CELEX: 62013CJ0305
Predhodno odločanje
Rimska konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih
Člen 4(1), (2), (4) in (5)
Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava
Špedicijska pogodba
Pogodba o prevozu blaga

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(1), (2), (4) in (5) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (
UL 1980, L 266, str. 1
, v nadaljevanju: Rimska konvencija).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo nemškega prava Haeger & Schmidt GmbH (v nadaljevanju: Haeger & Schmidt) na eni strani in družbo Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), J. Loriom, D. Miquelom kot stečajnim upraviteljem družbe francoskega prava Safram intercontinental SARL (v nadaljevanju: Safram) ter družbami Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA in Va Tech JST SA (v nadaljevanju: Va Tech) na drugi strani glede povračila škode, ki je zadnjenavedeni družbi nastala pri prevozu transformatorja, ki ga je kupila za namene svoje dejavnosti.
Pravni okvir
Rimska konvencija
Člen 4 Rimske konvencije, naslovljen „Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava“, določa:
„1.   Če pogodbeni stranki nista izbrali prava v skladu s členom 3, se za pogodbo uporablja pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana. Če je mogoče posamezen del pogodbe ločiti od preostale pogodbe in je ta del tesneje povezan z drugo državo, se zanj lahko uporablja pravo te druge države.
2.   Ob upoštevanju določb odstavka 5 se domneva, da je pogodba najtesneje povezana z državo, v kateri ima pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev, v trenutku sklenitve pogodbe običajno prebivališče ali, v primeru subjekta s pravno osebnostjo ali brez nje, glavno upravo. Če pa ta pogodbena stranka pogodbo sklene v okviru opravljanja svoje gospodarske ali poklicne dejavnosti, se domneva, da je pogodba najtesneje povezana z državo, v kateri je glavna poslovna enota te pogodbene stranke ali, če mora po pogodbi obveznosti izpolniti druga poslovna enota in ne glavna poslovna enota, država, v kateri je ta druga poslovna enota.
[…]
4.   Domneva iz odstavka 2 ne velja za pogodbo o prevozu blaga. Če je država, v kateri ima prevoznik v trenutku sklenitve pogodbe svojo glavno poslovno enoto, hkrati tudi država kraja nakladanja ali kraja razkladanja ali država, kjer se nahaja glavna poslovna enota pošiljatelja, se domneva, da je pogodba najtesneje povezana s to državo. Za namene uporabe tega odstavka se pogodba o zakupu vozila za en sam prevoz in druge pogodbe, katerih glavni namen je prevoz blaga, štejejo za pogodbe o prevozu blaga.
5.   Odstavek 2 se ne uporablja, če značilne izpolnitve ni mogoče določiti. Domneve iz odstavkov 2, 3 in 4 ne veljajo, kadar je glede na vse okoliščine mogoče sklepati, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo.“
Uredba (ES) št. 593/2008
Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (
UL L 177, str. 6
) je nadomestila Rimsko konvencijo. V skladu s svojim členom 28 se ta uredba uporablja za pogodbe, sklenjene po 17. decembru 2009.
V uvodni izjavi 20 navedene uredbe je navedeno:
„Kadar je pogodba očitno tesneje povezana z državo, na katero člen 4(1) ali (2) ne napotuje, zaščitna klavzula omogoča, da se uporabi pravo te države. Da bi se določilo to državo, bi bilo treba med drugim upoštevati, ali je zadevna pogodba zelo tesno povezana s kakšno drugo pogodbo oziroma pogodbami.“
V uvodni izjavi 22 te direktive je navedeno:
„Glede razlage pogodb o prevozu blaga namen te uredbe ni nikakršno vsebinsko odstopanje od tretjega stavka člena 4(4) Rimske konvencije. Zato se pogodbe o najemu vozila za en sam prevoz in druge pogodbe, katerih glavni namen je prevoz blaga, obravnavajo kot pogodbe o prevozu blaga. […]“
Člen 5 Uredbe št. 593/2008, naslovljen „Prehodne določbe“, določa:
„1.   Kadar pravo, ki naj se uporabi za pogodbo o prevozu blaga, ni bilo izbrano v skladu s členom 3, se uporablja pravo države običajnega prebivališča prevoznika, če se tudi kraj prevzema blaga v prevoz ali kraj dostave blaga ali običajno prebivališče pošiljatelja nahaja v tej državi. Če ti pogoji niso izpolnjeni, se uporablja pravo države, v kateri se nahaja kraj dostave, o katerem sta se dogovorili pogodbeni stranki.
