CELEX: 62014TJ0424
Prístup k dokumentom
Nariadenie (ES) č. 1049/2001
Návrh správy o posúdení vplyvu, správa o posúdení vplyvu a stanovisko výboru pre posudzovanie vplyvu
Zamietnutie prístupu
Výnimka vzťahujúca sa na ochranu rozhodovacieho procesu
Povinnosť odôvodnenia
Povinnosť vykonať konkrétne a individuálne preskúmanie
Prevažujúci verejný záujem

Okolnosti predchádzajúce sporom
Žalobkyňa ClientEarth je neziskovou organizáciou, ktorej cieľom je ochrana životného prostredia.
Dňa 20. januára 2014 žalobkyňa podala na Európsku komisiu dve žiadosti o prístup k dokumentom podľa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145, s. 43
; Mim. vyd. 01/003, s. 331). Prvá z týchto žiadostí sa týkala „posúdenia vplyvu uskutočneného Komisiou vo veci zavedenia piliera ‚prístup k spravodlivosti‘ Aarhuského dohovoru“ a druhá „posúdenia vplyvu uskutočneného Komisiou vo veci revízie európskej právnej úpravy inšpekcií a dozoru v oblasti životného prostredia na vnútroštátnej úrovni, ako aj na úrovni Európskej únie“.
Listom z 13. februára 2014 Komisia zamietla druhú žiadosť uvedenú v bode 2 vyššie. V tejto súvislosti spresnila, že táto žiadosť sa týkala „správy o posúdení vplyvu, pokiaľ ide o návrh záväzného nástroja stanovujúceho strategický rámec postupov inšpekcie a dozoru založených na rizikách a týkajúcich sa právnych predpisov [Únie] v oblasti životného prostredia“, ako aj stanoviska výboru pre posudzovanie vplyvu (ďalej len „výbor“), ktoré bolo prijaté k tejto správe (spolu ďalej len „požadované dokumenty vo veci T‑425/14“). Toto zamietnutie bolo založené na výnimke stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001.
Listom zo 17. februára 2014 Komisia zamietla prvú žiadosť uvedenú v bode 2 vyššie. V tejto súvislosti spresnila, že táto žiadosť sa týkala „návrhu správy o posúdení vplyvu týkajúcej sa prístupu k spravodlivosti vo veciach životného prostredia na úrovni členských štátov v oblasti environmentálnej politiky [Únie]“, ako aj stanoviska výboru prijatého k tomuto návrhu (spolu ďalej len „požadované dokumenty vo veci T‑424/14“ a spolu s požadovanými dokumentmi vo veci T‑425/14 ďalej len „požadované dokumenty“). Toto zamietnutie bolo založené na výnimke stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001.
Dňa 4. marca 2014 žalobkyňa podala podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 na Komisiu dve opakované žiadosti.
Listami z 24. marca 2014 Komisia informovala žalobkyňu, že v súlade s článkom 8 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 bola lehota na odpoveď na tieto opakované žiadosti predĺžená o 15 pracovných dní.
Listom z 1. apríla 2014 (ďalej len „rozhodnutie z 1. apríla 2014“) Komisia potvrdila odmietnutie prístupu k požadovaným dokumentom vo veci T‑425/14 na základe výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001.
Listom z 3. apríla 2014 (ďalej len „rozhodnutie z 3. apríla 2014“ a spolu s rozhodnutím z 1. apríla 2014 ďalej len „napadnuté rozhodnutia“) Komisia potvrdila odmietnutie prístupu k požadovaným dokumentom vo veci T‑424/14 na základe výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001.
V napadnutých rozhodnutiach najprv Komisia po prvé uviedla, že v kontexte diskusií a rokovaní vedených s cieľom prijať vlastnú legislatívnu iniciatívu týkajúcu sa inšpekcií a dozoru v oblasti životného prostredia (rozhodnutie z 1. apríla 2014) a prístupu k spravodlivosti v tejto oblasti (rozhodnutie z 3. apríla 2014) začala uskutočňovať posúdenie vplyvu ešte v priebehu nich. V tejto súvislosti spresnila, že posúdenie vplyvu malo pomôcť pri príprave takýchto iniciatív a že strategické rozhodnutia („policy choices“) uvedené v legislatívnej iniciatíve sú podporované obsahom posúdenia vplyvu.
Ďalej podľa Komisie by zverejnenie požadovaných dokumentov v tomto štádiu vážne narušilo jej prebiehajúce rozhodovacie procesy, keďže by v podstate ovplyvnilo jej rozhodovací priestor a obmedzilo by jej spôsobilosť nájsť kompromis. Navyše takéto zverejnenie by mohlo spôsobiť vonkajšie tlaky, ktoré by mohli sťažovať zložité rozhodovacie procesy, počas ktorých by mala panovať atmosféra dôvery. Komisia sa navyše odvoláva na ustanovenia článku 17 ods. 1 ZEÚ a článku 17 ods. 3 tretieho pododseku ZEÚ.
V tejto súvislosti na jednej strane v rozhodnutí z 1. apríla 2014 Komisia trvala na skutočnosti, že inšpekcie a dozor predstavujú kľúčový prvok vykonávania verejných politík, oblasti, na ktorú sa inštitúcie od roku 2001 snažia prilákať pozornosť a v ktorej chcú podporovať aktivitu na úrovni Európskej únie, ako aj na skutočnosti, že diskusiu je potrebné chrániť pred vonkajšími faktormi pôsobenia, pretože takéto pôsobenie by ovplyvnilo kvalitu kontroly nad členskými štátmi.
Na druhej strane v rozhodnutí z 3. apríla 2014 Komisia zdôraznila citlivú povahu otázky týkajúcej sa prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia, možné rozdiely v názoroch medzi členskými štátmi, ako aj skutočnosť, že uplynulo desať rokov od jej návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o prístupe k spravodlivosti v oblasti životného prostredia (
Ú. v. EÚ C 96
, 2004, s. 22, ďalej len „návrh smernice z roku 2003“).
Napokon Komisia v napadnutých rozhodnutiach dodala, že rôzne dokumenty týkajúce sa dvoch prebiehajúcich posúdení vplyvu sú už k dispozícii na internete a že všetky ostatné dokumenty týkajúce sa uvedených posúdení vplyvu budú zverejnené spolu s prijatím legislatívnych návrhov kolégiom komisárov.
Vzhľadom na tieto skutočnosti Komisia v napadnutých rozhodnutiach dospela k záveru, že prístup k požadovaným dokumentom sa musí odmietnuť na základe článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001, pretože rozhodovacie procesy boli v ranom a citlivom štádiu („at a very early and delicate stage“).
Po druhé sa Komisia domnievala, že žiadny prevažujúci verejný záujem neodôvodňuje zverejnenie požadovaných dokumentov. V tejto súvislosti poznamenala, že Únia je povinná zachovávať, ochraňovať a zlepšovať kvalitu životného prostredia a tým aj ľudské zdravie. Tento cieľ možno dosiahnuť vďaka nediskriminačnému prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia. Na jednej strane sa však Komisia nepovažuje za spôsobilú stanoviť, v čom by zverejnenie požadovaných dokumentov v tomto štádiu pomohlo osobám žijúcim v Únii nepriamo ovplyvniť životné prostredie, v ktorom žijú, keďže prístup k spravodlivosti je už možný na vnútroštátnych súdoch a predmetné rozhodovacie procesy smerujú len k zlepšeniu tohto prístupu. Navyše Komisia dodala, že v roku 2013 bola zorganizovaná verejná konzultácia, v rámci ktorej mohli dotknuté osoby, vrátane občianskej spoločnosti, prispieť k vymedzeniu hlavného zámeru návrhov. Na druhej strane by podľa Komisie zverejnenie v tomto štádiu narušilo rozhodovacie procesy a ovplyvnilo by možnosť dosiahnuť najlepší možný kompromis. Navyše podľa Komisie by bol verejný záujem lepšie zabezpečený možnosťou realizovať predmetné rozhodovacie procesy bez akýchkoľvek vonkajších tlakov.
Po tretie Komisia odmietla možnosť priznať čiastočný prístup v zmysle článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001, pretože výnimka sa vzťahovala na požadované dokumenty v celom rozsahu.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhmi podanými do kancelárie Všeobecného súdu 11. júna 2014 podala žalobkyňa žaloby, na základe ktorých sa začalo toto konanie.
Uznesením predsedu druhej komory Všeobecného súdu z 27. apríla 2015 boli veci T‑424/14 a T‑425/14 spojené na účely ústneho konania a vyhlásenia rozsudku v súlade s článkom 50 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu z 2. mája 1991.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (druhá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 vyzval Komisiu, aby predložila určitý dokument vo veci T‑424/14, a účastníkom konania písomne položil otázky, pričom ich vyzval, aby na ne odpovedali na pojednávaní.
Pojednávanie bolo pôvodne stanovené na 9. júna 2015, ale na žiadosť žalobkyne bolo odročené na 16. júna 2015.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil ústne, boli vypočuté na pojednávaní 16. júna 2015.
Vo veci T‑424/14 žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil rozhodnutie z 3. apríla 2014,
—
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Vo veci T‑424/14 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu ako nedôvodnú,
—
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Vo veci T‑425/14 žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil rozhodnutie z 1. apríla 2014,
—
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Vo veci T‑425/14 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu ako nedôvodnú,
—
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Na podporu svojich žalôb žalobkyňa uvádza jediný žalobný dôvod, ktorý sa v podstate skladá z dvoch častí, z ktorých prvá časť je založená na porušení článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001 a druhá časť je založená na porušení povinnosti odôvodnenia.
Najskôr je potrebné preskúmať druhú časť jediného žalobného dôvodu.
O druhej časti jediného žalobného dôvodu založenej na porušení povinnosti odôvodnenia
Žalobkyňa Komisii vytýka, že porušila svoju povinnosť odôvodniť napadnuté rozhodnutia. Komisia podľa nej totiž v prvom rade nevysvetlila, prečo je článok 4 ods. 3 prvý pododsek nariadenia č. 1049/2001 uplatniteľný na správy o posúdení vplyvu a na stanoviská výboru. Ďalej Komisia konkrétne neodôvodnila záver, podľa ktorého by zverejnenie požadovaných dokumentov narušilo rozhodovacie procesy v zmysle článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001. Napokon Komisia podľa žalobkyne z právneho hľadiska dostatočným spôsobom neodôvodnila ani ňou uvádzanú neexistenciu prevažujúceho verejného záujmu, ktorý by odôvodňoval zverejnenie požadovaných dokumentov.
Komisia spochybňuje dôvodnosť týchto tvrdení.
Podľa ustálenej judikatúry musí byť odôvodnenie vyžadované článkom 296 ZFEÚ prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce dotknutým osobám pochopiť dôvody prijatia opatrenia a príslušnému súdu preskúmať ho. Nevyžaduje sa, aby v odôvodnení boli presne uvedené všetky relevantné právne a skutkové okolnosti, lebo otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky uvedeného článku, sa má posudzovať nielen s ohľadom na jeho znenie, ale aj s ohľadom na jeho kontext, ako aj na všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť (rozsudky zo 6. marca 2003, Interporc/Komisia, C‑41/00 P, Zb.,
EU:C:2003:125
, bod 55; z 1. februára 2007, Sison/Rada, C‑266/05 P, Zb.,
EU:C:2007:75
, bod 80; z 10. júla 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Zb.,
EU:C:2008:392
, bod 166, a z 24. mája 2011, NLG/Komisia, T‑109/05 a T‑444/05, Zb.,
EU:T:2011:235
, bod 81).
