CELEX: 62013CJ0305
Præjudiciel forelæggelse
Romkonventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser
artikel 4, stk. 1, 2, 4 og 5
lovvalg i mangel af aftale herom
speditøraftale om transport
aftale om transport af gods

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 4, stk. 1, 2, 4 og 5, i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980 (
EFT 1980 L 266, s. 1
, herefter »Romkonventionen«).
Anmodningen er blevet indgivet under en sag mellem på den ene side Haeger & Schmidt GmbH (herefter »Haeger & Schmidt«), der er et tysk selskab, og på den anden side Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), Jacques Lorio, Dominique Miquel som kurator for Safram intercontinental SARL (herefter »Safram«), der er et fransk selskab, Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA og Va Tech JST SA (herefter »Va Tech«) vedrørende erstatning for den skade, som sidstnævnte har lidt i forbindelse med transport af en transformator, som selskabet havde købt til brug for sin virksomhed.
Retsforskrifter
Romkonventionen
Romkonventionens artikel 4 med overskriften »Lovvalget i mangel af aftale« bestemmer:
»1.   I det omfang der ikke er foretaget et gyldigt lovvalg i henhold til artikel 3, er aftalen underkastet loven i det land, som den har sin nærmeste tilknytning til. Hvis en del af aftalen, som kan adskilles fra resten af aftalen, har nærmere tilknytning til et andet land, kan loven i dette land dog undtagelsesvis bringes i anvendelse på denne del af aftalen.
2.   Med forbehold af stk. 5 er der formodning om, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor den part, som skal præstere den for aftalen karakteristiske ydelse, på tidspunktet for aftalens indgåelse har sin bopæl eller, hvis det drejer sig om et selskab, en forening eller en anden juridisk person, sit hovedsæde. Indgås aftalen som led i denne parts erhvervsvirksomhed, gælder formodningen dog det land, hvor hovedforretningsstedet er beliggende, eller, hvis ydelsen efter aftalen skal erlægges fra et andet forretningssted end hovedforretningsstedet, det land, hvor dette andet forretningssted er beliggende.
[…]
4.   Formodningen i stk. 2 gælder ikke for aftaler om transport af gods. Der er for sådanne aftaler formodning om, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor transportøren på tidspunktet for aftalens indgåelse har sit hovedforretningssted, hvis dette land tillige er det land, hvor laste- eller lossestedet eller afladerens hovedforretningssted er beliggende. Ved anvendelse af dette stykke skal certepartier for en enkelt rejse og andre aftaler, der har transport af gods som hovedformål, anses for aftaler om transport af gods.
5.   Stk. 2 finder ikke anvendelse, hvis det ikke kan afgøres, hvad der er den for aftalen karakteristiske ydelse. Der skal ses bort fra formodningerne i stk. 2, 3 og 4, hvis det af omstændighederne som helhed fremgår, at aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land.«
Forordning (EF) nr. 593/2008
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (
EUT L 177, s. 6
) har erstattet Romkonventionen. Ifølge forordningens artikel 28 finder den anvendelse på aftaler, der er indgået efter den 17. december 2009.
Følgende fremgår af 20. betragtning til forordningen:
»Har aftalen åbenbart nærmere tilknytning til et andet land end det i artikel 4, stk. 1 eller 2, nævnte, bør en undtagelsesklausul fastlægge, at dette andet lands lov finder anvendelse. For at bestemme dette land bør der bl.a. tages hensyn til, om den pågældende aftale er nært beslægtet med en anden aftale eller andre aftaler.«
22. betragtning til forordningen har følgende ordlyd:
»Med hensyn til fortolkning af godstransportaftaler er det ikke hensigten at foretage nogen materiel ændring i forhold til artikel 4, stk. 4, tredje punktum, i Romkonventionen. Følgelig bør certepartier for en enkelt rejse og andre aftaler, der har transport af gods som hovedformål, betragtes som aftaler om transport af gods. […]«
Artikel 5 i forordning nr. 593/2008 med overskriften »Transportaftaler«, bestemmer:
»1.   I det omfang parterne i henhold til artikel 3 ikke har aftalt, hvilken lov der finder anvendelse på en transportaftale, finder loven i det land, hvor transportøren har sit sædvanlige opholdssted, anvendelse, forudsat at modtagelsesstedet eller leveringsstedet eller befragterens sædvanlige opholdssted også er beliggende i dette land. Er disse krav ikke opfyldt, finder loven i det land, hvor det mellem parterne aftalte leveringssted er beliggende, anvendelse.