[…]
3.   Če je iz vseh okoliščin primera razvidno, da je – v primeru, da pogodbeni stranki ne izbereta prava – pogodba očitno v tesnejši zvezi z drugo državo kot z državo iz odstavka 1 ali 2, se uporablja pravo te druge države.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba francoskega prava Va Tech s sedežem v Lyonu (Francija) je v skladu s pogodbo, sklenjeno 24. decembra 2002, družbi Safram s sedežem v Dechyju (Francija) kot glavnemu špediterju zaupala organizacijo prevoza transformatorja s poreklom iz Združenih držav iz pristanišča v Antwerpnu (Belgija) v Lyon.
Družba Safram je v svojem imenu, vendar za račun družbe Va Tech, z družbo Haeger & Schmidt s sedežem v Duisbourgu (Nemčija) sklenila drugo špedicijsko pogodbo, katere predmet je bila izvršitev prevoza tega transformatorja po celinskih plovnih poteh. Družba Haeger & Schmidt je za to izbrala prevoznika J. Loria s sedežem v Douaiju (Francija), lastnika barže
El‑Diablo
, registrirane v Belgiji.
Med natovarjanjem v Antwerpnu 23. januarja 2003 je transformator zdrsnil v podpalubje, zaradi česar se je navedena barža prevrnila in skupaj s tovorom potopila.
Družba Va Tech je pred tribunal de commerce de Douai zahtevala povrnitev škode, ki ji je nastala, od družb Safram in Haeger & Schmidt. Zadnjenavedena je uveljavljala jamstveni zahtevek proti J. Loriu kot prevozniku in njegovi zavarovalnici Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD) s sedežem v Franciji.
Tribunal de commerce de Douai je s sodbo z dne 23. junija 2010 ugodilo odškodninskemu zahtevku, o katerem je odločalo. To sodišče je namreč razsodilo, da se za zadevni pogodbi uporablja le francosko pravo, in ugotovilo, da sta družbi Safram in Haeger & Schmidt kot špediterja odgovorni za škodo, nastalo 23. januarja 2003.
Družba Haeger & Schmidt se je zoper to tožbo pritožila.
Cour d’appel de Douai je s sodbo z dne 2. oktobra 2011 potrdilo navedeno sodbo in družbi Haeger & Schmidt naložilo, naj družbama Axa Corporate Solutions SA in Ace Insurance SA NV, zavarovateljicama, na kateri so s subrogacijo prešle pravice družbe Va Tech, kot odškodnino izplača znesek 285659,64 EUR, skupaj z zakonskimi obrestmi. Ta terjatev je bila vpisana v pasivo družbe Safram, v zvezi s katero je bil medtem uveden stečajni postopek. Glede tega je to sodišče razsodilo, da se francosko pravo uporablja v pogodbenih razmerjih med različnimi zadevnimi družbami in je tako glede družb Safram in Haeger & Schmidt ugotovilo, da se nemško pravo ne uporablja za pogodbo o prevozu blaga v smislu člena 4(4) Rimske konvencije, ki jo je sklenila francoska družba s sedežem v Franciji za račun druge francoske družbe, če je kraj raztovarjanja blaga prav tako v Franciji.
Družba Haeger & Schmidt je pri Cour de cassation vložila pritožbo, pri čemer je navedla en sam razlog v zvezi z nepravilno določitvijo prava, ki se uporablja za spor. Glede tega je trdila, da je opravila izpolnitev, ki je značilna za špedicijsko pogodbo, sklenjeno med strankami, in da ima sedež v Nemčiji. Cour d’appel de Douai bi lahko zato po njenem mnenju na podlagi člena 4(5) Rimske konvencije francosko pravo uporabilo šele po primerjavi povezav med pogodbo ter po eni strani Zvezno republiko Nemčijo, za pravo katere se zdi, da se uporabi na podlagi splošne domneve o pristojnosti iz člena 4(2) te konvencije, in po drugi strani Francosko republiko, da bi se glede na vse okoliščine spora, o katerem je to sodišče odločalo, ugotovilo, s katero državo je pogodba najtesneje povezana v smislu člena 4(5) navedene konvencije.