Pokiaľ ide o žiadosť o prístup k dokumentom, každé rozhodnutie inštitúcie týkajúce sa výnimiek stanovených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 musí byť odôvodnené. Pokiaľ inštitúcia odmietne prístup k dokumentu, ktorého zverejnenie sa požaduje, je povinná poskytnúť vysvetlenia, pokiaľ ide jednak o to, či prístup k tomuto dokumentu môže konkrétne a skutočne ohroziť verejný záujem chránený výnimkou stanovenou v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, na ktorú sa táto inštitúcia odvoláva, a jednak o to, či v prípadoch stanovených v článku 4 ods. 2 a 3 tohto nariadenia neexistuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie dotknutého dokumentu (rozsudky z 11. marca 2009, Borax Europe/Komisia, T‑121/05,
EU:T:2009:64
, bod 37, a z 12. septembra 2013, Besselink/Rada, T‑331/11,
EU:T:2013:419
, bod 96; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, Zb.,
EU:C:2008:374
, body 48 a 49).
Inštitúcia, ktorá odmietla prístup k dokumentu, má teda povinnosť predložiť odôvodnenie umožňujúce pochopiť a overiť jednak, či sa požadovaný dokument skutočne týka oblasti, na ktorú sa vzťahuje uvádzaná výnimka, a jednak, či potreba ochrany súvisiaca s touto výnimkou je skutočná (rozsudky z 26. apríla 2005, Sison/Rada, T‑110/03, T‑150/03 a T‑405/03, Zb.,
EU:T:2005:143
, bod 61; NLG/Komisia, už citovaný v bode 30 vyššie,
EU:T:2011:235
, bod 83, a Besselink/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:T:2013:419
, bod 99; pozri tiež v tomto zmysle analogicky rozsudok Interporc/Komisia, už citovaný v bode 30 vyššie,
EU:C:2003:125
, bod 56 a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci z dôvodov napadnutých rozhodnutí, ako sú zhrnuté v bodoch 9 až 16 vyššie, vyplýva, že Komisia pri odmietnutí prístupu vychádzala z výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001. Na jednej strane sa v podstate domnievala, že zverejnenie požadovaných dokumentov by v tomto štádiu vážne narušilo rozhodovacie procesy súvisiace s prijatím legislatívnych návrhov, pokiaľ ide o inšpekcie a dozor v oblasti životného prostredia (rozhodnutie z 1. apríla 2014) a prístup k spravodlivosti v oblasti životného prostredia (rozhodnutie z 3. apríla 2014). V tejto súvislosti trvala tak na cieli a úlohe posúdenia vplyvu v kontexte takéhoto procesu, ako aj na nevyhnutnosti v podstate chrániť svoj priestor na premýšľanie a rokovací priestor, ako aj na skutočnosti, že diskusia týkajúca sa týchto dvoch oblastí prebiehala dlho. Na druhej strane Komisia neuznala existenciu prevažujúceho verejného záujmu odôvodňujúceho zverejnenie, a to v podstate z dôvodu, že nebola schopná stanoviť, ako by zverejnenie pomohlo osobám žijúcim v Únii nepriamo ovplyvniť životné prostredie, v ktorom žijú, pričom spresnila, že prístup k spravodlivosti v oblasti životného prostredia je už možný na vnútroštátnych súdoch, že prebiehajúce rozhodovacie procesy smerujú len k jeho zlepšeniu a že s cieľom zohľadniť názory dotknutých osôb bola v roku 2013 zorganizovaná verejná konzultácia. Naopak, podľa Komisie by bol verejný záujem lepšie zabezpečený možnosťou uskutočňovať predmetné rozhodovacie procesy pri neexistencii akéhokoľvek vonkajšieho tlaku.
Z napadnutých rozhodnutí teda v prvom rade jednoznačne vyplýva, že podľa Komisie sa na požadované dokumenty vzťahuje pôsobnosť výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001, pretože v podstate súvisia s rozhodovacími procesmi vedúcimi k prijatiu uvedených legislatívnych návrhov a ich zverejnenie by uvedené procesy vážne narušilo.
V tejto súvislosti je potrebné dodať, že Komisia nebola povinná poskytnúť konkrétne dôvody, pokiaľ ide o samotnú uplatniteľnosť článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001 na požadované dokumenty. Konkrétne, ako to uznala žalobkyňa na pojednávaní, keďže vo svojich opakovaných žiadostiach nijako nespochybňovala uplatniteľnosť tohto ustanovenia na požadované dokumenty, je potrebné sa domnievať, že toto ustanovenie sa nemá vykladať v tom zmysle, že Komisia bola povinná v dôvodoch napadnutých rozhodnutí preventívne odmietnuť všetky hypotetické tvrdenia, ktoré by v neskoršom štádiu mohli spochybňovať jej posúdenie, rovnako ako to vyplýva z judikatúry, podľa ktorej článok 296 ZFEÚ nemožno vykladať v tom zmysle, že vyžaduje, aby dotknutá inštitúcia podrobne odpovedala na pripomienky, ktoré žalobkyňa predložila v priebehu správneho konania (pozri rozsudok z 15. novembra 2012, Al‑Aqsa/Rada a Holandsko/Al‑Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, Zb.,
EU:C:2012:711
, bod 141 a citovanú judikatúru). Komisia sa preto mohla v napadnutých rozhodnutiach obmedziť na pozitívne vyjadrenie dôvodov, pre ktoré sa domnievala, že článok 4 ods. 3 prvý pododsek nariadenia č. 1049/2001 je uplatniteľný bez toho, aby bola povinná odmietnuť alebo kritizovať prípadné iné výklady tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok z 10. mája 1960, Barbara a i./Vysoký úrad, 3/58 až 18/58, 25/58 a 26/58, Zb.,
EU:C:1960:18
, s. 411).
Ďalej je potrebné poznamenať, že z dôvodov napadnutých rozhodnutí vyplýva, že v súlade s judikatúrou citovanou v bodoch 31 a 32 vyššie Komisia poskytla jasné a zrozumiteľné odôvodnenie dôvodov, pre ktoré sa domnievala na jednej strane, že prístup k požadovaným dokumentom by narušil záujem chránený výnimkou stanovenou v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001, a na druhej strane, že neexistuje prevažujúci verejný záujem, ktorý by predsa len odôvodňoval ich zverejnenie.
Napokon vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 30 vyššie je potrebné dodať, že ako jasne vyplýva z písomností žalobkyne, a konkrétnejšie z tvrdení, ktoré uviedla v rámci prvej časti jediného žalobného dôvodu, odôvodnenie napadnutých rozhodnutí jej umožnilo pochopiť dôvody odmietnutia prístupu a pripraviť si žaloby. Navyše toto odôvodnenie je tiež dostatočné na to, aby umožňovalo Všeobecnému súdu vykonať preskúmanie.
Vzhľadom na uvedené je potrebné dospieť k záveru, že napadnuté rozhodnutia sú dostatočne odôvodnené.
Druhá časť jediného žalobného dôvodu sa preto musí zamietnuť ako nedôvodná.
O prvej časti jediného žalobného dôvodu založenej na porušení článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001
Na podporu prvej časti jediného žalobného dôvodu založeného na porušení článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001 žalobkyňa pôvodne uviedla tri výhrady, pričom prvá, predložená ako hlavná, bola v podstate založená na neuplatniteľnosti výnimky stanovenej v tomto ustanovení na požadované dokumenty, druhá, predložená subsidiárne, bola v podstate založená na neexistencii rizika vážneho narušenia rozhodovacích procesov, a tretia, predložená ešte subsidiárnejšie, bola v podstate založená na existencii prevažujúceho verejného záujmu, ktorý odôvodňuje zverejnenie požadovaných dokumentov.
Na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu žalobkyňa vzala späť prvú výhradu predloženú vo svojich písomnostiach, čo bolo zaznamenané v zápisnici z pojednávania.
Za týchto podmienok je potrebné posúdiť postupne druhú a tretiu výhradu predloženú žalobkyňou.
O druhej výhrade založenej na neexistencii rizika vážneho narušenia rozhodovacích procesov
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že napadnuté rozhodnutia obsahujú nesprávne právne posúdenie, keďže Komisia nesprávne dospela k záveru o existencii rizika vážneho narušenia rozhodovacích procesov v zmysle článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001.
Konkrétnejšie, po prvé žalobkyňa poznamenala, že k požadovaným dokumentom, vypracovaným Komisiou v postavení normotvorcu pri plnení dôležitej úlohy v legislatívnom procese, by mal byť širší prístup a požadované dokumenty by mali byť priamo dostupné v čo najväčšej miere.
Po druhé sa žalobkyňa domnieva, že posúdenie vplyvu sa vyznačuje transparentnosťou a konzultáciou s dotknutými osobami.
Po tretie sa žalobkyňa domnieva, že zverejnenie požadovaných dokumentov zjavne nenarúša rozhodovacie procesy, ale naopak, mohlo by ich podporovať. V tejto súvislosti žalobkyňa najskôr uvádza, že dôvody uvedené v napadnutých rozhodnutiach majú čisto všeobecnú a hypotetickú povahu. Ďalej uvádza, že tvrdenia Komisie založené na tom, že zverejnenie by obmedzilo jej rozhodovací priestor a znížilo by jej kapacitu dosiahnuť kompromisy, sú irelevantné a že jej rozhodovací priestor pri vypracovaní správy o posúdení vplyvu je v každom prípade menší než v samotnom rozhodovacom procese. Navyše okrem skutočnosti, že verejnosť by rozumela tomu, že návrh sa môže zmeniť, Komisia podľa žalobkyne nepreukázala, že zverejnenie by bolo skutočne spôsobilé vytvoriť taký verejný tlak, ktorý by znemožnil legislatívne procesy. Okrem toho požadované dokumenty, ktoré by obsahovali informácie v podstate faktickej povahy, by podľa žalobkyne nebolo možné považovať za citlivé len z dôvodu, že sa týkajú politicky kontroverzného bodu. V tejto súvislosti žalobkyňa v replikách dodala, že v každom prípade, ak požadované dokumenty obsahujú citlivé informácie, možno povoliť čiastočný prístup na základe článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001. Vo veci T‑424/14 nemala podľa žalobkyne politická citlivosť tejto otázky a možné rozdielne názory medzi členskými štátmi žiadnu súvislosť s reštriktívnym výkladom tejto výnimky; vo veci T‑425/14 Komisia podľa žalobkyne nesprávne tvrdila, že vonkajšie faktory pôsobenia by ovplyvnili kvalitu kontroly nad členskými štátmi. Napokon samotná skutočnosť, že rozhodovacie procesy boli v ranom štádiu, je podľa žalobkyne nedostatočná.
Po štvrté v replikách v odpovedi na tvrdenia Komisie žalobkyňa na jednej strane nesúhlasí s uznaním všeobecnej domnienky z dôvodu, že podľa nej nemá žiadny základ v práve Únie a je v úplnom rozpore so zásadou transparentnosti. Na druhej strane poznamenáva, že požadovaním prístupu k dokumentom nechcela ani narušiť rozhodovacie procesy Komisie, ani sledovať súkromný záujem a že záujmy sledované jej žiadosťami o prístup boli uznané rozhodnutím Európskeho ombudsmana.
Komisia v podstate odpovedala, že je potrebné uznať existenciu všeobecnej domnienky, podľa ktorej prístup k požadovaným dokumentom možno v prejednávanej veci odmietnuť, a že sa v žiadnom prípade nedopustila nesprávneho posúdenia tým, že dospela k záveru o existencii rizika vážneho narušenia rozhodovacích procesov.
Na úvod je po prvé potrebné konštatovať, že v napadnutých rozhodnutiach Komisia založila odmietnutie prístupu na výnimke stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001. Podľa tohto ustanovenia prístup k dokumentu, ktorý inštitúcia vypracovala pre vnútornú potrebu alebo ktorý inštitúcia dostala, vzťahujúcemu sa k veci, v ktorej ešte inštitúcia nerozhodla, bude odmietnutý v prípade, ak by zverejnenie dokumentu mohlo vážne narušiť rozhodovací proces inštitúcie, pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.