[…]
3.   Fremgår det klart af alle sagens omstændigheder, at aftalen, hvor parterne ikke har aftalt lovvalg, har åbenbart nærmere tilknytning til et andet land end det, der er angivet i stk. 1 eller 2, finder loven i dette andet land anvendelse.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Va Tech, der er et fransk selskab med hjemsted i Lyon (Frankrig), indgik den 24. december 2002 en aftale med selskabet Safram, der har hjemsted i Dechy (Frankrig), hvorefter Safram som hovedspeditør skulle arrangere befordring af en transformator hidrørende fra De Forenede Stater fra havnen i Antwerpen (Belgien) til Lyon.
Safram, der handlede i eget navn, men for Va Techs regning, indgik en ny speditøraftale med Haeger & Schmidt, der har hjemsted i Duisburg (Tyskland), med henblik på at udføre transporten ad indre vandveje. Til denne opgave valgte Haeger & Schmidt Jacques Lorio, som er en transportør med hjemsted i Douai (Frankrig), og som ejer flodprammen
El-Diablo
, der er registreret i Belgien.
Under lastningen af transformatoren i Antwerpen den 23. januar 2003 forskubbede den sig i lastrummet, hvorved flodprammen kæntrede og sank med sin last.
Va Tech anlagde et erstatningssøgsmål ved tribunal de commerce de Douai mod Safram og Haeger & Schmidt. Sidstnævnte adciterede Jacques Lorio som transportør og dennes forsikringsselskab, Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), hvis vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende i Frankrig.
Tribunal de commerce de Douai gav ved dom af 23. juni 2010 medhold i den påstand om erstatning med renter, der var blevet indbragt for den. Denne ret fastslog således, at de omhandlede aftaler udelukkende er underlagt fransk lov, og dømte Safram og Haeger & Schmidt i deres egenskab af speditører som erstatningsansvarlige for den skade, der blev lidt den 23. januar 2003.
Haeger & Schmidt iværksatte appel af denne dom.
Ved dom af 2. oktober 2011 stadfæstede cour d’appel de Douai nævnte dom og dømte Haeger & Schmidt til at betale forsikringsselskaberne Axa Corporate Solutions SA og Ace Insurance SA NV, der var indtrådt i Va Techs rettigheder, et erstatningsbeløb på 285659,64 EUR med tillæg af den lovbestemte rentesats. En tilsvarende fordring blev anmeldt i boet efter Safram, der i mellemtiden var gået konkurs. Retten fastslog i denne henseende, at fransk lov finder anvendelse på alle aftaleforholdene mellem de forskellige omhandlede selskaber, og fandt således vedrørende Safram og Haeger & Schmidt, at tysk lov ikke finder anvendelse på en aftale om transport af gods som omhandlet i Romkonventionens artikel 4, stk. 4, som er indgået mellem et fransk selskab med hjemsted i Frankrig for et andet fransk selskabs regning, når lossestedet også er beliggende i Frankrig.
Haeger & Schmidt har iværksat anke for cour de cassation og har herved gjort et enkelt anbringende gældende vedrørende fejlagtig fastlæggelse af, hvilken lov der finder anvendelse på tvisten. I denne henseende har selskabet gjort gældende, at det præsterede den ydelse, der var karakteristisk for speditøraftalen mellem parterne, og at det har hjemsted i Tyskland. Ifølge Haeger & Schmidt kunne cour d’appel de Douai derfor i medfør af Romkonventionens artikel 4, stk. 5, kun vælge at anvende fransk lov efter at have sammenlignet tilknytningen mellem denne aftale og på den ene side Forbundsrepublikken Tyskland, hvis lov synes at finde anvendelse i medfør af den generelle kompetenceformodning i konventionens artikel 4, stk. 2, og på den anden side Frankrig med henblik på under hensyntagen til omstændighederne som helhed i tvisten, som var indbragt for den, at afgøre, hvilket land aftalen havde den nærmeste tilknytning til som omhandlet i konventionens artikel 4, stk. 5.