V teh okoliščinah je Cour de cassation prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali in pod katerimi pogoji je lahko glavni namen špedicijske pogodbe, s katero naročitelj špediterju, ki ravna v svojem imenu in na lastno odgovornost, zaupa organizacijo prevoza blaga, ki ga bo špediter opravil z enim ali več prevozniki za račun naročitelja, prevoz blaga v smislu člena 4(4), zadnji stavek, Rimske konvencije […]?
2.
Če se špedicijska pogodba lahko šteje za pogodbo o prevozu blaga v smislu zgoraj navedenega člena 4(4) [navedene konvencije], vendar pa posebne domneve o določitvi prava iz te določbe ni mogoče uporabiti, ker ni hkratnosti, ki se zahteva s to določbo, ali je treba besedilo prvega stavka te določbe, v skladu s katerim splošna domneva iz [odstavka 2] ne velja za pogodbe o prevozu blaga, razlagati tako, da sodišče prava, ki se uporablja, ne poišče na podlagi te domneve, ki je nikakor ni mogoče uporabiti, temveč na podlagi splošnega načela o določitvi prava iz [odstavka 1] člena 4 […], to je tako, da poišče državo, s katero je pogodba najtesneje povezana, ne da bi posebej upoštevalo državo, v kateri ima stranka, ki je opravila izpolnitev, značilno za pogodbo, sedež?
3.
Če za špedicijsko pogodbo velja splošna domneva iz člena 4(2), ali se lahko, če je izvirni naročitelj sklenil pogodbo s prvim špediterjem, na čigar mesto je nato vstopil drugi špediter, dopusti, da se pravo, ki se uporablja v pogodbenih razmerjih med naročiteljem in tem drugim špediterjem, določi glede na kraj sedeža prvega špediterja, pri čemer se šteje, da se pravo tako določene države na splošno uporablja za celotno špedicijo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(4), zadnji stavek, Rimske konvencije razlagati tako, da se uporablja za špedicijsko pogodbo, in če je tako, pod katerimi pogoji je mogoče špedicijsko pogodbo šteti za pogodbo o prevozu blaga.
Najprej je treba opozoriti, da člen 4 navedene konvencije določa navezne okoliščine, na podlagi katerih mora sodišče določiti pravo, ki se uporablja za pogodbo, če stranki tega prava ne izbereta (glej sodbo ICF, C‑133/08,
EU:C:2009:617
, točka 25).
Ta člen 4 temelji na splošnem načelu, določenem v njegovem odstavku 1, v skladu s katerim je za določitev nacionalnega prava, ki se uporabi za pogodbo, treba določiti državo, s katero je ta pogodba „najtesneje povezana“ (glej sodbo ICF,
EU:C:2009:617
, točka 26).
Toda uporaba tega splošnega načela je omiljena z domnevami iz člena 4, od (2) do (4), Rimske konvencije.
Natančneje, navedeni člen 4(2) določa splošno domnevo, na podlagi katere se kot navezna okoliščina uporabi kraj, kjer ima prebivališče pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev.
Člen 4(4) Rimske konvencije v prvih dveh stavkih odraža posebnost pogodbe o prevozu blaga, za katero je vsaj v čezmejnem kontekstu težko uporabiti pravo države prebivališča pogodbene stranke, ki opravi značilno izpolnitev, saj ker je glavni namen take pogodbe prevoz blaga, običajno prebivališče prevoznika ni objektivna navezna okoliščina za navedeno pogodbo. Drugi stavek tega odstavka 4 člena 4 tako izčrpno določa posebne navezne okoliščine za pravo, ki se uporabi na področju pogodb o prevozu.
Odstavek 5 tega člena 4 vsebuje določbo o izjemi, ki omogoča, da se navedene domneve ne upoštevajo, kadar je glede na vse okoliščine mogoče sklepati, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo (glej v tem smislu sodbo ICF,
EU:C:2009:617
, točka 27).
Na podlagi teh ugotovitev in za odgovor na prvo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je treba preučiti tretji stavek člena 4(4) Rimske konvencije, v katerem je navedeno, da „se pogodba o zakupu vozila za en sam prevoz in druge pogodbe, katerih glavni namen je prevoz blaga, štejejo za pogodbe o prevozu blaga“.
