CELEX: 62009TJ0003
Ajutoare de stat
Mecanism temporar de protecție a sectorului construcțiilor navale
Modificare avută în vedere de autoritățile italiene a unei scheme de ajutoare autorizate în prealabil de Comisie
Decizie prin care schema de ajutoare este declarată incompatibilă cu piața comună

Cadrul juridic
Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului
[88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) prevede:
„În sensul prezentului regulament:
[…]
(b)      «ajutor existent» înseamnă:
(i)      […] orice ajutor care a existat înainte de intrarea în vigoare a tratatului în aceste state membre, respectiv schemele de
ajutor și ajutoarele individuale puse în aplicare anterior și care se aplică și ulterior intrării în vigoare a tratatului;
(ii)      ajutorul autorizat, respectiv schemele de ajutor și ajutoarele individuale care au fost autorizate de Comisie sau Consiliu;
[…]
(v)      ajutorul considerat ajutor existent deoarece se poate dovedi că, în momentul punerii în aplicare, nu reprezenta un ajutor
și că a devenit ajutor ulterior, datorită evoluției pieței comune și fără să fi fost modificat de statul membru. Atunci când
anumite măsuri devin ajutoare ca urmare a liberalizării unei activități în conformitate cu dreptul comunitar, astfel de măsuri
nu sunt considerate ajutor existent după data fixată pentru liberalizare;
(c)      «ajutor nou» înseamnă orice ajutor, respectiv orice schemă de ajutor și orice ajutor individual care nu este ajutor existent,
inclusiv modificările ajutoarelor existente;
[…]”
Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 659/1999 (JO L 140,
p. 1, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 42) prevede la articolul 4 alineatul (1) următoarele:
„În sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul […] nr. 659/1999, o modificare a unui ajutor existent înseamnă orice
schimbare, alta decât modificările de natură pur formală sau administrativă care nu pot afecta evaluarea compatibilității
măsurii de ajutor cu piața comună. Cu toate acestea, o creștere a bugetului inițial al unei scheme de ajutor existente cu
până la 20 % nu se consideră o modificare a ajutorului existent.”
În temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (e) CE, Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1177/2002 din 27 iunie 2002
privind un mecanism temporar pentru protecția sectorului construcțiilor navale (JO L 172, p. 1). Acest regulament autorizase
un astfel de mecanism pentru a ajuta șantierele navale comunitare care suferiseră un prejudiciu grav din cauza concurenței
neloiale a șantierelor navale situate în Coreea [considerentul (3) al regulamentului]. Articolul 2 alineatele (2) și (3) din
același regulament preciza că ajutoarele directe în favoarea anumitor contracte de construcție navală puteau fi considerate
compatibile cu piața comună în cazul în care nu depășeau 6 % din valoarea contractuală și segmentul din piața relevantă a
suferit un prejudiciu grav din cauza concurenței neloiale coreene.
Articolul 3 din Regulamentul nr. 1177/2002 condiționează acordarea ajutorului de notificarea sa, potrivit articolului 88 CE,
către Comisie, care trebuia să examineze și să adopte o decizie în privința sa potrivit Regulamentului nr. 659/1999.
Articolul 2 alineatul (4), precum și articolele 4 și 5 din Regulamentul nr. 1177/2002 au următorul cuprins:
„
Articolul 2
[…]
(4)      Prezentul regulament nu este aplicabil unei nave livrate la mai mult de trei ani de la data semnării contractului final. Comisia
poate, totuși, să prelungească acest termen de trei ani în cazul în care acest lucru se justifică prin complexitatea tehnică
a proiectului de construcție navală în cauză sau de întârzieri rezultând din perturbări neprevăzute, importante și care pot
fi justificate ale programului de lucru al unui șantier din cauza unor circumstanțe excepționale, imprevizibile și exterioare
întreprinderii.
[…]
Articolul 4
Prezentul regulament este aplicabil contractelor finale semnate începând de la data intrării sale în vigoare până la expirarea
sa, cu excepția contractelor finale semnate înaintea anunțării de către Comunitate în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
a inițierii procedurii de soluționare a litigiilor împotriva Coreei prin solicitarea de consultări potrivit memorandumului
de acord privind normele și procedurile care reglementează soluționarea litigiilor ale Organizației Mondiale a Comerțului
și contractelor finale semnate la o lună sau mai mult după publicarea de către Comisie în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
a unei comunicări prin care se anunță că procedura respectivă de soluționare a litigiilor este închisă sau suspendată întrucât
Comunitatea consideră că procesul‑verbal încheiat a fost pus efectiv în aplicare.
Articolul 5
Prezentul regulament intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
și expiră la 31 martie 2004.
[…]”
Prin Regulamentul (CE) nr. 502/2004 al Consiliului din 11 martie 2004, de modificare a Regulamentului nr. 1177/2002 (JO L 81,
p. 6), data expirării Regulamentului nr. 1177/2002 prevăzută la articolul 5 din acest regulament a fost reportată la 31 martie
2005.

Istoricul cauzei
La 15 ianuarie 2004, Republica Italiană a notificat o schemă de ajutoare prin care urmărea să aplice Regulamentul nr. 1177/2002
prin intermediul articolului 4 alineatul 153 din legge n° 350 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale
dello Stato (legge finanziaria 2004) [Legea nr. 350 privind formarea bugetului anual și plurianual al statului (Legea finanțelor
pentru anul 2004)] din 24 decembrie 2003 (supliment ordinar la GURI nr. 299 din 27 decembrie 2003, denumită în continuare
„Legea nr. 350/2003”), dispoziție care preciza următoarele:
„Pentru a permite aplicarea [Regulamentului nr. 1177/2002], se alocă suma de 10 milioane de euro pentru anul 2004. Modalitățile
de acordare a ajutorului se stabilesc prin decret al Ministerului Infrastructurii și Transporturilor. Eficacitatea dispozițiilor
prezentului punct este subordonată, potrivit articolului 88 alineatul (3) [CE], aprobării prealabile a [Comisiei].”
Modalitățile de acordare a ajutorului au fost stabilite prin decreto ministeriale (Ministro delle Infrastrutture e dei Trasporti)
recante attuazione del regolamento (CE) n. 1177/2002 del 27 giugno 2002 del Consiglio, relativo ad un meccanismo difensivo
temporaneo per la costruzione navale (Decretul ministerial al Ministerului Infrastructurii și Transporturilor privind dispozițiile
de aplicare a Regulamentului nr. 1177/2002, GURI nr. 93 din 21 aprilie 2004, denumit în continuare „Decretul ministerial din
2 februarie 2004”).
Prin Decizia din 19 mai 2004 privind schema de ajutoare N 59/2004 privind un mecanism temporar de protecție a sectorului construcțiilor
navale, notificată cu numărul C(2004) 1807 (denumită în continuare „decizia de aprobare din 2004”), Comisia a aprobat schema
notificată considerând că era conformă dispozițiilor Regulamentului nr. 1177/2002 și compatibilă cu piața comună (denumită
în continuare „schema din 2004”).