På denne baggrund har cour de cassation besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kan en speditøraftale, hvorved ordregiveren giver en speditør, der handler i eget navn og på eget ansvar, til opgave at arrangere en godstransport, som udføres af en eller flere transportvirksomheder for ordregiverens regning, og i givet fald under hvilke betingelser, have transport af gods som hovedformål som omhandlet i [Romkonventionens] artikel 4, stk. 4, sidste punktum […]?
2)
Hvis speditøraftalen kan anses for en aftale om transport af gods som omhandlet i nævnte konventions artikel 4, stk. 4, men den særlige formodning i denne bestemmelse om, hvilken lov der finder anvendelse, ikke gælder i mangel af det heri krævede sammenfald, skal ordlyden af det første punktum, hvorefter den generelle formodning i stk. 2 ikke gælder for aftaler om transport af gods, da fortolkes således, at retten i så fald ikke skal afgøre, hvilken lov der finder anvendelse, på grundlag af denne formodning, som den skal se helt bort fra, men efter det generelle lovvalgsprincip, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, dvs. ved at finde frem til det land, som aftalen har sin nærmeste tilknytning til, uden særlig hensyntagen til det land, hvor den part, der præsterer den for aftalen karakteristiske ydelse, er hjemmehørende?
3)
Hvis det antages, at speditøraftalen er omfattet af den generelle formodning i artikel 4, stk. 2, og den oprindelige ordregiver har indgået en aftale med én speditør, der herefter er blevet afløst af en anden speditør, er det da muligt at fastlægge, hvilken lov der finder anvendelse på kontraktforholdet mellem ordregiveren og den anden speditør, ud fra den første speditørs forretningssted, således at loven i det udpegede land anses for at finde generel anvendelse på hele transporttransaktionen?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Om det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Romkonventionens artikel 4, stk. 4, sidste punktum, skal fortolkes således, at den finder anvendelse på en speditøraftale, og, såfremt dette er tilfældet, på hvilke betingelser det er muligt at anse en speditøraftale for en aftale om transport af gods.
Indledningsvis bemærkes, at konventionens artikel 4 fastsætter de tilknytningskriterier, på grundlag af hvilke retten skal afgøre, hvilken lov der finder anvendelse på alle kategorier af aftaler, hvis parterne ikke har truffet aftale herom (jf. dom ICF, C-133/08,
EU:C:2009:617
, præmis 25).
Konventionens artikel 4 er baseret på et generelt princip, som er indeholdt i bestemmelsens stk. 1, hvorefter det for at bestemme, hvilken national lov der skal anvendes på aftalen, er nødvendigt at finde frem til det land, som aftalen har »sin nærmeste tilknytning til« (jf. dom ICF,
EU:C:2009:617
, præmis 26).
Anvendelsen af dette generelle princip er imidlertid indskrænket ved de formodninger, som er fastsat i Romkonventionens artikel 4, stk. 2-4.
Navnlig indeholder artikel 4, stk. 2, en generel formodning, hvorefter tilknytningskriteriet er det sted, hvor den aftalepart, som skal præstere den karakteristiske ydelse, har sin bopæl.
Romkonventionen afspejler i artikel 4, stk. 4, første og andet punktum, den specifikke karakter af aftaler om godstransport, som – i det mindste i en grænseoverskridende sammenhæng – gør det vanskeligt at opstille en tilknytning til det land, hvor den aftalepart, som skal præstere den karakteristiske ydelse, har sin bopæl, idet hovedformålet med en sådan aftale er godsets befordring, og det sted, hvor transportøren har sit sædvanlige opholdssted, derfor ikke har nogen tilknytning til formålet med nævnte aftale. Artikel 4, stk. 4, andet punktum, opregner således udtømmende de specifikke tilknytningskriterier vedrørende spørgsmålet om, hvilken lov der finder anvendelse på transportaftaler.