Glede izraza „štejejo za pogodbe o prevozu blaga“ in pogojev, pod katerimi je drugo pogodbo mogoče šteti za pogodbo o prevozu, je treba opozoriti, da so enotna in samostojna merila nujna za zagotovitev polnega učinka konvencije v smislu ciljev, ki jim ta konvencija sledi (glej po analogiji sodbo Koelzsch, C‑29/10,
EU:C:2011:151
, točka 32 in navedena sodna praksa).
Opozoriti je treba tudi, da je Sodišče v točkah od 32 do 34 sodbe ICF (
EU:C:2009:617
) zadnjenavedeni stavek navedenega člena 4(4) že razložilo tako, da omogoča, da se za pogodbe o prevozu štejejo druge pogodbe, pri čemer je eden od ciljev navedene določbe razširitev uporabe drugega stavka tega odstavka 4 na pogodbe, katerih glavni namen je prevoz blaga, čeprav so v nacionalnem pravu opredeljene kot pogodbe o zakupu vozila. Pri opredelitvi tega namena je treba upoštevati cilj pogodbenega razmerja in zato vse obveznosti stranke, ki opravlja značilno izpolnitev.
Enako velja za špedicijsko pogodbo, ki je ločena pogodba, saj je izpolnitev, ki je zanjo značilna, organizacija prevoza blaga. Ker njen glavni namen ni prevoz blaga kot tak, špedicijske pogodbe ni mogoče šteti za pogodbo o prevozu.
Vendar se lahko izkaže, da je špedicijska pogodba glede na cilj pogodbenega razmerja, dejanske opravljene izpolnitve in vse obveznosti stranke, ki je dolžna opraviti značilno izpolnitev, in ne glede na to, kako pogodbo opredelijo stranke, povezana s posebnostjo pogodbe o prevozu, kakor je navedena v točki 22 te sodbe, če je njen glavni namen izvedba prevoza blaga kot takega.
V postopku v glavni stvari je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je predložitveno sodišče prvi pogodbi, od katerih je prva sklenjena med družbama Va Tech in Safram, druga pa med družbama Safram in Haeger & Schmidt, opredelilo kot špedicijski pogodbi. Družba Haeger & Schmidt je za izvedbo prevoza transformatorja po celinskih plovnih poteh sklenila pogodbo o prevozu z J. Loriom, lastnikom barže
El‑Diablo
, ki se je potopila ob natovarjanju blaga.
Iz predložitvene odločbe je razvidno tudi, da je bil glavni namen pogodbe med družbama Safram in Haeger & Schmidt „splošna organizacija prevoza, in ne le pravno zastopanje naročitelja“, pri čemer je družba Haeger & Schmidt delovala kot posrednik na lastno odgovornost in v svojem imenu, vendar za račun naročitelja, za izvedbo dejanj, potrebnih za prevoz zadevnega transformatorja.
Predložitveno sodišče mora pri analizi vseh okoliščin spora o glavni stvari, in sicer pogodbenih določb, ki odražajo ekonomsko in tržno resničnost razmerij med strankami, in cilja člena 4(4) Rimske konvencije, preveriti, ali in v kolikšnem obsegu je glavni namen zadevne špedicijske pogodbe prav prevoz zadevnega blaga.
Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(4), zadnji stavek, Rimske konvencije razlagati tako, da se ta določba uporablja za špedicijsko pogodbo samo, če je glavni namen pogodbe prav prevoz zadevnega blaga, kar preveri predložitveno sodišče.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo, ki se uporabi za pogodbo o prevozu blaga, če ga ni mogoče določiti v skladu z drugim stavkom člena 4(4) Rimske konvencije, določiti v skladu s splošnim pravilom iz odstavka 1 tega člena ali v skladu s splošno domnevo iz odstavka 2 tega člena.
V skladu s sodno prakso Sodišča mora nacionalno sodišče pravo, ki se uporabi, vedno določiti na podlagi domnev iz člena 4, od (2) do (4), navedene konvencije, ki ustrezajo splošni zahtevi po predvidljivosti prava in torej pravni varnosti v pogodbenih razmerjih (glej v tem smislu sodbo ICF,
EU:C:2009:617
, točka 62).