Considerând că alocarea inițială a 10 milioane de euro nu era suficientă pentru a acoperi totalitatea solicitărilor de ajutoare
introduse înainte de expirarea Regulamentului nr. 1177/2002, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 502/2004, Republica
Italiană a notificat Comisiei, la 1 februarie 2008, intenția sa de a aloca, prin intermediul articolului 2 alineatul 206 din
legge n° 244 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2008) [Legea
nr. 244 privind formarea bugetului anual și plurianual al statului (Legea finanțelor pentru anul 2008)] din 24 decembrie 2007
(supliment ordinar la GURI nr. 300 din 28 decembrie 2007), 10 milioane de euro suplimentare bugetului consacrat schemei din
2004 (denumită în continuare „măsura notificată”).
Prin scrisoarea din 30 aprilie 2008, Comisia a informat Republica Italiană cu privire la decizia sa de a iniția procedura
prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE în privința acesteia, în legătură cu măsura notificată. În plus, decizia de inițiere
a procedurii a fost publicată în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
(JO 2008, C 140, p. 20). Comisia invita, în aceasta, toate părțile interesate să își prezinte observațiile în termen de o
lună de la data publicării.
La 21 octombrie 2008, Comisia a adoptat Decizia 2010/38/CE privind ajutorul de stat C 20/08 (fost N 62/08) pe care Italia
intenționează să îl pună în aplicare prin modificarea schemei N 59/04 privind un mecanism temporar de protecție a sectorului
construcțiilor navale (JO 2010, L 17, p. 50) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei articol 1 prevede:
„Ajutorul de stat pe care Italia intenționează să îl pună în aplicare prin modificarea schemei N 59/04 privind un mecanism
temporar de protecție a sectorului construcțiilor navale și care presupune o majorare de 10 milioane de euro este incompatibil
cu piața comună.
Prin urmare, ajutorul nu poate fi pus în aplicare.”
În decizia atacată, Comisia a estimat că măsura notificată constituia un ajutor nou în sensul articolului 1 litera (c) din
Regulamentul nr. 659/1999 și al articolului 4 din Regulamentul nr. 794/2004 și că acest ajutor nu putea fi considerat compatibil
cu piața comună, deoarece Regulamentul nr. 1177/2002 nu mai era în vigoare și nu putea, așadar, să servească drept temei legal
pentru aprecierea măsurii notificate. Comisia a precizat de asemenea că măsura amintită nu putea fi considerată compatibilă
cu piața comună în temeiul Cadrului pentru ajutoarele de stat în domeniul construcțiilor navale (JO 2003, C 317, p. 11) și
că aceasta nu părea compatibilă cu piața comună nici în temeiul vreunei alte dispoziții aplicabile în materia ajutoarelor
de stat.
În plus, Comisia a arătat că, în urma intrării în vigoare a Regulamentului nr. 1177/2002, Republica Coreea supusese atenției
organului de soluționare a litigiilor (OSL) al Organizației Mondiale a Comerțului (OMC) problema legalității regulamentului
menționat potrivit normelor OMC. La 22 aprilie 2005, un grup de experți creat de OSL ar fi publicat un raport în care se concluziona
că Regulamentul nr. 1177/2002 și diverse scheme naționale care aplicau acest regulament existente la momentul la care Republica
Coreea dedusese litigiul în fața OMC încălcau anumite norme ale OMC. La 20 iunie 2005, OSL ar fi adoptat raportul grupului
de experți care recomanda Comunității aducerea Regulamentului nr. 1177/2002 și a schemelor naționale care îl aplică în conformitate
cu obligațiile care îi reveneau în temeiul acordurilor încheiate în cadrul OMC.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 2 ianuarie 2009, Republica Italiană a introdus prezenta acțiune.
Aceasta solicită Tribunalului anularea deciziei atacate.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis să deschidă procedura orală și, în cadrul măsurilor
de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a invitat părțile să se pronunțe cu privire
la oportunitatea conexării prezentei cauze cu cauza T‑584/08, în care o acțiune având același obiect fusese introdusă de societatea
Cantiere navale De Poli SpA. După primirea observațiilor părților, care nu au ridicat nicio obiecție, aceste cauze au fost
conexate, prin Ordonanța președintelui Camerei a opta din 2 iunie 2010, pentru buna desfășurare a procedurii orale, potrivit
articolului 50 din Regulamentul de procedură.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 16 iunie
2010.

În drept
În susținerea acțiunii sale, Republica Italiană invocă șapte motive, întemeiate pe calificarea eronată a măsurii notificate
drept ajutor nou, pe încălcarea Regulamentului nr. 1177/2002, pe încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE, pe încălcarea principiilor
protecției încrederii legitime și egalității de tratament, pe încălcarea principiului contradictorialității, pe luarea în
considerare a normelor OMC în aprecierea compatibilității măsurii notificate cu piața comună și, respectiv, pe faptul că decizia
atacată se întemeiază pe Comunicarea Comisiei către OMC din 20 iulie 2005 (denumită în continuare „Comunicarea către OMC”).

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe calificarea eronată a măsurii notificate drept ajutor nou
Argumentele părților
Republica Italiană amintește că Regulamentul nr. 1177/2002 nu prevedea niciun plafon nominal în ceea ce privește cuantumul
total al ajutoarelor pe care fiecare stat membru le putea acorda în temeiul Regulamentului nr. 1177/2002. În mod similar,
schema din 2004, astfel cum a fost notificată Comisiei și aprobată de aceasta, nici nu ar fi precizat, nici nu ar fi limitat
bugetul global care trebuia să fie alocat ajutoarelor destinate constructorilor navali. Singura limitare financiară cuprinsă
în schema din 2004 ar fi fost cea precizată la articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1177/2002, și anume „intensitatea
maximă a ajutorului de 6 % din valoarea contractuală” înainte de acordarea ajutorului.
Cu alte cuvinte, angajamentul Republicii Italiene, astfel cum este prevăzut la articolul 4 punctul 153 din Legea nr. 350/2003
și în Decretul ministerial din 2 februarie 2004, ar fi fost nelimitat în ceea ce privește suma agregată a eventualelor ajutoare.
Astfel, esența însăși a structurii schemei din 2004 ar fi implicat faptul că suma globală a ajutoarelor era
a priori
nedeterminabilă, întrucât aceasta depindea de numărul și de valoarea contractelor care suportau efectele nefaste ale concurenței
neloiale coreene în perioada vizată de Regulamentul nr. 1177/2002, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 502/2004.
Suma inițială de 10 milioane de euro, prevăzută la articolul 4 alineatul 153 din Legea nr. 350/2003, nu ar fi fost decât o
simplă alocare bugetară de natură pur indicativă pentru anul 2004, fiind fără efect asupra întinderii angajamentului și obligației
legale a Republicii Italiene față de constructorii navali italieni care se confruntau cu concurența neloială coreeană. Pe
de altă parte, aprecierea compatibilității schemei din 2004 cu piața comună ar fi trebuit să fie întemeiată numai pe dispozițiile
Decretului ministerial din 2 februarie 2004, care nu conținea, ca și Regulamentul nr. 1177/2002, nicio limită financiară.
Astfel, prin adoptarea deciziei de aprobare din 2004, Comisia nu ar fi acordat nicio importanță alocării financiare în valoare
de 10 milioane de euro.
Prin urmare, suma finală și globală a cheltuielii publice nu ar fi făcut parte din structura schemei de ajutoare notificată
Comisiei de Republica Italiană în 2004. Dimpotrivă, aceasta din urmă și‑ar fi rezervat posibilitatea de a majora alocarea
în anii următori.