Po druhé požadované dokumenty spadajú do pôsobnosti výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001, čo navyše žalobkyňa už nespochybňuje (pozri bod 41 vyššie). Tieto dokumenty boli totiž vypracované v rámci dvoch posúdení vplyvu na účely dvoch rozhodovacích procesov Komisie týkajúcich sa politickej iniciatívy súvisiacej s angažovaním sa v otázkach prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia (vec T‑424/14) a inšpekcií a dozoru v tej istej oblasti (vec T‑425/14). Je nesporné, že tieto rozhodovacie procesy prebiehali v čase, keď Komisia prijala napadnuté rozhodnutia.
Po tretie z napadnutých rozhodnutí vyplýva, že Komisia sa domnievala, že zverejnenie požadovaných dokumentov mohlo vážne narušiť prebiehajúce rozhodovacie procesy, ktoré boli v ranom a citlivom štádiu. Tento záver je založený na viacerých dôvodoch. Po prvé Komisia sa domnievala, že uvedené zverejnenie by narušilo jej rozhodovací priestor, ako aj jej schopnosť prispieť k hľadaniu kompromisu. Po druhé Komisia uviedla, že v procese diskusií a rokovaní k príprave politických návrhov bolo potrebné zachovať atmosféru dôvery. Podľa nej by zverejnenie požadovaných dokumentov spôsobilo riziko vonkajších tlakov, ktoré by boli spôsobilé ovplyvniť prebiehajúce procesy delikátnej povahy. V tejto súvislosti Komisia okrem iného trvala na skutočnosti, že v súlade s článkom 17 ods. 1 a 3 ZEÚ musí podporovať všeobecný záujem a svoje úlohy musí plniť úplne nezávisle. Po tretie v rozhodnutí z 1. apríla 2014 (vec T‑425/14) Komisia na jednej strane zdôraznila skutočnosť, že inšpekcie a dozor v oblasti životného prostredia predstavujú kľúčový prvok vykonávania verejných politík, že diskusiu je potrebné chrániť pred vonkajšími faktormi pôsobenia, pretože takéto pôsobenie by ovplyvnilo kvalitu kontroly nad členskými štátmi, a že inštitúcie sa k tejto otázke vyjadrovali od roku 2001. Na druhej strane v rozhodnutí z 3. apríla 2014 (vec T‑424/14) Komisia trvala na politicky citlivej povahe otázky prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia, na možných rozdieloch v názoroch medzi členskými štátmi, ako aj na skutočnosti, že uplynulo desať rokov od návrhu smernice z roku 2003.
Pri pohľade na dôvody napadnutých rozhodnutí sa teda zdá, že Komisia vychádzala zo všeobecných úvah, ktoré sú v podstate na jednej strane založené na zachovaní jej priestoru na úvahu, rozhodovacieho priestoru, nezávislosti, ako aj atmosféry dôvery pri diskusiách, a na druhej strane na riziku vonkajších tlakov, ktoré by mohli ovplyvniť prebiehajúce diskusie a rokovania. Komisia sa tiež opierala o konkrétnejšie úvahy týkajúce sa dvoch prebiehajúcich rozhodovacích procesov, ktoré sa konkrétne týkali ich raného a delikátneho štádia, skutočnosti, že otázky, o ktorých sa diskutovalo, boli už dlho predmetom úvah, a významu týchto otázok, rovnako ako v rozhodnutí z 3. apríla 2014 (vec T‑424/14), citlivej povahy problematiky súvisiacej s prístupom k spravodlivosti v oblasti životného prostredia a existencie možných rozdielnych názorov medzi členskými štátmi. Naopak z napadnutých rozhodnutí vôbec nevyplýva, že by Komisia pristúpila k individuálnemu a konkrétnemu preskúmaniu požadovaných dokumentov.
Žalobkyňa spochybňuje dôvodnosť týchto dôvodov napadnutých rozhodnutí, pretože sú v podstate čisto všeobecné a hypotetické a na základe nich nemožno stanoviť existenciu rizika vážneho narušenia rozhodovacích procesov Komisie. Naopak Komisia vyzvala Všeobecný súd, aby uznal existenciu všeobecnej domnienky, podľa ktorej Komisia mohla v napadnutých rozhodnutiach odmietnuť prístup k požadovaným dokumentom.
Za týchto podmienok je potrebné preskúmať tvrdenia Komisie, ktorými sa má preukázať existencia všeobecnej domnienky, podľa ktorej táto inštitúcia môže odmietnuť prístup k dokumentom, ktoré sa rovnako ako požadované dokumenty vzťahujú na posúdenie vplyvu v súvislosti s prebiehajúcim rozhodovacím procesom, a to pred posúdením platnosti napadnutých rozhodnutí.
– O existencii všeobecnej domnienky odmietnutia prístupu k požadovaným dokumentom
Je potrebné pripomenúť, že nariadenie č. 1049/2001 je v súlade s jeho odôvodnením 1 súčasťou vôle, vyjadrenej v článku 1 druhom odseku ZEÚ, vytvoriť nové štádium v procese vytvárania stále užšieho zväzku medzi národmi Európy, v ktorom sa rozhodnutia prijímajú čo najotvorenejším spôsobom a čo najbližšie k občanom. Ako je pripomenuté v odôvodnení 2 uvedeného nariadenia, právo na prístup verejnosti k dokumentom inštitúcií sa viaže na ich demokratickú povahu (rozsudky Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, bod 34; z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia, C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, Zb.,
EU:C:2010:541
, bod 68; z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia, C‑506/08 P, Zb.,
EU:C:2011:496
, bod 72; zo 17. októbra 2013, Rada/Access Info Europe, C‑280/11 P, Zb.,
EU:C:2013:671
, bod 27, a z 27. februára 2014, Komisia/EnBW, C‑365/12 P, Zb.,
EU:C:2014:112
, bod 61).
Na tento účel je cieľom nariadenia č. 1049/2001, ako to upravuje jeho odôvodnenie 4 a článok 1, poskytnúť verejnosti čo najširšie právo na prístup k dokumentom inštitúcií (rozsudky Sison/Rada, už citovaný v bode 30 vyššie,
EU:C:2007:75
, bod 61; z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia, C‑64/05 P, Zb.,
EU:C:2007:802
, bod 53; Švédsko a i./API a Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2010:541
, bod 69, a Rada/Access Info Europe, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2013:671
, bod 28).
Toto právo nepochybne podlieha určitým obmedzeniam založeným na dôvodoch verejného alebo súkromného záujmu (rozsudok Sison/Rada, už citovaný v bode 30 vyššie,
EU:C:2007:75
, bod 62). Konkrétnejšie, nariadenie č. 1049/2001 v súlade so svojím odôvodnením 11 v článku 4 upravuje režim výnimiek oprávňujúcich inštitúcie odmietnuť prístup k dokumentu v prípade, ak by jeho sprístupnenie narušilo jeden zo záujmov chránených týmto článkom (rozsudky Švédsko a i./API a Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2010:541
, body 70 a 71; Švédsko/MyTravel a Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2011:496
, bod 74, a Rada/Access Info Europe, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2013:671
, bod 29).
Keďže takéto výnimky sa odchyľujú od zásady čo najširšieho prístupu verejnosti k dokumentom, treba ich vykladať a uplatňovať reštriktívne (pozri rozsudky Sison/Rada, už citovaný v bode 30 vyššie,
EU:C:2007:75
, bod 63 a citovanú judikatúru; Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, bod 36 a citovanú judikatúru, a Rada/Access Info Europe, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2013:671
, bod 30 a citovanú judikatúru).
V súlade so zásadou reštriktívneho výkladu, pokiaľ sa dotknutá inštitúcia rozhodne odmietnuť prístup k dokumentu, o ktorého sprístupnenie bola požiadaná, je v zásade povinná poskytnúť vysvetlenia, pokiaľ ide o otázku, ako môže prístup k tomuto dokumentu konkrétne a skutočne ohroziť záujem chránený výnimkou stanovenou v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, na ktorú sa táto inštitúcia odvoláva. Okrem toho riziko takéhoto narušenia musí byť primerane predvídateľné, a nie čisto hypotetické (pozri rozsudok Švédsko/MyTravel a Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2011:496
, bod 76 a citovanú judikatúru; rozsudok Rada/Access Info Europe, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2013:671
, bod 31). Samotná okolnosť, že sa dokument týka záujmu chráneného výnimkou, ešte nestačí na odôvodnenie jej uplatnenia (rozsudky z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia, T‑2/03, Zb.,
EU:T:2005:125
, bod 69, a zo 7. júna 2011, Toland/Parlament, T‑471/08, Zb.,
EU:T:2011:252
, bod 29; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok Komisia/EnBW, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2014:112
, bod 64).
Uplatnenie výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001 teda vyžaduje, aby sa preukázalo, že prístup k dokumentu, ktorý inštitúcia vypracovala pre vnútornú potrebu, by mohol konkrétne a skutočne narušiť ochranu rozhodovacieho procesu tejto inštitúcie a že toto riziko narušenia by bolo možné rozumne predvídať a nebolo by len hypotetické (rozsudok Toland/Parlament, už citovaný v bode 59 vyššie,
EU:T:2011:252
, bod 70).
Navyše na uplatnenie výnimky uvedenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001 musí byť narušenie rozhodovacieho procesu vážne. Je to tak najmä v prípade, ak má zverejnenie uvedených dokumentov podstatný vplyv na rozhodovací proces. Posúdenie závažnosti závisí od celkových okolností prípadu, najmä od negatívnych účinkov na rozhodovací proces, ktoré inštitúcia uvádza v súvislosti so zverejnením uvedených dokumentov (rozsudky z 18. decembra 2008, Muñiz/Komisia, T‑144/05,
EU:T:2008:596
, bod 75; Toland/Parlament, už citovaný v bode 59 vyššie,
EU:T:2011:252
, bod 71, a z 9. septembra 2014, MasterCard a i./Komisia, T‑516/11,
EU:T:2014:759
, bod 62).
Je však potrebné zdôrazniť, že túto judikatúru nemožno vykladať tak, že od inštitúcií sa vyžaduje, aby predložili dôkazy o existencii takéhoto rizika. Podľa judikatúry v tejto súvislosti postačuje, aby napadnuté rozhodnutie obsahovalo konkrétne dôkazy umožňujúce dospieť k záveru, že riziko narušenia rozhodovacieho procesu bolo v čase jeho prijatia rozumne predvídateľné a nie len hypotetické, poukazujúce predovšetkým na to, že v danom čase existovali objektívne dôvody, na základe ktorých by bolo možné predvídať, že by takéto narušenie v prípade zverejnenia požadovaných dokumentov žalobkyňou nastalo (rozsudok z 11. decembra 2014, Saint‑Gobain Glass Deutschland/Komisia, T‑476/12, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2014:1059
, bod 71; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok Toland/Parlament, už citovaný v bode 59 vyššie,
EU:T:2011:252
, body 78 a 79).
Napriek judikatúre citovanej predovšetkým v bode 59 vyššie Súdny dvor uznal možnosť, že dotknutá inštitúcia sa môže opierať o všeobecné domnienky uplatňujúce sa na určité kategórie dokumentov, pretože na žiadosti o zverejnenie týkajúce sa dokumentov rovnakej povahy možno uplatniť podobné všeobecné úvahy (rozsudok Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, bod 50; pozri tiež rozsudky Rada/Access Info Europe, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2013:671
, bod 72 a citovanú judikatúru, a Komisia/EnBW, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2014:112
, bod 65 a citovanú judikatúru).