Zato je treba preveriti, ali zaradi morebitne ugotovitve, da se domneva iz člena 4(4) Rimske konvencije ne uporabi, ni mogoče uporabiti splošne domneve iz odstavka 2 tega člena in je torej treba uporabiti splošno pravilo iz njegovega odstavka 1.
V skladu s členom 4(4), prvi stavek, navedene konvencije domneva iz odstavka 2 tega člena ne velja za pogodbo o prevozu blaga. V skladu z njegovim odstavkom 4, drugi stavek, se za pogodbo o prevozu blaga uporablja pravo države, v kateri ima prevoznik v trenutku sklenitve pogodbe svojo glavno poslovno enoto, če je v tej državi hkrati tudi kraj nakladanja ali razkladanja ali glavna poslovna enota pošiljatelja.
Navedeni člen 4 tako izrecno določa, prvič, da se domneva iz njegovega odstavka 2 ne uporablja za pogodbo o prevozu blaga. Drugič, določa več posebnih naveznih okoliščin, na podlagi katerih je mogoče določiti pravo, ki se uporablja za to vrsto pogodbe, pri čemer se šteje, da glede tega ne zadostuje samo kraj prebivališča prevoznika.
V teh okoliščinah bi bilo v nasprotju tako z besedilom člena 4(4) Rimske konvencije kot z logiko te določbe, če bi se domneva iz odstavka 2 tega člena uporabila za pogodbo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, kadar bi se ob hkratni neizpolnitvi meril iz drugega stavka tega odstavka 4 štelo, da ni mogoče uporabiti domneve iz tega odstavka.
Poleg tega je razlago, ki izhaja iz prejšnje točke, zlahka mogoče uskladiti z besedilom kolizijskih pravil za pogodbe o prevozu blaga iz Uredbe št. 593/2008, ki pa se
ratione temporis
ne uporablja za postopek v glavni stvari. Člen 5 te uredbe namreč v zvezi s tovrstnimi pogodbami, če niso hkrati podane v njem navedene navezne okoliščine, izključuje uporabo prava države, v kateri ima prevoznik običajno prebivališče, in izrecno določa, da se v tem primeru uporabi pravo države, v kateri je kraj dostave, o katerem sta se dogovorili stranki.
Tako nacionalno sodišče, če niso izpolnjeni pogoji iz člena 4(4), drugi stavek, Rimske konvencije, prava, ki se uporabi za pogodbo, ne sme poiskati na podlagi domneve iz odstavka 2 tega člena, ki se nikakor ne uporabi, temveč ga mora poiskati v skladu s splošnim načelom določitve iz prvega stavka odstavka 1 tega člena 4, torej z ugotovitvijo, s katero državo je pogodba najtesneje povezana.
Kot je namreč v pisnih stališčih pravilno poudarila francoska vlada, mora nacionalno sodišče, ker mora v skladu s členom 4(5) navedene konvencije uporabiti pravo države, s katero je pogodba najtesneje povezana, in izključiti uporabo prava, ki bi se uporabilo na podlagi domnev iz odstavkov od 2 do 4 tega člena,
a fortiori
uporabiti pravo države, s katero je zadevna pogodba najtesneje povezana, kot je določeno v tem členu 4(1), kadar odstavek 4 ne omogoča, da se določi pravo, ki se uporabi za pogodbo o prevozu blaga (glej v tem smislu sodbo ICF,
EU:C:2009:617
, točki 63 in 64).
Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(4) Rimske konvencije razlagati tako, da je treba pravo, ki se uporabi za pogodbo o prevozu blaga, če ga ni mogoče določiti v skladu z drugim stavkom te določbe, določiti v skladu s splošnim pravilom iz odstavka 1 tega člena, kar pomeni, da je pravo, ki ureja to pogodbo, pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana.
Tretje vprašanje
Najprej in ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje je treba pojasniti, da se tretje vprašanje postavi le, če bi predložitveno sodišče glede na okoliščine zadeve ugotovilo, da pogodbe iz postopka v glavni stvari ni mogoče enačiti s pogodbo o prevozu blaga niti zanjo tako ne velja splošna domneva iz člena 4(2) Rimske konvencije.
Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(2) Rimske konvencije razlagati tako, da nacionalnemu sodišču omogoča, da pravo, ki se uporabi za pogodbena razmerja, kakršna so ta v postopku v glavni stvari, v katerih je prvega špediterja nadomestil drugi špediter s sedežem v drugi državi članici, določi zgolj na podlagi kraja prebivališča glavnega špediterja.