În susținerea tezei sale potrivit căreia întinderea schemei din 2004 se bucura de independență în raport cu acoperirea financiară
a acesteia, Republica Italiană arată că bugetul alocat schemei respective fusese deja majorat cu 1 milion de euro în 2005
fără să fie formulată vreo obiecție de către Comisie.
În consecință, considerând că suma inițială de 10 milioane de euro făcea parte integrantă din schema din 2004, Comisia ar
fi apreciat în mod eronat faptele speței.
Pe de altă parte, această eroare ar fi condus Comisia să aplice în mod greșit mai multe dispoziții ale dreptului Uniunii Europene,
în special articolul 87 alineatul (1) CE, articolul 88 alineatul (3) CE, articolul 1 litera (c) din Regulamentul nr. 659/1999
și articolul 4 din Regulamentul nr. 794/2004.
Măsura notificată nu ar putea fi considerată o modificare a schemei din 2004, întrucât noua alocare nu ar fi fost decât o
operațiune de natură contabilă și nu ar fi afectat în niciun fel întinderea angajamentului și a obligației Republicii Italiene
în raport cu constructorii navali italieni care făceau față concurenței neloiale coreene. Prin urmare, Comisia ar fi concluzionat
în mod eronat că măsura notificată constituia un ajutor nou în sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 659/1999.
Alocarea menționată ar fi constituit, în realitate, o modificare cu caracter pur administrativ, în sensul articolului 4 din
Regulamentul nr. 794/2004. În acest context, Republica Italiană arată că, prin majorarea bugetului alocat schemei din 2004,
aceasta nici nu a modificat condițiile care guvernează aplicarea acestei scheme, nici nu a extins domeniul său de aplicare
în timp.
Faptul că legiuitorul italian a considerat oportun să notifice Comisiei noua alocare nu ar fi relevant pentru a soluționa
problema dacă este vorba despre un ajutor nou, întrucât o dispoziție națională nu poate prevala asupra normelor Uniunii.
Comisia solicită respingerea prezentului motiv susținând, în esență, că bugetul inițial de 10 milioane de euro alocat schemei
din 2004 făcea parte integrantă din această schemă.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie să se arate că ansamblul criticilor invocate de Republica Italiană în cadrul acestui prim motiv este întemeiat pe
premisa potrivit căreia Comisia nu a considerat, în decizia de aprobare din 2004, și, de altfel, nu putea să considere că
schema din 2004, astfel cum a fost notificată de Republica Italiană, implica un plafon financiar de 10 milioane de euro. Ar
rezulta că măsura notificată, și anume alocarea suplimentară a 10 milioane de euro în 2008, nu ar constitui modificarea unui
ajutor existent.
Pretențiile Republicii Italiene în această privință sunt construite, în esență, în jurul a două argumente, primul fiind întemeiat
pe particularitatea Regulamentului nr. 1177/2002, iar cel de al doilea fiind bazat pe modul în care autoritățile italiene
definiseră modalitățile de aplicare a Regulamentului nr. 1177/2002 în legislația națională.
În primul rând, în legătură cu argumentul potrivit căruia Regulamentul nr. 1177/2002 nu prevedea niciun plafon nominal în
ceea ce privește cuantumul total al ajutoarelor pe care fiecare stat membru îl putea acorda în temeiul regulamentului menționat,
trebuie să se constate că două elemente fundamentale din raționamentul Republicii Italiene nu sunt convingătoare.
În această privință, trebuie subliniat că Regulamentul nr. 1177/2002 este întemeiat pe articolul 87 alineatul (3) litera (e)
CE. Prin urmare, ajutoarele pe care le vizează nu constituie decât o categorie de ajutoare care „pot fi considerate compatibile
cu piața comună”. Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1177/2002 reproduce de altfel fidel acest text.
Prin urmare, deși astfel de ajutoare pot fi considerate compatibile cu piața comună, nu rezultă totuși de aici că ele au în
mod necesar această caracteristică (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 octombrie 1996, IJssel‑Vliet, C‑311/94,
Rec., p. I‑5023, punctele 26-28).
Astfel, revine Comisiei sarcina de a verifica, în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE, dacă aceste ajutoare îndeplinesc
toate condițiile pentru a fi compatibile cu piața comună. Acest fapt este amintit de articolul 3 din Regulamentul nr. 1177/2002,
care prevede în mod expres că articolul 88 CE și Regulamentul nr. 659/1999 se aplică ajutoarelor în cauză.
În plus, trebuie subliniat că Regulamentul nr. 1177/2002 se înscrie într‑o lungă serie de măsuri adoptate de Consiliu, în
temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (e) CE, pentru a face față problemelor de competitivitate și de supracapacitate
cu care au fost confruntate șantierele navale ale Uniunii. Aceste măsuri au urmărit întotdeauna un dublu obiectiv, și anume
de a reduce diferența concurențială care separă șantierele navale europene de rivalii lor internaționali, pe de o parte, și
de a asigura condiții echitabile și uniforme de concurență intracomunitară, pe de altă parte [a se vedea, cu titlu de exemplu,
considerentele (2) și (6) ale Directivei 87/167/CEE a Consiliului din 26 ianuarie 1987 privind ajutoarele acordate în domeniul
construcțiilor navale (JO L 69, p. 55), considerentele (5) și (9), precum și articolul 4 alineatul (5) din Directiva 90/684/CEE
a Consiliului din 21 decembrie 1990 privind ajutoarele acordate în domeniul construcțiilor navale (JO L 380, p. 27), și considerentele
(3) și (6), precum și articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1540/98 al Consiliului din 29 iunie 1998 privind
stabilirea de noi reguli referitoare la ajutoarele acordate în domeniul construcțiilor navale (JO L 202, p. 1)].
Rezultă din cele ce precedă că, spre deosebire de ceea ce susține Republica Italiană, Comisiei îi era permis să integreze,
în aprecierea compatibilității schemei din 2004 cu piața comună, bugetul alocat de Republica Italiană schemei respective,
întrucât acest lucru îi permitea să supravegheze concurența intracomunitară în sectorul construcției navale.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia schema din 2004 decurgea efectiv și numai din Decretul ministerial
din 2 februarie 2004, care nu prevedea nicio limită bugetară, acesta trebuie să fie respins de la început. Astfel, norma națională
de rang superior reprezentată de Legea nr. 350/2003, care prevede adoptarea unei norme inferioare, în speță Decretul ministerial
din 2 februarie 2004, nu poate fi ignorată în aprecierea temeiului juridic al schemei din 2004.
Pe de altă parte, este cert că Legea nr. 350/2003, precizând că bugetul inițial al schemei de ajutoare se ridica la 10 milioane
de euro, făcea parte din elementele pe care Republica Italiană le supusese examinării Comisiei în cadrul procedurii care a
condus la decizia de aprobare din 2004.
În acest context, trebuie să se considere că argumentul Republicii Italiene potrivit căruia Comisia nu a acordat nicio importanță
sumei de 10 milioane de euro în decizia de aprobare din 2004 nu poate fi reținut. Este incontestabil că schema din 2004 a
fost aprobată de Comisie în forma în care a fost notificată de Republica Italiană. Astfel cum s‑a menționat mai sus și cum
reiese de altfel din considerentul (11) al deciziei de aprobare din 2004, bugetul inițial de 10 milioane de euro făcea parte
din parametrii pe care Republica Italiană îi supusese aprecierii Comisiei. Astfel, în scrisoarea de transmitere a măsurii
în cauză, s‑a indicat că bugetul este limitat la 10 milioane de euro atât pentru anul 2004, cât și pentru cuantumul total
alocat.