Súdny dvor teda uznal existenciu všeobecných domnienok zamietnutia prístupu k dokumentom v piatich prípadoch, a to pokiaľ ide o dokumenty, ktoré sú súčasťou správneho spisu týkajúceho sa konania o preskúmaní štátnej pomoci (rozsudok z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, Zb.,
EU:C:2010:376
, bod 61), dokumenty vymenené medzi Komisiou a oznamujúcimi subjektmi alebo tretími osobami v rámci konania o kontrole koncentrácií medzi podnikmi (rozsudky z 28. júna 2012, Komisia/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, Zb.,
EU:C:2012:393
, bod 123, a Komisia/Agrofert Holding, C‑477/10 P, Zb.,
EU:C:2012:394
, bod 64), vyjadrenia predložené inštitúciou v rámci súdneho konania (rozsudok Švédsko a i./API a Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2010:541
, bod 94), dokumenty týkajúce sa konania o nesplnení si povinnosti v štádiu pred začatím tohto konania (rozsudok zo 14. novembra 2013, LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P, Zb.,
EU:C:2013:738
, bod 65), ako aj dokumenty obsiahnuté v spise týkajúcom sa konania o uplatnení článku 101 ZFEÚ (rozsudok Komisia/EnBW, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2014:112
, bod 93).
Všeobecný súd uznal existenciu všeobecných domnienok v troch dodatočných prípadoch, a to pokiaľ ide o ponuky uchádzačov vo verejnom obstarávaní v prípade žiadosti o prístup predloženej iným uchádzačom (rozsudok z 29. januára 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 a T‑532/10, Zb.,
EU:T:2013:38
, bod 101), dokumenty týkajúce sa postupu nazývaného „EU Pilot“ (rozsudok z 25. septembra 2014, Spirlea/Komisia, T‑306/12, Zb., vec v odvolacom konaní,
EU:T:2014:816
, bod 63), ako aj dokumenty poskytnuté vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže Komisii podľa článku 11 ods. 4 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101 ZFEÚ] a [102 ZFEÚ] (
Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1
; Mim. vyd. 08/002, s. 205) (rozsudok z 12. mája 2015, Unión de Almacenistas de Hierros de España/Komisia, T‑623/13, Zb.,
EU:T:2015:268
, bod 64).
Na jednej strane z judikatúry citovanej v bodoch 64 a 65 vyššie vyplýva, že na to, aby bolo možné všeobecnú domnienku platne namietať voči osobe, ktorá požaduje prístup k dokumentom na základe nariadenia č. 1049/2001, je nevyhnutné, aby boli požadované dokumenty súčasťou rovnakej kategórie dokumentov alebo aby mali rovnakú povahu (pozri v tomto zmysle rozsudky Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, bod 50; Rada/Access Info Europe, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2013:671
, bod 72 a citovanú judikatúru, a Komisia/EnBW, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2014:112
, bod 65 a citovanú judikatúru).
Na druhej strane z tejto judikatúry vyplýva, že uplatnenie všeobecných domnienok v zásade vyplýva z bezpodmienečnej potreby zabezpečiť riadne fungovanie dotknutých konaní a zaistiť, aby ich účel nebol narušený. Uznanie všeobecnej domnienky môže teda vychádzať z nezlučiteľnosti prístupu k dokumentom týkajúcim sa niektorých konaní s ich riadnym priebehom a z rizika ich narušenia, keďže všeobecné domnienky umožňujú zachovať nenarušený priebeh konania obmedzením zásahov tretích strán (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wathelet vo veci LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P, Zb.,
EU:C:2013:528
, body 66, 68, 74 a 76, a rozsudok Spirlea/Komisia, už citovaný v bode 65 vyššie, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2014:816
, body 57 a 58). Uplatňovanie osobitných pravidiel stanovených právnym aktom o konaní pred inštitúciou Únie, na ktorého účely boli požadované dokumenty predložené, je jedným z kritérií, ktoré môžu odôvodňovať uznanie všeobecnej domnienky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, McCullough/Cedefop, T‑496/13,
EU:T:2015:374
, bod 91 a citovanú judikatúru; pozri tiež v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cruz Villalón vo veci Rada/Access Info Europe, C‑280/11 P, Zb.,
EU:C:2013:325
, bod 75).
V prejednávanej veci je potrebné v prvom rade stanoviť, či požadované dokumenty patria do rovnakej kategórie alebo majú rovnakú povahu.
V tejto súvislosti je najprv potrebné pripomenúť, ako to Komisia spresnila na pojednávaní bez toho, aby to žalobkyňa spochybnila, že požadované dokumenty pozostávajú z návrhov správy o posúdení vplyvu, zo správy o posúdení vplyvu finalizovanej po pozitívnom stanovisku výboru na účely odovzdania na konzultáciu medzi útvarmi, ako aj stanoviska výboru k týmto projektom. Tieto dokumenty sú súčasťou uskutočnenia dvoch posúdení vplyvu, pričom jedno sa týka prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia a druhé revízie právneho rámca inšpekcií a dozoru v tej istej oblasti.
Ďalej je potrebné zdôrazniť, že usmernenia týkajúce sa posúdenia vplyvu, prijaté 15. januára 2009 Komisiou (ďalej len „usmernenia“), definujú posúdenie vplyvu takto:
„Posúdenie vplyvu je súbor logických etáp, ktoré treba nasledovať pri príprave [politických] návrhov. Ide o postup, v rámci ktorého sa pre tvorcov politík zhromažďujú informácie o výhodách a nevýhodách zvažovaných politických možností prostredníctvom preskúmania ich možného vplyvu. Výsledky tohto postupu sa zhrnú a uvedú v správe o [posúdení vplyvu].
…
Uskutočnenie [posúdenia vplyvu] je kľúčovým prvkom pri príprave návrhov zo strany Komisie, a kolégium komisárov zohľadní správu o [posúdení vplyvu] pri prijímaní svojich rozhodnutí. [Posúdenie vplyvu] napomáha rozhodnutiu, ale nenahrádza ho: prijatie politického návrhu naďalej zostáva politickým rozhodnutím, ktoré prijíma výlučne kolégium.“
Napokon z usmernení vyplýva, že posúdenie vplyvu sa vykonáva vo viacerých etapách. Tieto etapy pozostávajú najmä zo spísania návrhu správy o posúdení vplyvu, jeho predloženia na účely získania stanoviska výboru, finalizácie vzhľadom na odporúčania výboru, zo zaslania na konzultáciu medzi útvarmi v rámci Komisie, čo je štádium, v ktorom môže byť návrh správy ešte predmetom podstatných zmien, ktoré si vyžadujú nové stanovisko výboru, a napokon z jeho predloženia kolégiu komisárov.
Vzhľadom na tieto skutočnosti je potrebné sa domnievať, že požadované dokumenty, pokiaľ sa týkajú uskutočnenia oboch posúdení vplyvu, patria do rovnakej kategórie dokumentov, takže podmienka uvedená v bode 66 vyššie je splnená.
Tento záver nespochybňuje tvrdenie žalobkyne na pojednávaní, podľa ktorého žiadosti o prístup, ktoré podala, nepredstavovali „všeobecné žiadosti“ a nevzťahovali sa na všetky dokumenty.
Je pravda, že Súdny dvor zdôraznil, že veci, v ktorých boli vydané rozsudky citované v bode 64 vyššie, sa všetky vyznačovali tým, že dotknutá žiadosť o prístup sa netýkala len jedného, ale viacerých dokumentov, a spresnil, že v situáciách tohto druhu uznanie všeobecnej domnienky odmietnutia prístupu umožňuje dotknutej inštitúcii posúdiť všeobecnú žiadosť a odpovedať na ňu zodpovedajúcim spôsobom (pozri rozsudok Komisia/EnBW, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2014:112
, body 67 až 69 a citovanú judikatúru).
Z judikatúry však vyplýva, že je to tak kvalitatívne, ako aj kvantitatívne kritérium, konkrétne skutočnosť, že požadované dokumenty sa týkajú rovnakého postupu, v tomto prípade dvoch postupov vypracovania posúdenia vplyvu, ktoré určuje uplatnenie všeobecnej domnienky odmietnutia prístupu (pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok LPN a Fínsko/Komisia, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2013:738
, bod 45 a citovanú judikatúru) a nie, ako to v podstate tvrdí žalobkyňa, len kvantitatívne kritérium, čiže väčší alebo menší počet dokumentov, na ktoré sa vzťahujú jej žiadosti o prístup (pozri v tomto zmysle rozsudok Spirlea/Komisia, už citovaný v bode 65 vyššie, vec v odvolacom konaní,
EU:T:2014:816
, bod 75).
V druhom rade je potrebné konštatovať, že neexistuje legislatívny text, ktorý by osobitne upravoval spôsoby prístupu k požadovaným dokumentom, čo okrem toho uznala aj Komisia v odpovedi na otázku Všeobecného súdu na pojednávaní.
Pri zohľadnení úvah uvedených v bode 67 vyššie je však potrebné zdôrazniť, že v rozpore s tým, čo žalobkyňa tvrdila na pojednávaní, táto okolnosť nemôže sama osebe odôvodniť vylúčenie akejkoľvek možnosti uznať existenciu všeobecnej domnienky, na základe ktorej by mohol byť odmietnutý prístup k požadovaným dokumentom.
Naopak, v prejednávanej veci je potrebné domnievať sa, že takáto všeobecná domnienka sa vyžaduje vo vzťahu k pravidlám upravujúcim prípravu a vypracovanie politických návrhov zo strany Komisie, vrátane prípadných návrhov legislatívnych aktov.
Po prvé je v tejto súvislosti na jednej strane potrebné zdôrazniť, že v súlade s článkom 17 ods. 1 až 3 ZEÚ:
„1.   Komisia podporuje všeobecný záujem Únie a na tento účel sa ujíma vhodných iniciatív. …
2.   Legislatívne akty Únie môžu byť prijaté len na základe návrhu Komisie, pokiaľ zmluvy neustanovujú inak. Iné akty sa prijímajú na základe návrhu Komisie, ak tak ustanovujú zmluvy.
3.   …
Komisia je pri vykonávaní svojich úloh úplne nezávislá. …“
Na druhej strane je potrebné pripomenúť, že v oblastiach, ktoré patria do riadneho legislatívneho postupu, ako ho vymedzuje článok 289 ods. 1 ZFEÚ a článok 294 ZFEÚ, ako politika Únie v oblasti životného prostredia v súlade s článkom 192 ods. 1 ZFEÚ s výhradou výnimiek uvedených v odseku 2 tohto ustanovenia, Komisia predloží v súlade s článkom 294 ods. 2 ZFEÚ Európskemu parlamentu a Rade Európskej únie návrh. Práve týmto návrhom sa začína uvedený legislatívny postup.
Právomoc legislatívnej iniciatívy priznaná Komisii týmito ustanoveniami znamená, že tejto inštitúcii prináleží rozhodnúť, či predloží návrh legislatívneho aktu, okrem prípadu, že by na základe práva Únie bola povinná predložiť takýto návrh. Na základe tejto právomoci v prípade predloženia návrhu legislatívneho aktu aj Komisii, ktorá v súlade s článkom 17 ods. 1 ZEÚ podporuje všeobecný záujem Únie a na tento účel sa ujíma vhodných iniciatív, prináleží určiť predmet, účel a obsah tohto návrhu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2015, Rada/Komisia, C‑409/13, Zb.,
EU:C:2015:217
, bod 70).
Komisia, ktorá teda podporuje všeobecný záujem a pri vykonávaní svojich úloh je úplne nezávislá, bola teda poverená úlohou zistiť, aký je všeobecný záujem všetkých členských štátov, a navrhnúť vhodné riešenia na jeho presadenie (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Rada/Komisia, C‑409/13, Zb.,
EU:C:2014:2470
, bod 43).