Kot je bilo opozorjeno v točki 22 te sodbe, se v skladu z navedenim členom 4(2) domneva, da je pogodba najtesneje povezana z državo, v kateri ima pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti značilno izpolnitev, na datum sklenitve pogodbe običajno prebivališče, glavno upravo, glavno poslovno enoto ali drugo poslovno enoto, ki mora opraviti izpolnitev.
Zato mora nacionalno sodišče, če gre za pogodbo, ki je zajeta s členom 4(2) Rimske konvencije in katere značilno izpolnitev je mogoče ugotoviti, prvič, pravo, ki se uporabi, določiti na podlagi posebnih naveznih okoliščin iz tega odstavka 2, kot je bilo opozorjeno v točki 35 te sodbe (glej v tem smislu sodbo ICF,
EU:C:2009:617
, točka 62).
Kot izhaja tako iz besedila člena 4(2) Rimske konvencije, ki izrecno omejuje primer uporabe odstavka 5 tega člena, kot iz sodne prakse Sodišča, se uporaba te domneve lahko izključi, če so izpolnjeni pogoji iz tega odstavka 5 (glej v tem smislu sodbo ICF,
EU:C:2009:617
, točki 63 in 64).
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da mora sodišče preveriti, drugič, ali je treba glede na vse okoliščine spora, o katerem odloča, izključiti rešitev, do katere je prišlo v skladu z navedenim odstavkom 2, ali ne. Zato mora sodišče opraviti primerjavo povezav med pogodbo ter po eni strani državo, v kateri ima pogodbena stranka, ki opravi značilno izpolnitev, na datum sklenitve pogodbe običajno prebivališče, in po drugi strani drugo državo, s katero je ta pogodba tesno povezana.
Predložitveno sodišče mora namreč opraviti celostno presojo vseh objektivnih elementov, značilnih za pogodbeno razmerje, in presoditi, kateri element ali kateri elementi so po njegovem mnenju najpomembnejši (glej po analogiji sodbo Schlecker, C‑64/12,
EU:C:2013:551
, točka 40). Kot je poudarila Komisija, je treba med pomembnimi naveznimi okoliščinami upoštevati zlasti obstoj tesnih povezav zadevne pogodbe z eno ali več drugimi pogodbami, ki so eventualno del iste verige pogodb, in kraj dobave blaga.
To razlago potrjuje tudi uvodna izjava 20 Uredbe št. 593/2008, v kateri je kot navezna okoliščina izrecno naveden obstoj verige pogodb, povezanih z zadevno pogodbo.
Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) Rimske konvencije razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, če se zatrjuje, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo od tiste, katere pravo se določi na podlagi domneve iz navedenega odstavka, primerjati povezave med to pogodbo ter po eni strani državo, katere pravo se določi na podlagi domneve, in po drugi strani drugo zadevno državo. Nacionalno sodišče mora zato upoštevati vse okoliščine, vključno z obstojem drugih pogodb, povezanih z zadevno pogodbo.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Člen 4(4), zadnji stavek, Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, je treba razlagati tako, da se ta določba uporablja za špedicijsko pogodbo samo, če je glavni namen pogodbe prav prevoz zadevnega blaga, kar preveri predložitveno sodišče.

2.
Člen 4(4) navedene konvencije je treba razlagati tako, da je treba pravo, ki se uporabi za pogodbo o prevozu blaga, če ga ni mogoče določiti v skladu z drugim stavkom te določbe, določiti v skladu s splošnim pravilom iz odstavka 1 tega člena, kar pomeni, da je pravo, ki ureja to pogodbo, pravo države, s katero je pogodba najtesneje povezana.

3.
Člen 4(2) te konvencije je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, če se zatrjuje, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo od tiste, katere pravo se določi na podlagi domneve iz navedenega odstavka, primerjati povezave med to pogodbo ter po eni strani državo, katere pravo se določi na podlagi domneve, in po drugi strani drugo zadevno državo. Nacionalno sodišče mora zato upoštevati vse okoliščine, vključno z obstojem drugih pogodb, povezanih z zadevno pogodbo.

Podpisi
(
*1
)
*
Jezik postopka: francoščina.