Prin urmare, Republica Italiană nu poate susține în mod valabil faptul că bugetul inițial atribuit schemei din 2004 nu era
un element relevant pentru a soluționa problema dacă măsura notificată constituia sau nu constituia un ajutor nou.
În plus, faptul că Republica Italiană a alocat în 2005 1 milion de euro suplimentar bugetului schemei din 2004 nu are relevanță
pentru a stabili dacă Comisia, în decizia atacată, a considerat în mod întemeiat că măsura notificată constituia un ajutor
nou. Astfel, majorarea bugetară efectuată de Republica Italiană în 2005 nu a fost notificată niciodată Comisiei și ar putea,
în orice caz, să fie considerată ca făcând parte din derogarea prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 794/2004,
potrivit căreia o majorare care nu depășea 20 % dintr‑un buget existent nu este considerată o modificare a unui ajutor existent.
În sfârșit și cu titlu neesențial, trebuie să se arate că eventuala compatibilitate a unui ajutor de stat cu piața comună
nu este, ca atare, susceptibilă să afecteze definiția modificării unui ajutor existent și, astfel, obligația notificării sale
prealabile către Comisie în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 iulie
2005, Xunta de Galicia, C‑71/04, Rec., p. I‑7419, punctele 26-31). Prin urmare, faptul că Republica Italiană a putut să notifice
și eventual chiar să obțină aprobarea în 2004 a unui buget global de 20 de milioane de euro nu are efect asupra concluziei
potrivit căreia Comisia putea să considere în mod valabil măsura notificată drept un ajutor nou.
Rezultă din toate cele ce precedă că premisa pe care se întemeiază prezentul motiv, și anume independența schemei din 2004
în raport cu bugetul inițial de 10 milioane de euro, este eronată. Prin urmare, nu se poate reproșa Comisiei că a considerat
că măsura notificată constituia un ajutor nou în sensul dispozițiilor dreptului Uniunii, cum ar fi articolul 1 litera (c)
din Regulamentul nr. 659/1999 și articolul 4 din Regulamentul nr. 794/2004.
Având în vedere cele ce precedă, se impune respingerea primului motiv.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1177/2002
Argumentele părților
Republica Italiană subliniază afirmația Comisiei care figurează în considerentul (26) al deciziei atacate, potrivit căreia
Regulamentul nr. 1177/2002 nu putea servi drept temei juridic pentru evaluarea măsurii notificate, întrucât regulamentul menționat
nu mai era în vigoare la momentul notificării măsurii respective.
Potrivit acesteia, dintr‑o lectură exactă a articolelor 2-5 din Regulamentul nr. 1177/2002, astfel cum a fost modificat prin
Regulamentul nr. 502/2004, rezultă că data expirării pe care o prevede, și anume 31 martie 2005, implică numai că contractele
semnate după data menționată nu sunt susceptibile să beneficieze de schema instituită prin Regulamentul nr. 1177/2002. În
schimb, nicio dispoziție din regulamentul respectiv nu ar implica faptul că acesta nu mai poate fi aplicat după 31 martie
2005 pentru contracte valabil semnate înainte de această dată. Dimpotrivă, din articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul
nr. 1177/2002 ar reieși că plata ajutoarelor acordate în temeiul regulamentului menționat putea fi efectuată până la 31 martie
2008 sau, în ipoteza unei prelungiri pentru cazuri particulare, până la 31 martie 2011.
În această privință, Republica Italiană amintește că măsura notificată fusese adoptată la 24 decembrie 2007 și intrase în
vigoare la 1 ianuarie 2008. Această măsură ar fi avut drept obiectiv să permită, din punct de vedere administrativ și contabil,
plata ajutoarelor în favoarea tuturor contractelor de construcție navală semnate înainte de 31 martie 2005. Aceste contracte
ar fi trebuit să respecte toate celelalte condiții ale Regulamentului nr. 1177/2002, inclusiv cea potrivit căreia livrarea
trebuia să fie efectuată în timp de trei ani de la semnarea contractului, cu excepția cazului în care acest termen era prelungit
cu trei ani pentru unul dintre motivele prevăzute de regulamentul menționat. În consecință, ar fi evident că măsura notificată
constituia o aplicare exactă a Regulamentului nr. 1177/2002 și că, atunci când nu a luat în considerare acest regulament în
decizia atacată, Comisia a săvârșit o eroare de drept. Această eroare de drept ar justifica, prin ea însăși, anularea deciziei
atacate.
Republica Italiană respinge argumentul Comisiei potrivit căruia contextul concurențial care a condus la adoptarea Regulamentului
nr. 1177/2002 nu mai exista la momentul adoptării deciziei atacate. În această privință, în primul rând, Republica Italiană
susține că argumentul Comisiei este inadmisibil, întrucât implică o limitare substanțială în executarea Regulamentului nr. 1177/2002
și nu figurează nici în decizia atacată, nici în decizia de aprobare din 2004.
În al doilea rând, Republica Italiană susține că argumentul Comisiei nu este întemeiat, întrucât aceasta nu a prezentat niciun
element concret de natură să susțină afirmația potrivit căreia, în 2008, întreprinderile de construcție navală din cadrul
Uniunii care încheiaseră contracte înainte de 31 martie 2005 nu mai suportau, în ceea ce privește aceste contracte, consecințele
dumpingului coreean.
Comisia respinge argumentele Republicii Italiene.
Aprecierea Tribunalului
În cadrul acestui motiv, trebuie să se clarifice dacă Regulamentul nr. 1177/2002 putea fi aplicat după 31 martie 2005, data
expirării sale, pentru a aprecia compatibilitatea măsurii notificate cu piața comună.
Este cert că, în decizia atacată, Comisia a considerat că Regulamentul nr. 1177/2002 nu putea servi drept temei juridic pentru
aprecierea măsurii notificate, întrucât acesta expirase la 31 martie 2005 [considerentele (11), (25) și (26) ale deciziei
atacate].
În legătură cu aplicarea în timp a unei norme de drept în lipsa unor dispoziții tranzitorii, trebuie să se distingă, în speță,
normele de competență de normele de drept material.
În ceea ce privește normele care reglementează competența instituțiilor Uniunii, reiese din jurisprudență că dispoziția care
constituie temeiul juridic al unui act și care împuternicește instituția Uniunii să adopte actul în cauză trebuie să fie în
vigoare la momentul adoptării acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 4 aprilie 2000, Comisia/Consiliul, C‑269/97,
Rec., p. I‑2257, punctul 45).
În speță, articolul 88 CE este cel care constituie temeiul juridic ce atribuie Comisiei competența de a adopta decizii în
materia ajutoarelor de stat și care o autorizează în mod permanent, din 1968, să se pronunțe cu privire la compatibilitatea
măsurilor de ajutor, conform articolului 87 CE, cu piața comună.