Preto keď Komisia pripravuje a vypracúva politické návrhy, prináleží jej, aby konala úplne nezávislým spôsobom a tak, aby jej návrhy boli výlučne vo všeobecnom záujme.
Je teda potrebné, aby táto inštitúcia v tomto štádiu konala úplne nezávislým spôsobom a slúžila pritom všeobecnému záujmu.
Po druhé je potrebné poznamenať, že pri príprave a vypracovaní politických návrhov Komisia môže, ako v prejednávanej veci, vychádzať z posúdení vplyvu vytvorených na účely prípravy a vypracovania takýchto návrhov.
V tejto súvislosti na jednej strane posúdenie vplyvu, ktoré podľa usmernení predstavuje „kľúčový nástroj umožňujúci zabezpečiť, aby iniciatívy Komisie a legislatíva [Únie] boli vypracované na základe transparentných, úplných a vyvážených informácií“, je súčasťou, ako to okrem iného vyplýva z jeho definície v tých istých usmerneniach, ako je uvedená v bode 70 vyššie, prípravy politických návrhov zo strany Komisie, vrátane legislatívnych návrhov.
Posúdenie vplyvu konkrétne umožňuje zhromaždiť informácie, na základe ktorých môže Komisia zhodnotiť najmä účelnosť, nevyhnutnosť, povahu a obsah týchto návrhov.
V tejto súvislosti správa o posúdení vplyvu obsahuje podľa usmernení najmä časti „politické možnosti“, „analýza vplyvov“ a „porovnanie možností“.
Z toho vyplýva, že na rozdiel od tvrdení žalobkyne sa nemožno domnievať, že by sa správa o posúdení vplyvu obmedzovala na len na stanovenie skutkového rámca procesu prípravy a vypracovania politických návrhov.
Na druhej strane je potrebné dodať, že uskutočnenie posúdenia vplyvu umožňuje Komisii, aby zabezpečila dodržanie ustanovení článku 11 ods. 3 ZEÚ, podľa ktorého „[táto inštitúcia] vedie rozsiahle konzultácie s dotknutými stranami s cieľom zabezpečiť súdržnosť a transparentnosť činností Únie“.
Posúdenie vplyvu sa totiž zostavuje, ako to vyplýva z usmernení, v rámci postupu pozostávajúceho z viacerých fáz. Konkrétne po fáze prípravy si uskutočnenie takejto analýzy vyžaduje konzultáciu dotknutých osôb a odborníkov.
Usmernenia teda stanovujú, že posúdenie vplyvu „zohľadňuje príspevky širokého okruhu externých zainteresovaných strán v súlade s politikou transparentnosti a otvorenosti vo vzťahu k ostatným inštitúciám a občianskej spoločnosti zo strany Komisie“, pričom v správe o posúdení vplyvu sa uvádzajú výsledky konzultácie, osobitne rôzne stanoviská a spôsob, akým boli zohľadnené. Na základe výsledkov tejto konzultácie sa zostaví návrh správy o posúdení vplyvu, ktorý sa ďalej predloží výboru na zaujatie stanoviska, po pripomienkach výboru sa finalizuje a následne sa predloží na konzultáciu medzi útvarmi, potom kolégiu komisárov.
Z toho zjavne vyplýva, že v priebehu organizácie verejnej konzultácie je posúdenie vplyvu súčasťou cieľa transparentnosti a otvorenosti rozhodovacieho procesu Komisie, ktorého zmyslom je príprava a vypracovanie politických návrhov, a cieľa účasti dotknutých osôb na uvedenom procese, v čom sa napokon zhodujú aj účastníci konania.
S ohľadom najmä na úvahy uvedené v bodoch 79 až 84 vyššie je však potrebné zdôrazniť, že po konzultácii s dotknutými osobami a zhromaždení potrebných informácií v rámci uskutočňovania posúdenia vplyvu Komisia musí mať možnosť rozhodnúť – na základe týchto skutočností, úplne nezávisle, vo všeobecnom záujme a bez vonkajších tlakov alebo vplyvu tretích osôb – o návrhu politických iniciatív, ako to v podstate sama tvrdí.
Táto úvaha platí o to viac v prípade, že sa má zachovať podstata iniciatívy, ktorú zmluvy priznávajú Komisii, a jej spôsobilosť úplne nezávisle zhodnotiť účelnosť politického návrhu. Konkrétnejšie je totiž potrebné chrániť uvedenú právomoc iniciatívy pred akýmkoľvek vplyvom verejných alebo súkromných záujmov, ktoré by sa nad rámec organizovaných konzultácií pokúšali prinútiť Komisiu, aby prijala politickú iniciatívu, zmenila ju, či dokonca sa jej zriekla, a ktoré by predlžovali, či dokonca komplikovali diskusiu v rámci tejto inštitúcie.
Keďže správa o posúdení vplyvu obsahuje, ako to vyplýva z bodu 88 vyššie, porovnanie rôznych politických možností zamýšľaných v tomto štádiu, zverejnenie tejto správy, aj keď len v štádiu návrhu, ako aj stanovísk výboru prijatých v tejto súvislosti, predstavuje zvýšené riziko, že tretie osoby sa pokúsia nad rámec verejnej konzultácie organizovanej Komisiou vykonávať cieleným spôsobom vplyv na výber Komisie v otázke politickej možnosti a zmyslu politického návrhu, ktorý má prijať. Tie isté osoby alebo organizácie, ktoré predložili pripomienky počas verejnej konzultácie, ak mali bezprostredne prístup k dokumentom o posúdení vplyvu, by mohli predložiť nové pripomienky alebo kritiku plánovaných možností a hypotéz, konkrétne tak, že by tvrdili, že ich názor sa dostatočne alebo riadne nezohľadnil, hoci Komisia musí mať po verejnej fáze konzultácií priestor na samostatnú úvahu, dočasne mimo akýchkoľvek vonkajších vplyvov a tlakov.
Vzhľadom na uvedené úvahy je potrebné dospieť k záveru, že na účely uplatnenia výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001 je Komisia oprávnená domnievať sa, bez toho, aby vykonala konkrétne a individuálne preskúmanie každého dokumentu zostaveného v rámci prípravy posúdenia vplyvu, že zverejnenie týchto dokumentov v zásade vážne narúša jej rozhodovací proces týkajúci sa vypracovania politického návrhu.
V tejto súvislosti po prvé, pokiaľ ide o obdobie, počas ktorého sa môže uplatňovať táto všeobecná domnienka, na jednej strane je potrebné poznamenať, že podľa usmernení sa správa o posúdení vplyvu a stanovisko výboru zverejňujú spolu s politickým návrhom na internete po ich prijatí kolégiom komisárov. Na druhej strane usmernenia spresňujú, že aj keby existoval záver o tom, že nie je potrebné predložiť politickú iniciatívu, zostaví sa správa o posúdení vplyvu obsahujúca dôvody na prijatie rozhodnutia, že sa nebude konať, ktorú preskúmava výbor a ktorá sa zverejňuje na internete ako pracovný dokument.
Vzhľadom na tieto skutočnosti je potrebné sa domnievať, že všeobecná domnienka uvedená v bode 97 vyššie sa môže uplatňovať tak dlho, pokým Komisia neprijme rozhodnutie o prípadnom politickom návrhu, čiže až dovtedy, pokiaľ nebude politická iniciatíva podľa okolností veci prijatá alebo odmietnutá.
Po druhé všeobecná domnienka uznaná v bode 97 vyššie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu – legislatívnu alebo inú – prípadného plánovaného návrhu Komisie.
Je pravda, ako to poznamenala žalobkyňa, že úvahy založené na zásade čo najširšieho prístupu verejnosti k dokumentom inštitúcií a s tým súvisiaci reštriktívny výklad výnimiek stanovených nariadením č. 1049/2001 sú podľa judikatúry osobitne dôležité, keď dotknutá inštitúcia koná ako normotvorca, ako to vyplýva z odôvodnenia 6 nariadenia č. 1049/2001, podľa ktorého konkrétne v tomto prípade treba poskytnúť širší prístup k dokumentom. Transparentnosť v tomto prípade prispieva k posilneniu demokracie tým, že občanom umožňuje kontrolovať všetky informácie, na základe ktorých bol vydaný právny akt. Možnosť občanov oboznámiť sa so základmi zákonodarných činností je totiž podmienkou, aby mohli efektívne vykonávať svoje demokratické práva (rozsudky Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, bod 46, a z 22. marca 2011, Access Info Europe/Rada, T‑233/09, Zb.,
EU:T:2011:105
, bod 57).
Najprv je však potrebné poznamenať, že aj keď je pravda, že právomoc navrhovať prijatie legislatívnych aktov v zmysle článku 289 ods. 3 ZFEÚ prináleží, ak nie je stanovené inak, v zásade Komisii v súlade s ustanoveniami článku 17 ods. 2 ZEÚ, platí, že v súlade s článkom 14 ods. 1 ZEÚ a článkom 16 ods. 1 ZEÚ vykonáva legislatívnu funkciu Parlament spoločne s Radou. Rovnako tak z článku 289 ods. 1 až 3 ZFEÚ vyplýva, že legislatívnym aktom je každý akt prijatý legislatívnym postupom, to znamená na jednej strane každé nariadenie, smernica alebo rozhodnutie prijaté riadnym legislatívnym postupom stanoveným v článku 294 ZFEÚ Parlamentom spoločne s Radou na návrh Komisie, a na druhej strane každé nariadenie, smernica alebo rozhodnutie prijaté mimoriadnym legislatívnym postupom, to znamená podľa konkrétnych okolností Parlamentom za účasti Rady, alebo Radou za účasti Parlamentu.
Z toho vyplýva, že pri príprave a vypracovaní návrhu aktu, aj legislatívnej povahy, samotná Komisia nekoná v postavení normotvorcu, keďže na jednej strane tento proces prípravy a vypracovania nevyhnutne predchádza legislatívnemu postupu vo vlastnom zmysle, v ktorom sa musí okrem iného stanoviť samotná povaha navrhovaného aktu, a keďže na druhej strane legislatívnu funkciu vykonáva Parlament a Rada.
Ďalej v rozsahu, v akom žalobkyňa odkazuje na článok 12 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001, je potrebné zdôrazniť, že toto ustanovenie skutočne uznáva osobitnú povahu legislatívneho procesu tým, že stanovuje, že „priamo prístupné majú byť najmä legislatívne dokumenty, to znamená dokumenty vypracované alebo doručené v priebehu prijímania právnych predpisov, ktoré sú právne záväzné v členských štátoch alebo pre členské štáty“ (rozsudok Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, bod 47).
Aj keby sa však požadované dokumenty mali považovať za „legislatívne dokumenty“ v zmysle uvedeného článku 12 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001, je potrebné zdôrazniť, že toto ustanovenie sa uplatňuje len „podľa článkov 4 a 9“ toho istého nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Sison/Rada, už citovaný v bode 30 vyššie,
EU:C:2007:75
, bod 41). Ako bolo konštatované v bodoch 97 a 99 vyššie, pri uplatnení článku 4 ods. 3 prvého pododseku uvedeného nariadenia je Komisia oprávnená domnievať sa, že zverejnenie požadovaných dokumentov v zásade vážne narúša rozhodovací proces týkajúci sa vypracovania politického návrhu, a to tak dlho, pokiaľ o ňom nerozhodne.
Napokon je v každom prípade potrebné poznamenať, v rozpore s tým, čo žalobkyňa uviedla na pojednávaní v odpovedi na písomnú otázku Všeobecného súdu, určenú na ústnu odpoveď, že judikatúra v oblasti prístupu k dokumentom nebráni uznaniu všeobecných domnienok v legislatívnom kontexte. Súdny dvor totiž v súvislosti s rozhodnutím o zamietnutí prístupu k stanovisku právneho servisu Rady týkajúcemu sa návrhu smernice Rady, po tom, ako pripomenul judikatúru citovanú v bode 101 vyššie a osobitnú povahu legislatívneho procesu vzhľadom na článok 12 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001, prvýkrát vyjadril možnosť, aby inštitúcia vychádzala zo všeobecných domnienok (rozsudok Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, body 46, 47 a 50).