În ceea ce privește normele de drept material, acestea reglementează de la intrarea lor în vigoare toate efectele viitoare
ale unor situații care au apărut sub incidența normei anterioare. În consecință, normele de drept material nu se aplică efectelor
stabilite anterior intrării lor în vigoare, cu excepția cazului în care sunt îndeplinite condițiile excepționale de aplicare
retroactivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 aprilie 1970, Brock, 68/69, Rec., p. 171, punctul 6, Hotărârea
Curții din 29 ianuarie 2002, Pokrzeptowicz‑Meyer, C‑162/00, Rec., p. I‑1049, punctul 49, Hotărârea Curții din 24 septembrie
2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869, punctul 119, Hotărârea Tribunalului
din 14 februarie 2007, Simões Dos Santos/OAPI, T‑435/04, nepublicată în Repertoriu, punctul 100, și Hotărârea Tribunalului
din 12 septembrie 2007, González y Díez/Comisia, T‑25/04, Rep., p. II‑3121, punctul 70).
În ceea ce privește ajutoarele notificate și neplătite, în cadrul sistemului Uniunii de control al ajutoarelor de stat, data
la care efectele ajutorului avut în vedere devin stabilite coincide cu momentul în care Comisia adoptă decizia prin care se
pronunță cu privire la compatibilitatea ajutorului menționat cu piața comună. Astfel, normele, principiile și criteriile de
apreciere a compatibilității ajutoarelor de stat, în vigoare la data la care Comisia adoptă decizia, pot fi, în principiu,
considerate ca fiind mai bine adaptate contextului concurențial (Hotărârea Curții din 11 decembrie 2008, Comisia/Freistaat
Sachsen, C‑334/07 P, Rep., p. I‑9465, punctele 50-53). Acest lucru se datorează faptului că ajutorul în cauză nu ar crea avantaje
sau dezavantaje reale pe piața comună decât cel mai devreme la data la care Comisia decide să îl autorizeze sau să nu îl autorizeze.
În schimb, pentru ajutoarele plătite ilegal fără notificare prealabilă, normele de drept material aplicabile sunt cele în
vigoare la momentul la care ajutorul a fost plătit, întrucât avantajele și dezavantajele cauzate de un asemenea ajutor s‑au
materializat în perioada în care a fost plătit ajutorul în cauză (Hotărârea Tribunalului din 15 aprilie 2008, SIDE/Comisia,
T‑348/04, Rep., p. II‑625, punctele 58-60).
Rezultă că, în speță, nu se poate reproșa Comisiei că nu a aplicat Regulamentul nr. 1177/2002, întrucât ajutorul avut în vedere
fusese notificat și neplătit. Astfel, avantajele și dezavantajele efective ale măsurii notificate pe piața comună nu erau
de natură să se materializeze înainte de adoptarea deciziei atacate, care a fost luată după data expirării Regulamentului
nr. 1177/2002, și anume 31 martie 2005.
Argumentul potrivit căruia articolul 4 din Regulamentul nr. 1177/2002 prevedea că acesta din urmă se aplica în cazul contractelor
încheiate înainte de 31 martie 2005 nu infirmă concluzia potrivit căreia Regulamentul nr. 1177/2002 nu era aplicabil măsurii
notificate. Astfel, articolul 4 din Regulamentul nr. 1177/2002 precizează, ca și articolul 2 din același regulament, condițiile
materiale care trebuie să fie îndeplinite pentru ca, în temeiul acestui regulament, Comisia să poată adopta o decizie de declarare
a ajutorului în cauză compatibil cu piața comună. Cu toate acestea, aplicarea în timp a regulamentului menționat este reglementată
de articolul 5 din acesta și de principiile expuse la punctele 57-60 de mai sus.
Desigur, faptul că data care determină normele de drept material aplicabile coincide, în ceea ce privește un ajutor notificat
și neplătit, cu adoptarea de către Comisie a unei decizii care se pronunță asupra compatibilității ajutorului menționat înseamnă
că această instituție poate, prin adaptarea duratei examinării măsurii de ajutor notificate, să provoace aplicarea unei norme
de drept material intrată în vigoare ulterior notificării măsurii respective Comisiei. Totuși, această ipoteză, care, în fond,
nu este prezentă în speță, întrucât măsura notificată a fost notificată după data expirării Regulamentului nr. 1177/2002,
nu poate justifica o derogare de la principiul potrivit căruia noile norme de drept material reglementează de la intrarea
lor în vigoare toate efectele viitoare ale situațiilor apărute sub incidența normelor vechi.
În această privință, trebuie să se arate că posibilitatea Comisiei de a opta pentru aplicarea fie a noii norme, fie a celei
vechi este circumscrisă și contrabalansată, pe de o parte, de faptul că statele membre dispun de o putere discreționară în
ceea ce privește data la care notifică măsurile de ajutor și, pe de altă parte, de faptul că articolul 4 din Regulamentul
nr. 659/1999 invită Comisia, potrivit principiului bunei administrări, să acționeze cu diligență (a se vedea, în acest sens
și prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 18 noiembrie 2004, Ferriere Nord/Comisia, T‑176/01, Rec., p. II‑3931, punctul
62 și jurisprudența citată).
Faptul că statele membre erau obligate, pentru a beneficia de aplicarea Regulamentului nr. 1177/2002, să notifice măsurile
de ajutor avute în vedere înainte de expirarea regulamentului menționat și înainte ca toate contractele eligibile pentru ajutoare
să fie semnate nu este susceptibil să pună sub semnul întrebării aplicarea, în cazul sistemului Uniunii de control al ajutoarelor
de stat, a principiilor care reglementează aplicarea în timp a normelor de drept material. Astfel, este inerent sistemului
de control prealabil al măsurilor de ajutor de stat faptul că notificările trebuie să conțină, în mod necesar, estimări în
ceea ce privește cuantumurile globale ale ajutoarelor avute în vedere. Acest lucru este valabil în mod special în cazul unei
măsuri care vizează ajutoare operaționale precum cele în cauză în speță.
Având în vedere toate cele ce precedă și în lipsa unor dispoziții tranzitorii care să extindă domeniul de aplicare temporal
al Regulamentului nr. 1177/2002, se impune respingerea în întregime a primului motiv.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolelor 87 CE, 88 CE și 253 CE
Argumentele părților
Republica Italiană susține că, chiar și în ipoteza în care măsura notificată ar trebui considerată un ajutor nou, în măsura
în care nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1177/2002, Comisia a încălcat articolul 87 alineatele (2) și
(3) CE, precum și articolul 88 alineatul (3) CE, întrucât a omis, în decizia atacată, să examineze în mod efectiv dacă măsura
notificată putea fi considerată compatibilă cu piața comună în temeiul uneia dintre derogările prevăzute la articolul 87 alineatele
(2) și (3) CE, în particular cele precizate la articolul 87 alineatul (3) literele (b) și (c) CE.
Comisia ar fi considerat, astfel, că măsura notificată era incompatibilă cu piața comună pentru simplul motiv că Regulamentul
nr. 1177/2002 expirase și că măsura nu se încadra în niciuna dintre ipotezele prevăzute în secțiunile 3.1 și 3.2 din Cadrul
pentru ajutoarele de stat în domeniul construcțiilor navale, citat la punctul 12 de mai sus.
Potrivit Republicii Italiene, reiese din jurisprudență că Comisia trebuie să examineze întotdeauna din oficiu eventuala compatibilitate
a ajutorului în sensul articolului 87 alineatele (2) și (3) CE, cu excepția cazului în care există circumstanțe evidente care
lipsesc schema în cauză de orice justificare posibilă. Această ultimă ipoteză nu ar fi avută în vedere în speță, întrucât
măsura notificată consta numai în refinanțarea unei scheme de ajutor care fusese deja declarată compatibilă cu piața comună
și în privința căreia toate celelalte condiții rămăseseră neschimbate.
În orice caz, Republica Italiană adaugă că, în cursul procedurii administrative, a încercat să atragă atenția Comisiei asupra
faptului că măsura notificată era necesară pentru a atinge o egalitate concurențială între toți operatorii susceptibili să
beneficieze de ajutor. Republica Italiană subliniază de asemenea că lipsa ajutorului ar fi putut conduce la închiderea șantierelor
navale. Cu toate acestea, în decizia atacată, Comisia nu ar fi furnizat niciun răspuns adecvat la aceste afirmații.
Pe de altă parte, Republica Italiană solicită Tribunalului să aprecieze măsura notificată în sine și să o declare compatibilă
cu piața comună.
În plus, Republica Italiană afirmă, din aceleași motive ca cele expuse la punctele 68-71 de mai sus, că motivele prezentate
în considerentul (26) al deciziei atacate sunt insuficiente, ceea ce este echivalent, potrivit acesteia, cu o încălcare a
articolului 253 CE. În această privință, Republica Italiană face trimitere la jurisprudența potrivit căreia, pentru a‑și respecta
obligația de motivare, Comisia trebuie să invoce circumstanțe specifice, iar nu generale.
În sfârșit, Republica Italiană susține că decizia atacată este de asemenea viciată de o lipsă a motivării, întrucât Comisa
s‑a limitat să examineze măsura notificată fără a ține cont, în analiza sa, de schema din 2004, la care făcea trimitere măsura
notificată.
Comisia solicită respingerea motivului.
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu prealabil, trebuie respinsă ca inadmisibilă cererea Republicii Italiene prin care aceasta invită Tribunalul să decidă
că măsura notificată este compatibilă cu piața comună. Astfel, întrucât controlul instanței în temeiul articolului 230 CE
privește exclusiv legalitatea deciziei atacate, acesta nu poate conduce Tribunalul la modificarea deciziei atacate sau la
adaptarea unei noi decizii care să o înlocuiască (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 22 decembrie 2008, British
Aggregates/Comisia, C‑487/06 P, Rep., p. I‑10505, punctul 141). Rezultă de aici că, în speță, Tribunalul trebuie să se limiteze
la examinarea legalității deciziei atacate strict în lumina criticilor invocate de Republica Italiană împotriva acesteia.
În fond, în ipoteza în care cererea menționată anterior ar trebui să fie înțeleasă în sensul că solicita anularea deciziei
atacate pentru motivele că această decizie ar încălca principiile egalității de tratament și protecției încrederii legitime,
aceasta va fi tratată în cadrul aprecierii privind cel de al patrulea motiv.
În ceea ce privește critica întemeiată pe faptul că considerentul (26) al deciziei atacate ar fi viciat de o motivare insuficientă,
trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă prin articolul 253 CE trebuie să fie adaptată
naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel
încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente,
să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul
actului, de natura motivelor invocate, precum și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului actului sau altor
persoane vizate în mod direct și individual de acesta. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt
și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse prin articolul 230 CE
trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul său, precum și de ansamblul
normelor juridice care reglementează materia respectivă (a se vedea Hotărârea Curții din 1 iulie 2008, Chronopost/UFEX și
alții, C‑341/06 P și C‑342/06 P, Rep., p. I‑4777, punctul 88 și jurisprudența citată).
În speță, trebuie să se constate că atât Republica Italiană, cât și Tribunalul sunt în măsură, ținând cont de enunțurile expuse
în considerentele (11) și (25)-(35) ale deciziei atacate, să înțeleagă raționamentul Comisiei privind examinarea compatibilității
măsurii notificate cu piața comună. Astfel, reiese din considerentele (11) și (26) ale deciziei atacate că Comisia a considerat
că Regulamentul nr. 1177/2002 expirase la 31 martie 2005 și că nu era aplicabil măsurii notificate. În considerentele (29)
și (30) ale deciziei atacate, Comisia a înlăturat ca nepertinente principiile protecției încrederii legitime și egalității
de tratament, pentru motivul că nu oferise, prin decizia de aprobare din 2004, nicio asigurare în ceea ce privește o majorare
eventuală și ulterioară a bugetului alocat schemei din 2004. În sfârșit, în considerentul (31) și următoarele ale deciziei
atacate, Comisia a expus în mod exhaustiv motivele pentru care considera că jurisprudența invocată de Republica Italiană nu
era aplicabilă în speță.
Având în vedere jurisprudența citată la punctul 78 de mai sus și în lumina considerentelor (11) și (25)-(35) ale deciziei
atacate, precum și a faptului că în speță revenea Republicii Italiene sarcina de a demonstra că măsura notificată era compatibilă
cu piața comună (a se vedea punctele 83-85 de mai jos), se impune respingerea ca nefondată a criticii întemeiate pe o motivare
insuficientă.
În ceea ce privește afirmația potrivit căreia Comisia s‑ar fi limitat să examineze măsura notificată fără să cuprindă în analiza
sa schema din 2004, aceasta trebuie să fie respinsă ca neîntemeiată. Din decizia atacată rezultă că Comisia a estimat efectiv
că bugetul inițial de 10 milioane de euro făcea parte integrantă din schema din 2004, întrucât aceasta a concluzionat că majorarea
acestui buget constituia o modificare a ajutorului existent [considerentele (7)-(9) și (11) ale deciziei atacate]. În măsura
în care această critică ar trebui înțeleasă în sensul că urmărește să conteste concluzia menționată, trebuie să se constate
că Tribunalul a aprobat‑o deja în cadrul examinării primului motiv.
În ceea ce privește critica potrivit căreia Comisia a săvârșit o eroare prin omiterea evaluării faptului dacă măsura notificată
putea fi considerată compatibilă cu piața comună în temeiul uneia dintre derogările prevăzute la articolul 87 alineatele (2)
și (3) CE, în particular cele precizate de articolul 87 alineatul (3) literele (b) și (c) CE, aceasta trebuie de asemenea
să fie respinsă ca nefondată.
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul în care Comisia decide să deschidă procedura prevăzută la articolul
88 alineatul (2) CE, revine statului membru în cauză și beneficiarului potențial al ajutorului de stat obligația de a prezenta
argumentele care urmăresc să demonstreze că proiectul de ajutor corespunde excepțiilor prevăzute în temeiul tratatului, obiectul
procedurii oficiale de investigare fiind chiar acela de a aduce clarificări Comisiei cu privire la ansamblul datelor cauzei.
Deși Comisia este obligată să își formuleze cu claritate îndoielile cu privire la compatibilitatea ajutorului atunci când
deschide o procedură oficială pentru a permite statului membru și persoanelor interesate să le răspundă cât mai bine, nu este
mai puțin adevărat că revine în special solicitantului ajutorului obligația de a risipi aceste îndoieli și de a stabili că
proiectul de ajutor îndeplinește condițiile de acordare (a se vedea Hotărârea Ferriere Nord/Comisia, punctul 65 de mai sus,
punctele 93 și 94 și jurisprudența citată).