Po tretie je potrebné sa domnievať, že v rozpore s tým, čo žalobkyňa uviedla na pojednávaní, ani článok 6 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 zo 6. septembra 2006 o uplatňovaní ustanovení Aarhuského dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia na inštitúcie a orgány Spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 264, s. 13
) nebráni uznaniu existencie všeobecnej domnienky uvedenej v bode 97 vyššie.
Je pravda, že článok 6 nariadenia č. 1367/2006, ktorý dopĺňa nariadenie č. 1049/2001 o osobitné pravidlá týkajúce sa žiadostí o prístup k informáciám o životnom prostredí (rozsudok LPN a Fínsko/Komisia, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2013:738
, bod 79), potvrdzuje a zdôrazňuje povinnosť reštriktívneho výkladu výnimiek stanovených v článku 4 ods. 1, článku 4 ods. 2 druhej zarážke a článku 4 ods. 3 a 5 nariadenia č. 1049/2001. Z článku 6 ods. 1 druhej vety nariadenia č. 1367/2006 totiž vyplýva, že uvedené výnimky sa majú vykladať reštriktívne, pri zohľadnení verejného záujmu na zverejnení a otázky, či sa požadované informácie týkajú emisií do životného prostredia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2011, LPN/Komisia, T‑29/08, Zb.,
EU:T:2011:448
, bod 107).
Na jednej strane bez toho, aby bolo potrebné overiť, či v prejednávanej veci požadované dokumenty obsahujú informácie týkajúce sa emisií do životného prostredia, je potrebné zdôrazniť, že samotná skutočnosť, že článok 6 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 1367/2006 obsahuje spresnenia týkajúce sa reštriktívneho výkladu výnimiek z prístupu k dokumentom stanovených nariadením č. 1049/2001, čo môže mať za následok širší prístup k informáciám o životnom prostredí než prístup k iným informáciám uvedeným v dokumentoch, ktoré majú inštitúcie, nemá rozhodujúci vplyv na otázku, či dotknutá inštitúcia musí vykonať konkrétne a individuálne preskúmanie požadovaných dokumentov alebo informácií (pozri v tomto zmysle rozsudok LPN/Komisia, už citovaný v bode 108 vyššie,
EU:T:2011:448
, body 107 a 117). V súlade s týmito zásadami judikatúry môžu byť totiž všetky požadované dokumenty chránené ako kategória.
Na druhej strane v rozsahu, v akom žalobkyňa v tejto súvislosti odkazuje na určenie existencie prevažujúceho verejného záujmu, je potrebné odkázať na analýzu tretej výhrady tohto účastníka konania uvedenú nižšie.
Z toho vyplýva, že žiadny z argumentov predložených žalobkyňou nemôže mať vplyv na platnosť záveru vyplývajúceho z bodu 97 vyššie o existencii všeobecnej domnienky.
Preto vzhľadom na túto všeobecnú domnienku je potrebné preskúmať zákonnosť napadnutých rozhodnutí v rozsahu, v akom sa Komisia domnievala, že zverejnenie požadovaných dokumentov by vážne narušilo jej rozhodovacie procesy.
– O zákonnosti napadnutých rozhodnutí v rozsahu, v akom Komisia konštatovala existenciu rizika vážneho narušenia rozhodovacích procesov
Ako vyplýva z bodov 97 a 99 vyššie, na účely uplatnenia výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001 je Komisia oprávnená domnievať sa, bez toho, aby vykonala konkrétne a individuálne preskúmanie každého dokumentu zostaveného v rámci prípravy posúdenia vplyvu, že zverejnenie týchto dokumentov v zásade vážne narúša jej rozhodovací proces týkajúci sa vypracovania politického návrhu, a to tak dlho, pokiaľ o ňom nerozhodne.
Podľa judikatúry uznanie všeobecnej domnienky nevylučuje možnosť preukázať, že na daný dokument, ktorého zverejnenie sa požaduje, sa táto výnimka nevzťahuje alebo že existuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci jeho zverejnenie podľa článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001 (pozri analogicky rozsudok Komisia/EnBW, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2014:112
, bod 100 a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodov 51 a 52 vyššie, odmietnutie prístupu žalobkyne v napadnutých rozhodnutiach vychádza okrem dôvodov vlastných každému z týchto rozhodnutí zo všeobecných dôvodov založených na požiadavke zachovať priestor Komisie na premýšľanie, jej rozhodovací priestor, nezávislosť a atmosféru dôvery pri diskusiách, ako aj z rizika vonkajších tlakov, ktoré môžu ovplyvniť prebiehajúce diskusie a rokovania. Tieto dôvody napadnutých rozhodnutí sú tak v podstate založené na úvahách odôvodňujúcich uznanie existencie všeobecnej domnienky pripomenutej v bode 113 vyššie.
V tejto súvislosti je v prvom rade nesporné, ako už bolo uvedené v bode 50 vyššie, že požadované dokumenty sú súčasťou uskutočnenia dvoch posúdení vplyvu, ktoré prebiehali v čase prijatia napadnutých rozhodnutí a ktoré sa vzťahovali na prípadné politické iniciatívy, pokiaľ ide o prístup k spravodlivosti v oblasti životného prostredia a revíziu právneho rámca týkajúceho sa inšpekcií a dozoru v tej istej oblasti.
Z vysvetlení Komisie na pojednávaní predovšetkým vyplýva, bez toho, aby žalobkyňa spochybnila vecnú správnosť predmetných skutkových okolností, že v čase prijatia napadnutých rozhodnutí nebolo prijaté žiadne rozhodnutie týkajúce sa prípadných politických iniciatív, ktoré by mohli byť prijaté v oblastiach, na ktoré sa vzťahujú obe predmetné posúdenia vplyvu. Hoci je pravda, že pokiaľ ide o prístup k spravodlivosti v oblasti životného prostredia, Komisia potvrdila, že 21. mája 2014 stiahla návrh smernice z roku 2003, nič to nemení na skutočnosti, že k tomuto stiahnutiu došlo po rozhodnutí z 3. apríla 2014, a preto ho nie je potrebné zohľadniť na účely posúdenia zákonnosti tohto rozhodnutia. V rámci žaloby o neplatnosť založenej na článku 263 ZFEÚ totiž zákonnosť predmetného aktu Únie treba posudzovať na základe skutkových a právnych okolností, ktoré existovali v čase prijatia tohto aktu (rozsudky zo 7. februára 1979, Francúzsko/Komisia, 15/76 a 16/76, Zb.,
EU:C:1979:29
, bod 7; z 25. júna 1998, British Airways a i./Komisia, T‑371/94 a T‑394/94, Zb.,
EU:T:1998:140
, bod 81, a zo 14. januára 2004, Fleuren Compost/Komisia, T‑109/01, Zb.,
EU:T:2004:4
, bod 50).
Požadované dokumenty teda patria do pôsobnosti všeobecnej domnienky uznanej v bode 97 vyššie.
V druhom rade je po prvé potrebné konštatovať, že žalobkyňa neuvádza žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo vyvrátiť uvedenú všeobecnú domnienku.
Na úvod, tvrdenia zhrnuté v bode 46 vyššie a vo všeobecnosti a hypoteticky založené na dôvodoch napadnutých rozhodnutí, na obmedzenom rozhodovacom priestore Komisie, na nepreukázaní skutočného rizika verejného tlaku, na neexistencii citlivého charakteru požadovaných dokumentov a na irelevantnosti skutočnosti, že rozhodovacie procesy boli v ranom štádiu, totiž nemôžu v žiadnom prípade vyvrátiť všeobecnú domnienku, podľa ktorej Komisia môže v prejednávanej veci odmietnuť prístup k požadovaným dokumentom bez toho, aby vykonala ich konkrétne a individuálne preskúmanie. Na jednej strane teda, pokiaľ majú tieto tvrdenia v podstate za cieľ kritizovať všeobecnú povahu dôvodov uvedených v napadnutých rozhodnutiach, je potrebné poznamenať, že použitie všeobecných dôvodov odmietnutia je odôvodnené uplatnením všeobecnej domnienky, ktorá práve umožňuje nevykonať konkrétne a individuálne preskúmanie požadovaných dokumentov. Na druhej strane, hoci žalobkyňa spochybňuje existenciu vonkajších tlakov ovplyvňujúcich rozhodovací priestor Komisie, je potrebné konštatovať, že nepredložila konkrétne dôkazy, ktoré by v prejednávanej veci mohli vyvrátiť všeobecnú domnienku.
Ďalej je potrebné uviesť, že ani úmysly a záujmy sledované žiadosťami žalobkyne o prístup nemajú v prejednávanej veci vplyv na uplatňovanie všeobecnej domnienky, podľa ktorej Komisia môže odmietnuť prístup k požadovaným dokumentom. V každom prípade je potrebné na jednej strane dodať, že záver, podľa ktorého Komisia môže odmietnuť prístup k uvedeným dokumentom, je založený na existencii objektívneho rizika vážneho narušenia jej rozhodovacích procesov. Na druhej strane z judikatúry vyplýva, že právo na prístup k dokumentom nezávisí od druhu osobitného záujmu, ktorý žiadateľ o prístup k požadovanej informácii môže alebo nemusí mať (rozsudok LPN/Komisia, už citovaný v bode 108 vyššie,
EU:T:2011:448
, bod 137, a uznesenie z 27. marca 2014, Ecologistas en Acción/Komisia, T‑603/11,
EU:T:2014:182
, bod 74; pozri tiež v tomto zmysle analogicky rozsudok Sison/Rada, už citovaný v bode 30 vyššie,
EU:C:2007:75
, body 43 a 44).
Napokon, pokiaľ ide o odkaz na rozhodnutie ombudsmana uvedené v bode 47 vyššie, na jednej strane je potrebné pripomenúť, že v súvislosti so zistením ombudsmana týkajúcim sa „nesprávneho administratívneho postupu“ už bolo rozhodnuté, že samotné závery ombudsmana nezaväzujú súd Únie, ale môžu predstavovať len nepriamy dôkaz toho, že dotknutá inštitúcia porušila zásadu riadnej správy vecí verejných. Konanie pred ombudsmanom, ktorý nemá právomoc prijímať záväzné rozhodnutia, je totiž mimosúdnou alternatívnou možnosťou občanov Únie k možnosti obrátiť sa na súd Únie, ktorá zodpovedá osobitným kritériám a nemá nevyhnutne taký istý cieľ, akým je cieľ žaloby (rozsudok z 25. októbra 2007, Komninou a i./Komisia, C‑167/06 P,
EU:C:2007:633
, bod 44).
A fortiori
výklady práva Únie podané ombudsmanom nemôžu zaväzovať súd Únie.
Na druhej strane je v každom prípade potrebné zdôrazniť, že úvahy uvedené v rozhodnutí ombudsmana citovanom žalobkyňou sú v rozsahu, v akom sa toto rozhodnutie týka žiadosti o prístup odlišnej od žiadostí, o ktoré ide v predmetných veciach, irelevantné, a preto nemôžu vyvrátiť všeobecnú domnienku.
Po druhé v rámci tretej výhrady žalobkyňa naopak predložila tvrdenia založené na existencii prevažujúceho verejného záujmu, na ktorých preskúmanie je v tomto štádiu potrebné odkázať (pozri body 128 až 163 nižšie).
Vzhľadom na uvedené je potrebné dospieť k záveru, že Komisia bola oprávnená v napadnutých rozhodnutiach sa domnievať, že zverejnenie sporných dokumentov predstavuje riziko vážneho narušenia jej rozhodovacích procesov.