Tot potrivit acestei jurisprudențe, deși articolul 88 alineatul (2) CE impune Comisiei ca, înainte să ia o decizie, să obțină
informațiile de la părțile interesate, acesta nu îi interzice să concluzioneze, în lipsa unor asemenea informații, că un ajutor
este incompatibil cu piața comună. În particular, Comisia nu poate fi criticată că nu ar fi ținut seama de eventuale elemente
de fapt sau de drept care i‑ar fi putut fi prezentate în cursul procedurii administrative, însă care nu au fost prezentate,
Comisia neavând obligația de a examina din oficiu și prin evaluare care sunt elementele ce ar fi putut să îi fie prezentate
(a se vedea Hotărârea Tribunalului din 14 ianuarie 2004, Fleuren Compost/Comisia, T‑109/01, Rec., p. II‑127, punctele 48 și
49 și jurisprudența citată).
Întrucât legalitatea unei decizii în materia ajutoarelor de stat trebuie să fie apreciată în funcție de informațiile de care
Comisia putea să dispună la momentul la care a adoptat decizia, nimeni nu poate invoca, în fața instanței comunitare, elemente
care nu au fost expuse în cursul procedurii precontencioase prevăzute la articolul 88 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea
Fleuren Compost/Comisia, punctul 84 de mai sus, punctul 51 și jurisprudența citată).
În speță, Comisia a reținut, în considerentele (26) și (27) ale deciziei atacate, că Republica Italiană se referise, în cursul
procedurii administrative, la Regulamentul nr. 1177/2002 și la principiile protecției încrederii legitime și egalității de
tratament pentru a‑și întemeia cererea de autorizare a măsurii notificate. Pe de altă parte, reiese din considerentele (25)-(36)
ale deciziei atacate că Comisia a examinat efectiv și a respins argumentele și jurisprudența invocate în această privință
de Republica Italiană.
În cursul ședinței, Republica Italiană a fost invitată de Tribunal să precizeze elemente pertinente suplimentare pe care le‑ar
fi prezentat Comisiei în cursul procedurii administrative, dar pe care aceasta refuzase să le examineze. Or, trebuie să se
constate că Republica Italiană nu a putut face trimitere la alte argumente decât cele examinate și respinse de Comisie în
decizia atacată.
Având în vedere toate cele ce precedă, se impune respingerea celui de al treilea motiv în ansamblul său.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor protecției încrederii legitime și egalității de tratament
Argumentele părților
Republica Italiană susține că, chiar dacă s‑ar admite că măsura notificată era incompatibilă cu piața comună, reiese din jurisprudență
că Comisia ar fi trebuit să o aprobe, potrivit principiilor protecției încrederii legitime și egalității de tratament.
Astfel, dat fiind că decizia de aprobare din 2004 nu ar fi acordat nicio importanță bugetului consacrat ajutoarelor destinate
constructorilor navali, Republica Italiană și destinatarii finali ai schemei de ajutoare se puteau aștepta în mod legitim
ca Comisia să aprobe măsura notificată, întrucât aceasta s‑ar fi înscris în schema din 2004, din moment ce doar ar fi majorat
bugetul global, fără să aducă nicio altă modificare condițiilor de aplicare a schemei respective.
Comisia ar fi încălcat, de asemenea, principiul egalității de tratament, întrucât decizia atacată ar implica faptul că anumite
șantiere navale nu au putut beneficia de schema de ajutoare, deși se găseau într‑o situație de fapt și de drept identică cu
cea a beneficiarilor efectivi ai schemei de ajutoare.
Prin măsura notificată, Republica Italiană urmărea tocmai să restabilească principiul egalității de tratament. Aceasta ar
fi majorat bugetul global alocat schemei de ajutoare în cauză pentru ca niciun șantier care a încheiat un contract de construcție
navală susceptibil să beneficieze de schema respectivă de ajutoare să nu fie privat de dreptul său din cauza unei acoperiri
financiare insuficiente.
Comisia solicită respingerea motivului.
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu prealabil, trebuie subliniat că premisa pe care se întemeiază în parte motivul Republicii Italiene, și anume că decizia
de aprobare din 2004 nu ar fi acordat nicio importanță bugetului consacrat ajutoarelor destinate constructorilor navali, a
fost deja respinsă la punctul 42 de mai sus.
Prin urmare, afirmația potrivit căreia Comisia ar fi încălcat principiul protecției încrederii legitime nu poate fi primit,
întrucât nimeni nu poate invoca o încălcare a principiului protecției încrederii legitime în lipsa unor asigurări precise
pe care i le‑ar fi oferit instituția vizată (Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, Innova Privat‑Akademie/Comisia, T‑273/01,
Rec., p. II‑1093, punctul 26).
În cele din urmă, trebuie să se constate că Regulamentul nr. 1177/2002 nu cuprinde nici dispoziții care să scutească statele
membre de obligația lor de notificare în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE, nici dispoziții care să modifice definiția
noțiunilor aferente, precum noțiunea de modificare a unui ajutor existent. Dimpotrivă, acest regulament condiționează aplicarea
sa de respectarea dispozițiilor articolului 88 CE și ale Regulamentului nr. 659/1999. Prin urmare, decizia de aprobare din
2004, care se întemeiază pe Regulamentul nr. 1177/2002, nu putea în niciun caz să fie de natură să creeze o încredere legitimă
dincolo de ceea ce era expus în mod explicit în decizia menționată, și anume autorizarea Republicii Italiene de a acorda ajutoare
cu o valoare globală de 10 milioane de euro.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament, trebuie să se sublinieze că acesta
este vădit lipsit de temei. Faptul că Regulamentul nr. 1177/2002 nu se aplică măsurii notificate decurge din aplicarea unei
norme de drept și nu rezultă din exercitarea unei marje de apreciere. Prin urmare, motivul pentru care contractele vizate
de măsura notificată nu ar beneficia de ajutoare în temeiul Regulamentului nr. 1177/2002 este legat numai de caracterul temporar
al acestui regulament și de faptul că Republica Italiană nu a notificat măsura în cauză, astfel încât să poată fi adoptată
o decizie de către Comisie înainte de expirarea regulamentului menționat.
Prin urmare, al patrulea motiv trebuie respins.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului contradictorialității
Argumentele părților
Republica Italiană reproșează Comisiei că, în decizia atacată, a luat în considerare recomandarea OSL privind Regulamentul
nr. 1177/2002 fără să fi inițiat în prealabil o dezbatere contradictorie cu autoritățile italiene în această privință în cursul
procedurii administrative. Prin urmare, potrivit Republicii Italiene, Comisia nu își putea întemeia decizia pe procedura în
fața OSL și pe rezultatele acesteia. Faptul că în cursul procedurii administrative aceasta a ridicat problema procedurii în
cadrul OSL nu ar fi relevant, întrucât ar fi făcut acest lucru cu titlu neesențial, pentru a sublinia că această din urmă
procedură nu avea niciun efect suspensiv asupra aplicării Regulamentului nr. 1177/2002 și nici asupra măsurii notificate.
Comisia solicită respingerea motivului.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că, prin scrisoarea sa din 7 iulie 2008, Republica Italiană a semnalat Comisiei că în opinia sa procedura
în fața OSL privind Regulamentul nr. 1177/2002 nu poate împiedica șantierele navale care au introdus o cerere de ajutor înainte
de sfârșitul procedurii menționate să beneficieze de ajutor în temeiul Regulamentului nr. 1177/2002 și al schemei din 2004.
În considerentele (35)-(37) ale deciziei atacate, Comisia a răspuns la această afirmație. În această privință, Comisia a susținut
că decurgea din jurisprudență că Regulamentul nr. 1177/2002 trebuia să fie interpretat, în măsura posibilului, în lumina obligațiilor
Comunității în cadrul OMC. Prin urmare, Comisia a constatat că procedura în fața OSL, la care Republica Italiană făcuse trimitere
în scrisoarea sa din 7 iulie 2008, determinase OSL, la 20 iunie 2005, să concluzioneze că Regulamentul nr. 1177/2002 și diversele
scheme naționale care îl aplicau încălcau normele OMC. Comisia a indicat apoi că Comunitatea informase OMC la 20 iulie 2005
cu privire la faptul că Regulamentul nr. 1177/2002 expirase la 31 martie 2005 și că statele membre nu mai puteau, așadar,
să acorde ajutoare în temeiul acestui regulament. Comisia a concluzionat în această privință că Comunicarea către OMC constituia
un angajament din partea Comunității față de OMC de a nu mai aplica Regulamentul nr. 1177/2002.
În lumina acestor fapte, nu se poate imputa Comisiei faptul că a încălcat principiul contradictorialității. Dimpotrivă, răspunzând
la o afirmație a Republicii Italiene, Comisia a respectat dreptul la apărare al acesteia, în special dreptul său de a fi ascultată.
Faptul că acest răspuns cuprindea concluzia pe care Comisia o deducea din rezultatul procedurii în fața OSL nu infirmă această
considerație, din moment ce Republica Italiană era cea care abordase, în scrisoarea sa din 7 iulie 2008, problema implicațiilor
respectivei proceduri asupra aplicării Regulamentului nr. 1177/2002.
Se impune, așadar, respingerea celui de al cincilea motiv.

Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe luarea în considerare a normelor OMC în aprecierea compatibilității măsurii notificate
cu piața comună
Argumentele părților
Prin acest motiv, Republica Italiană susține că, prin aprecierea compatibilității măsurii notificate cu normele OMC, Comisia
a săvârșit o eroare de drept. Astfel, în cadru aprecierii unui proiect de ajutoare de stat în temeiul articolului 88 alineatul
(3) CE, precum cel vizat în speță, Comisia nu își putea întemeia evaluarea pe alte considerații decât cele precizate la articolul
87 CE.
Republica Italiană subliniază de asemenea că problema dacă o schemă de ajutoare este potențial incompatibilă cu normele OMC
trebuie să fie soluționată de Curte în cadrul procedurii prevăzute la articolul 226 CE.
Ar decurge din cele ce precedă că Comisia, procedând la evaluarea compatibilității măsurii notificate cu normele OMC, ar fi
acționat în afara competenței sale și ar fi încălcat articolul 88 alineatul (3) CE, precum și articolele 87 CE și 226 CE.
Comisia contestă susținerea potrivit căreia ar fi examinat compatibilitatea măsurii notificate cu normele OMC.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie să se constate că din considerentul (26) al deciziei atacate reiese că Comisia a considerat că măsura notificată era
incompatibilă cu piața comună având în vedere, pe de o parte, faptul că Regulamentul nr. 1177/2002 expirase și, pe de altă
parte, faptul că nu exista un alt temei legal pe care să se poată întemeia o decizie de compatibilitate.
În considerentul (37) al deciziei atacate, Comisia a indicat, ca răspuns la argumentul Republicii Italiene expus în considerentul
(35) al deciziei atacate, că Comunitatea informase OMC, la 20 iulie 2005, despre faptul că Regulamentul nr. 1177/2002 expirase
la 31 martie 2005 și că statele membre nu mai puteau, prin urmare, să acorde ajutoare în temeiul acestui regulament. Comisia
a concluzionat în această privință că Comunicarea către OMC constituia un angajament din partea Comunității față de OMC de
a nu mai aplica Regulamentul nr. 1177/2002.
Prin urmare, coroborarea considerentelor (26) și (37) ale deciziei atacate arată că, în cadrul acestei decizii, Comisia a
considerat că aprobarea eventuală a măsurii notificate ar fi fost atât incompatibilă cu piața comună, cât și contrară angajamentelor
Comunității în raport cu OMC, concluzia privind incompatibilitatea măsurii notificate cu piața comună fiind o apreciere distinctă,
autonomă și prealabilă celei privind responsabilitățile Comunității față de OMC.
Rezultă că al treilea motiv al reclamantei nu poate fi primit.

Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe faptul că decizia atacată este întemeiată pe Comunicarea către OMC
Argumentele părților
Republica Italiană arată că decizia atacată este viciată de o nelegalitate, în măsura în care aceasta se întemeiază pe Comunicarea
către OMC, în care se declară că statele membre nu mai puteau acorda ajutoare în temeiul Regulamentului nr. 1177/2002, întrucât
acesta expirase la 31 martie 2005.
În această privință, în primul rând, Republica Italiană susține că nu a fost niciodată informată cu privire la Comunicarea
către OMC, ceea ce ar fi trebuit să împiedice Comisia să o ia în considerare cu ocazia adoptării deciziei atacate.
În al doilea rând, Republica Italiană susține că respectiva comunicare nu permitea Comisiei, în orice caz, să refuze autorizarea
măsurii notificate. Astfel, prin Comunicarea către OMC, Comisia ar fi declarat numai că nu intenționa să prelungească Regulamentul
nr. 1177/2002. Prin urmare, statele membre ar fi fost constrânse să nu acorde ajutoare întreprinderilor pentru contracte de
construcție navală semnate după 31 martie 2005. Prin urmare, Comunicarea către OMC nu le‑ar fi scutit de obligația de a respecta
drepturile la ajutoare dobândite de întreprinderi în temeiul contractelor semnate înainte de 31 martie 2005.
Comisia solicită respingerea motivului.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie să se arate că articolul 1 din decizia atacată precizează că măsura notificată nu poate fi pusă în executare, întrucât
aceasta nu este compatibilă cu piața comună.
Astfel cum s‑a subliniat la punctul 111 de mai sus, trimiterea care figurează în decizia atacată la Comunicarea către OMC
nu avea alt scop decât acela de a arăta, ca răspuns la întrebările Republicii Italiene și cu titlu neesențial, că aprobarea
eventuală a măsurii notificate ar fi fost, în plus, în contradicție cu angajamentele Comunității în raport cu OMC. Astfel,
reiese din considerentul (26) al deciziei atacate că, atunci când a concluzionat că măsura notificată era incompatibilă cu
piața comună, Comisia nu s‑a întemeiat deloc pe Comunicarea către OMC.
Rezultă că Comunicarea către OMC nu a avut, în orice caz, niciun impact asupra dispozitivului deciziei atacate.
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că nici al șaptelea motiv nu poate fi primit.
Prin urmare, acțiunea trebuie respinsă în întregime.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata
cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 3 februarie 2011.
Semnături
Cuprins
Cadrul juridic
Istoricul cauzei
Procedura și concluziile părților
În drept
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe calificarea eronată a măsurii notificate drept ajutor nou
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1177/2002
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolelor 87 CE, 88 CE și 253 CE
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor protecției încrederii legitime și egalității de tratament
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului contradictorialității
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe luarea în considerare a normelor OMC în aprecierea compatibilității măsurii notificate
cu piața comună
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe faptul că decizia atacată este întemeiată pe Comunicarea către OMC
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: italiana.