Z toho vyplýva, že druhá výhrada predložená žalobkyňou na podporu prvej časti jediného žalobného dôvodu sa musí zamietnuť ako nedôvodná.
O tretej výhrade založenej na existencii prevažujúceho verejného záujmu na zverejnení požadovaných dokumentov
Žalobkyňa vytýka Komisii, že porušila článok 4 ods. 3 prvý pododsek nariadenia č. 1049/2001 tým, že nesprávne vylúčila existenciu prevažujúceho verejného záujmu odôvodňujúceho zverejnenie požadovaných dokumentov.
Po prvé žalobkyňa poznamenala, že samotná skutočnosť, uvedená v napadnutých rozhodnutiach, že prístup k spravodlivosti v oblasti životného prostredia je už možný a že rozhodovacie procesy majú za cieľ len jeho zlepšenie, neznamená, že neexistuje žiadny prevažujúci verejný záujem na zverejnení požadovaných dokumentov. Po druhé transparentnosť nevyhnutná na pochopenie legislatívneho procesu predstavuje podľa žalobkyne sama osebe verejný záujem, ktorý treba chrániť, osobitne v oblastiach, do ktorých patria obe predmetné posúdenia vplyvu. Po tretie Komisia podľa žalobkyne nezohľadnila tento verejný záujem a výlučne vychádzala z rizika narušenia svojich rozhodovacích procesov, ktoré okrem toho žalobkyňa spochybnila. Po štvrté verejnosť má podľa žalobkyne záujem pochopiť a sledovať vývoj posúdení vplyvu, ktoré tvoria základ legislatívnych návrhov, s cieľom vykonávať svoje právo účasti na demokratických procesoch podnecovaním verejnej diskusie. Samotné zverejnenie štúdií podporujúcich rozhodnutie Komisie pri prijatí legislatívneho návrhu Komisie by bolo podľa žalobkyne v tejto súvislosti nedostatočné, a to osobitne v prípade, že Komisia by po posúdení vplyvu neprišla so žiadnou iniciatívou. Okrem toho žalobkyňa v replikách dodala, že na jednej strane v rozpore s tým, čo Komisia tvrdila vo svojich písomnostiach, ona sama neslúži žiadnemu súkromnému záujmu a ani ho nezastupuje, ale slúži všeobecnému záujmu a ten aj zastupuje, a teda jej žiadosti o prístup nemožno chápať tak, že odrážajú jednoduchý súkromný záujem, a že na druhej strane ombudsman uznal existenciu osobitného záujmu verejnosti na pochopení a preskúmaní alternatív, ktoré neboli prijaté.
Navyše vo veci T‑424/14 žalobkyňa po prvé dodala, že verejný záujem založený na transparentnosti a účasti na verejnej diskusii je tým dôležitejší, že legislatívny proces súvisí s prístupom k spravodlivosti v oblasti životného prostredia. Z nariadenia č. 1367/2006, ktoré podľa žalobkyne uznáva záujem na podávaní žalôb v oblasti životného prostredia, totiž podľa nej vyplýva, že informácie súvisiace so životným prostredím stále predstavujú verejný záujem odôvodňujúci ich zverejnenie. Po druhé záujem verejnosti na tom, aby bola informovaná o plnení povinností vyplývajúcich z Dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, ktorý bol uzatvorený 25. júna 1998 a schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 (
Ú. v. EÚ L 124, s. 1
, ďalej len „Aarhuský dohovor“), existuje podľa žalobkyne o to viac, že Komisia stiahla návrh smernice z roku 2003, že za desať rokov nebol ešte prijatý žiadny akt, a že hoci Komisia v roku 2013 informovala o prebiehajúcich prácach, neposkytla informácie o plánovaných líniách činnosti. Po tretie skutočnosť, že údajne z dôvodu nedostatku konzultácií so zainteresovanými stranami vydal výbor dve negatívne stanoviská k pôvodným verziám správy o posúdení vplyvu týkajúcej sa prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia, podľa žalobkyne ilustruje existenciu verejného záujmu, a to v tom zmysle, že zainteresované strany by mohli poskytnúť dodatočné informácie a byť informované o prípadných medzerách posúdenia vplyvu.
Napokon v replike, ktorú predložila vo veci T‑425/14, žalobkyňa poznamenala, že zásadný význam prístupu k informáciám v oblasti životného prostredia zdôrazňuje článok 5 ods. 7 písm. a) Aarhuského dohovoru.
Komisia spochybňuje dôvodnosť týchto tvrdení.
Je potrebné pripomenúť, že v súlade s článkom 4 ods. 3 prvým pododsekom nariadenia č. 1049/2001 sa výnimka, ktorú stanovuje, neuplatní, ak zverejnenie predmetného dokumentu odôvodňuje prevažujúci verejný záujem.
V tejto súvislosti prináleží dotknutej inštitúcii zvážiť osobitný záujem na ochrane dotknutého dokumentu jeho nezverejnením a najmä všeobecný záujem na sprístupnení tohto dokumentu s ohľadom na výhody prameniace, ako uvádza odôvodnenie 2 nariadenia č. 1049/2001, zo zvýšenej transparentnosti, teda z možnosti občanov lepšie sa zapájať do rozhodovacieho procesu, ako aj z väčšej legitimity, efektívnosti a zodpovednosti administratívy voči občanovi v rámci demokratického systému (rozsudky Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, bod 45; Rada/Access Info Europe, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2013:671
, bod 32, a z 3. júla 2014, Rada/in ’t Veld, C‑350/12 P, Zb.,
EU:C:2014:2039
, bod 53).
Prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie dokumentu sa nemusí nevyhnutne líšiť od zásad, na ktorých spočíva nariadenie č. 1049/2001 (rozsudky Švédsko a Turco/Rada, už citovaný v bode 31 vyššie,
EU:C:2008:374
, body 74 a 75, a LPN a Fínsko/Komisia, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2013:738
, bod 92).
Predloženie čisto všeobecných úvah však nemôže stačiť na preukázanie toho, že prevažujúci verejný záujem má prednosť pred dôvodmi opodstatňujúcimi odmietnutie zverejnenia dotknutých dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudky Švédsko a i./API a Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2010:541
, bod 158; LPN a Fínsko/Komisia, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2013:738
, bod 93, a Komisia/EnBW, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2014:112
, bod 105).
Okrem toho požiadavka, aby žiadateľ konkrétnym spôsobom uviedol okolnosti, ktoré zakladajú prevažujúci verejný záujem na zverejnení dotknutých dokumentov, je v súlade s judikatúrou Súdneho dvora (rozsudok LPN a Fínsko/Komisia, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2013:738
, bod 94; pozri tiež v tomto zmysle rozsudky Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2010:376
, bod 62; Švédsko a i./API a Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2010:541
, bod 103; Komisia/Éditions Odile Jacob, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2012:393
, bod 126, a Komisia/Agrofert Holding, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2012:394
, bod 68).
V prejednávanej veci z napadnutých rozhodnutí vyplýva, že podľa Komisie žiadny prevažujúci verejný záujem neodôvodňuje zverejnenie požadovaných dokumentov. Komisia v podstate na jednej strane uviedla, že hoci cieľ zachovávať, ochraňovať a zlepšovať kvalitu životného prostredia a tým aj ľudského zdravia možno dosiahnuť vďaka nediskriminačnému prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia, uviedla, že nemôže stanoviť, v čom by zverejnenie požadovaných dokumentov pomohlo osobám žijúcim v Únii nepriamo ovplyvniť životné prostredie, v ktorom žijú. Podľa Komisie je totiž prístup k spravodlivosti už možný na vnútroštátnych súdoch, pričom predmetný rozhodovací proces smeruje len k jeho zlepšeniu. Navyše Komisia dodala, že v roku 2013 bola zorganizovaná verejná konzultácia, v rámci ktorej mohli dotknuté osoby, vrátane občianskej spoločnosti, prispieť k vymedzeniu hlavného zámeru návrhov. Na druhej strane by podľa Komisie zverejnenie požadovaných dokumentov v tomto štádiu ohrozilo rozhodovacie procesy a ovplyvnilo by možnosť dosiahnuť najlepší možný kompromis. Naopak, podľa Komisie by bol verejný záujem lepšie zabezpečený možnosťou realizovať predmetné rozhodovacie procesy bez akýchkoľvek vonkajších tlakov. Okrem toho Komisia uviedla, že viacero dokumentov týkajúcich sa rozhodovacích procesov už bolo poskytnutých.
Žiadne z tvrdení predložených žalobkyňou a zhrnutých v bodoch 128 až 131 vyššie neumožňuje spochybniť toto posúdenie.
Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie založené na tom, že osobitne vzhľadom na oblasti, do ktorých patria obe predmetné posúdenia vplyvu, transparentnosť potrebná na pochopenie legislatívneho procesu predstavuje sama osebe verejný záujem, ktorý treba ochraňovať, čo Komisia opomenula zohľadniť, je potrebné sa domnievať, že vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 136 vyššie, takým všeobecným tvrdením nemožno preukázať, že zásada transparentnosti v prejednávanej veci vykazuje osobitnú naliehavosť, ktorá by mala mať prednosť pred dôvodmi opodstatňujúcimi odmietnutie prístupu k požadovaným dokumentom (pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok Švédsko a i./API a Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie,
EU:C:2010:541
, body 157 a 158).
V každom prípade je najprv potrebné dodať, ako to vyplýva zo skutočností uvedených v spise a osobitne z napadnutých rozhodnutí bez toho, aby to žalobkyňa spochybnila, že viacero dokumentov týkajúcich sa dvoch predmetných posúdení vplyvu bolo zverejnených ešte pred prijatím napadnutých rozhodnutí Komisiou.
Je potrebné sa domnievať, že toto zverejnenie umožnilo zohľadniť záujem verejnosti na informovaní o rozhodovacích procesoch Komisie bez toho, aby to tieto procesy narušilo.
Ďalej je medzi účastníkmi konania nesporné, že posúdenia vplyvu, o aké ide v predmetných veciach, budú zverejnené, keď Komisia prijme politické návrhy v oblastiach, ktorých sa týkajú predmetné veci.
Takéto zverejnenie, súbežne s prijatím politických návrhov, je na rozdiel od tvrdení žalobkyne dostatočné na to, aby verejnosti umožnilo pochopiť proces, prípadne aj legislatívny, ktorý sa začína uvedenými návrhmi.
Napokon na jednej strane v rozsahu, v akom žalobkyňa tvrdí, že samotné zverejnenie štúdií „podporujúcich“ rozhodnutie Komisie pri prijatí legislatívneho návrhu Komisiou by bolo nedostatočné, je potrebné spresniť, že ako to vyplýva z usmernení, správa o posúdení vplyvu stanovuje rôzne zamýšľané politické možnosti a triedi ich podľa používaných hodnotiacich kritérií. Navyše aj po zverejnení správy o posúdení vplyvu Komisiou žalobkyni nič nebráni, aby požiadala o prístup ku skorším verziám tejto správy s cieľom oboznámiť sa s postupnými zmenami, ktorými prechádzala, pokiaľ prípadne výnimky stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, na ktoré sa môže odvolať Komisia, nestanovujú inak.
Na druhej strane v rozsahu, v akom žalobkyňa odkazuje na hypotézu, že Komisia nepríde po posúdení vplyvu so žiadnou iniciatívou, je potrebné zdôrazniť, ako to potvrdila Komisia na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu, že z usmernení vyplýva, že ak sa po posúdení vplyvu Komisia rozhodne nepredložiť návrh, správa o posúdení vplyvu sa zverejní na internetovej stránke „www.europa.eu“ ako pracovný dokument.
V tejto súvislosti je ešte potrebné odmietnuť tvrdenia žalobkyne vo veci T‑424/14 založené na tom, že záujem verejnosti na informovaní o plnení povinností vyplývajúcich z Aarhuského dohovoru existuje o to viac, že Komisia stiahla návrh smernice z roku 2003, že za desať rokov nebol prijatý žiadny akt, a že hoci Komisia v roku 2013 informovala o prebiehajúcich prácach, neposkytla informácie o plánovaných líniách činnosti.
Vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 76 až 97 vyššie týkajúce sa všeobecnej domnienky je totiž potrebné sa domnievať, že v tomto štádiu rozhodovacieho procesu samotná absencia zmienky o plánovaných líniách činnosti Komisie nemôže charakterizovať taký záujem, ktorý by mal mať prednosť pred dôvodmi opodstatňujúcimi odmietnutie prístupu k požadovaným dokumentom vo veci T‑424/14.
Táto úvaha platí o to viac, že ako bolo uvedené vyššie, Komisia nepristúpila len k verejnej konzultácii v otázke plnení povinností Únie týkajúcich sa prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia, ale aj k zverejneniu rôznych dokumentov po tejto konzultácii, čo navyše žalobkyňa nespochybňuje. Navyše, ako to žalobkyňa priznala, Komisia informovala, aj keď len stručne, o prebiehajúcich prácach v oznámení z 2. októbra 2013, ktoré predložila vo veci T‑424/14 v dôsledku opatrenia na zabezpečenie priebehu konania prijatého Všeobecným súdom. Oznámila tak svoj zámer stiahnuť návrh smernice z roku 2003 a zvážiť iné spôsoby plnenia povinností vyplývajúcich z Aarhuského dohovoru, a spresnila, že uskutočňuje posúdenie vplyvu a čaká na rozsudok Súdneho dvora.
Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie založené na tom, že verejnosť má záujem pochopiť a sledovať vývoj posúdení vplyvu, ktoré tvoria základ legislatívnych návrhov, s cieľom vykonávať svoje právo účasti na demokratických procesoch podnecovaním verejnej diskusie, je potrebné pripomenúť, že už bolo rozhodnuté, že záujem žalobkyne na doplnení informácií, ktorými disponuje dotknutá inštitúcia, a na tom, aby sa aktívne zúčastnila na prebiehajúcom konaní, nepredstavuje prevažujúci verejný záujem, a to ani za predpokladu, že uvedená žalobkyňa koná ako mimovládna organizácia v súlade s predmetom svojej činnosti, ktorým je ochrana životného prostredia (pozri v tomto zmysle rozsudok LPN a Fínsko/Komisia, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2013:738
, bod 95; pozri tiež v tomto zmysle analogicky uznesenie Ecologistas en Acción/Komisia, už citované v bode 121 vyššie,
EU:T:2014:182
, bod 75).
Analogicky je potrebné sa domnievať, že záujem zainteresovaných strán, ktoré sa zúčastnili na konzultácii organizovanej Komisiou v rámci uskutočňovania posúdenia vplyvu, ako aj všetkých ostatných dotknutých osôb na doplnení informácií, ktoré má táto inštitúcia v dôsledku takejto konzultácie, ako aj na aktívnej účasti na postupe vypracovania správy o posúdení vplyvu, či dokonca na vypracovaní politického návrhu, nepredstavuje prevažujúci verejný záujem, a to ani vtedy, keď je dotknutá strana, ako žalobkyňa, neziskovou organizáciou, ktorej cieľom je ochrana životného prostredia.
Vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 150 vyššie na túto úvahu nemá vplyv to, že žalobkyňa zastupuje všeobecný záujem, aj keby toto tvrdenie bolo správne, ako to žalobkyňa tvrdí vo svojich písomnostiach. Navyše z judikatúry citovanej v bode 121 vyššie vyplýva, že právo na prístup k dokumentom nezávisí od druhu osobitného záujmu, ktorý žiadateľ o prístup k požadovanej informácii môže mať alebo nemať.
V každom prípade tvrdenie žalobkyne, ako je zhrnuté v bode 150 vyššie, je potrebné odmietnuť z tých istých dôvodov, ako sú dôvody uvedené v bodoch 140 až 144 vyššie.
Z tých istých dôvodov je potrebné odmietnuť tvrdenie, ktoré žalobkyňa uviedla v rámci veci T‑424/14 a ktoré je založené na existencii verejného záujmu, a to že zainteresované strany by mohli predložiť dodatočné informácie a mohli by byť informované o prípadných medzerách posúdenia vplyvu, aké podľa žalobkyne odhalili dve negatívne stanoviská výboru k pôvodným verziám správy o posúdení vplyvu týkajúcej sa prístupu k spravodlivosti v oblasti životného prostredia.
Okrem toho tvrdenie žalobkyne založené na tom, že ombudsman uznal existenciu osobitného záujmu verejnosti na pochopení a preskúmaní alternatív, ktoré neboli prijaté, je potrebné odmietnuť z podobných dôvodov, ako sú dôvody uvedené v bodoch 122 až 124 vyššie.
Po tretie v rozsahu, v akom žalobkyňa vytýka Komisii, že nezohľadnila verejný záujem na pochopení rozhodovacích procesov a účasti na nich a že vychádzala výlučne z rizika narušenia svojich rozhodovacích procesov, postačuje pripomenúť, že na jednej strane žalobkyňa v rámci druhej výhrady uvádzanej na podporu prvej časti jediného žalobného dôvodu nepreukázala, že Komisia sa nesprávne domnievala, že zverejnenie požadovaných dokumentov by vážne narušilo jej rozhodovacie procesy, a že na druhej strane z bodov 140 až 153 vyššie vyplýva, že záujem na pochopení legislatívneho procesu a účasti na ňom nemôže predstavovať prevažujúci verejný záujem, ktorý by mal mať prednosť pred ochranou uvedených rozhodovacích procesov.
Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne vo veci T‑424/14 vyvodené z toho, že verejný záujem založený na transparentnosti a účasti na verejnej diskusii je o to silnejší, že legislatívny proces súvisí s prístupom k spravodlivosti v oblasti životného prostredia podľa nariadenia č. 1367/2006, je potrebné pripomenúť, ako už bolo uvedené v bode 108 vyššie, že článok 6 nariadenia č. 1367/2006 dopĺňa nariadenie č. 1049/2001 o osobitné pravidlá týkajúce sa žiadostí o prístup k informáciám o životnom prostredí. Na jednej strane teda článok 6 ods. 1 prvá veta nariadenia č. 1367/2006 odkazuje na ustanovenia článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 a stanovuje, že „s výnimkou vyšetrovaní, najmä tých, ktoré sa týkajú možného porušenia práva [Únie], sa ukazuje, že ak sa požadované informácie týkajú emisií do životného prostredia, existuje prevažujúci verejný záujem o zverejnenie“. Táto právna domnienka sa týka poslednej časti článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001, ktorá vylučuje odmietnutie prístupu k dokumentu, pokiaľ verejný záujem prevažujúci nad chránenými záujmami odôvodní zverejnenie dotknutého dokumentu. Na druhej strane článok 6 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 1367/2006 stanovuje, že „pokiaľ ide o iné výnimky ustanovené v článku 4 nariadenia… č. 1049/2001, dôvody zamietnutia sa vykladajú reštriktívne, berúc do úvahy verejný záujem, ktorému slúži zverejnenie a skutočnosť, že požadované informácie sa týkajú emisií do životného prostredia“. Táto posledná veta spomína „iné výnimky ustanovené v článku 4 nariadenia… č. 1049/2001“, a teda sa uplatňuje na výnimky uvedené v článku 4 ods. 1, článku 4 ods. 2 druhej zarážke a článku 4 ods. 3 a 5 tohto nariadenia (rozsudok LPN a Fínsko/Komisia, už citovaný v bode 64 vyššie,
EU:C:2013:738
, body 79 až 81 a 83).
Na jednej strane z toho vyplýva, že hoci článok 6 ods. 1 prvá veta nariadenia č. 1367/2006 skutočne stanovuje právnu domnienku, podľa ktorej sa s výnimkou vyšetrovaní ukazuje, že ak sa požadované informácie týkajú emisií do životného prostredia, existuje prevažujúci verejný záujem o zverejnenie, stále platí, že táto domnienka sa týka len výnimiek uvedených v článku 4 ods. 2 prvej a tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001.
V prejednávanej veci je nesporné, že Komisia uplatnila výnimku stanovenú v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001. Z toho vyplýva, bez toho, aby bolo potrebné určiť, či sa informácie v požadovaných dokumentoch týkajú emisií do životného prostredia, že článok 6 ods. 1 prvá veta nariadenia č. 1367/2006 je v predmetných veciach irelevantný.
Na druhej strane, pokiaľ ide o článok 6 ods. 1 druhú vetu nariadenia č. 1367/2006, a za predpokladu, že žalobkyňa sa naň zamýšľa odvolávať, je potrebné zdôrazniť, že samotný odkaz na „verejný záujem, ktorému slúži zverejnenie“, je z dôvodu svojej všeobecnej povahy a vzhľadom na dôvody uvedené v bode 140 vyššie nedostatočný na preukázanie existencie prevažujúceho verejného záujmu, ktorý by mal mať prednosť pred ochranou rozhodovacích procesov.
Po piate je potrebné odmietnuť tvrdenie uvedené v replike predloženej vo veci T‑425/14, založené na tom, že základný význam prístupu k informáciám v oblasti životného prostredia zdôrazňuje článok 5 ods. 7 písm. a) Aarhuského dohovoru, a to z tých istých dôvodov, ako sú dôvody uvedené v bode 140 vyššie.
Napokon vzhľadom na uvedené je tiež potrebné odmietnuť tvrdenie žalobkyne založené na tom, že skutočnosť uvádzaná v napadnutých rozhodnutiach, a to že prístup k spravodlivosti v oblasti životného prostredia je už možný a že rozhodovacie procesy sledujú len jeho zlepšenie, neznamená, že neexistuje žiadny prevažujúci verejný záujem na zverejnení požadovaných dokumentov. Aj keby totiž samotná skutočnosť, že prístup k spravodlivosti v tejto oblasti už bol otvorený, neznamenala, že neexistuje žiadny prevažujúci verejný záujem, ako to tvrdí žalobkyňa, platí, ako to vyplýva z vyššie uvedených úvah, že žalobkyňa nepreukázala existenciu akéhokoľvek prevažujúceho verejného záujmu, ktorý by odôvodňoval zverejnenie požadovaných dokumentov.
Vzhľadom na uvedené úvahy je potrebné dospieť k záveru, že tretia výhrada sa musí v celom rozsahu zamietnuť.
Preto je tiež potrebné zamietnuť ako nedôvodnú prvú časť jediného žalobného dôvodu, ako aj jediný žalobný dôvod v celom rozsahu.
Z toho vyplýva, že predmetné žaloby musia byť v celom rozsahu zamietnuté.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloby sa zamietajú.

2.
ClientEarth znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii.

Martins Ribeiro
Gervasoni
Madise
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. novembra 2015.
Podpisy
Obsah

Okolnosti predchádzajúce sporom

Konanie a návrhy účastníkov konania

Právny stav

O druhej časti jediného žalobného dôvodu založenej na porušení povinnosti odôvodnenia

O prvej časti jediného žalobného dôvodu založenej na porušení článku 4 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1049/2001

O druhej výhrade založenej na neexistencii rizika vážneho narušenia rozhodovacích procesov

– O existencii všeobecnej domnienky odmietnutia prístupu k požadovaným dokumentom

– O zákonnosti napadnutých rozhodnutí v rozsahu, v akom Komisia konštatovala existenciu rizika vážneho narušenia rozhodovacích procesov

O tretej výhrade založenej na existencii prevažujúceho verejného záujmu na zverejnení požadovaných dokumentov

O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.