Artikel 4, stk. 5, indeholder en undtagelsesbestemmelse, som gør det muligt at se bort fra nævnte formodninger, hvis det af omstændighederne som helhed fremgår, at aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land (jf. i denne retning dom ICF,
EU:C:2009:617
, præmis 27).
På grundlag af disse betragtninger og med henblik på at besvare det første spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, skal der foretages en undersøgelse af Romkonventionens artikel 4, stk. 4, tredje punktum, hvorefter »certepartier for en enkelt rejse og andre aftaler, der har transport af gods som hovedformål, [skal] anses for aftaler om transport af gods«.
Hvad angår udtrykket »anses for aftaler om transport af gods«, samt på hvilke betingelser en anden aftale kan anses for en aftale om transport, bemærkes, at ensartede og selvstændige kriterier er nødvendige for at sikre, at konventionen får fuld retsvirkning under hensyn til de formål, som den forfølger (jf. analogt dom Koelzsch, C-29/10,
EU:C:2011:151
, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
Det bemærkes endvidere, at Domstolen i præmis 32-34 i ICF-dommen (
EU:C:2009:617
) allerede har fortolket artikel 4, stk. 4, sidste punktum, således, at den gør det muligt at sidestille andre aftaler med en aftale om transport, idet et af formålene med nævnte bestemmelse er at udvide anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 4, andet punktum, til at omfatte aftaler, der – selv om de i national ret anses for certepartier – har til hovedformål at transportere gods. Med henblik på at finde frem til dette formål skal der tages hensyn til målet med aftaleforholdet og dermed til samtlige forpligtelser for den part, som præsterer den karakteristiske tjenesteydelse.
Det samme gør sig gældende for en speditøraftale, som er en særskilt aftale, hvis karakteristiske ydelse består i at arrangere transport af gods. Eftersom godsets befordring ikke i sig selv er hovedformålet, kan en speditøraftale ikke anses for en aftale om transport.
Hvis der imidlertid henses til formålet med aftaleforholdet, den ydelse, der reelt udføres, og samtlige de forpligtelser, der påhviler den part, som skal præstere den karakteristiske ydelse, og ikke til den kvalificering, som parterne har givet aftalen, kan en speditøraftale vise sig at falde ind under den specifikke karakter af aftaler om godstransport, som er nævnt i denne doms præmis 22, hvis aftalen hovedsageligt har til formål at gennemføre befordring som sådan af godset.
I hovedsagen fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at de to første aftaler, der blev indgået dels mellem Va Tech og Safran, dels mellem Safram og Haeger & Schmidt, af den forelæggende ret er blevet kvalificeret som speditøraftaler. Med henblik på at gennemføre transporten af transformatoren ad indre flodveje indgik Haeger & Schmidt en transportaftale med Jacques Lorio, der er ejer af flodprammen
El-Diablo
, som kæntrede under lastningen af godset.
Det fremgår ligeledes af forelæggelsesafgørelsen, at hovedformålet med den aftale, der blev indgået mellem Safram og Haeger & Schmidt var »den overordnede tilrettelæggelse af transporten og ikke blot den retlige repræsentation af ordregiveren«, idet Haeger & Schmidt optrådte som mellemled på eget ansvar og i eget navn, men for ordregiverens regning, med henblik på at fuldføre de handlinger, der var nødvendige for transporten af den omhandlede transformator.
Det tilkommer den forelæggende ret i forbindelse med en undersøgelse af samtlige omstændigheder i tvisten i hovedsagen, dvs. de kontraktlige bestemmelser, der afspejler den økonomiske og handelsmæssige virkelighed i parternes forhold, og formålet med Romkonventionens artikel 4, stk. 4, at efterprøve, om og i hvilket omfang den omhandlede speditøraftale har selve transporten af det omhandlede gods til hovedformål.
Henset til de ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at Romkonventionens artikel 4, stk. 4, sidste punktum, skal fortolkes således, at bestemmelsen kun finder anvendelse på en speditøraftale, såfremt hovedformålet med aftalen består i selve transporten af det pågældende gods, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Om det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den lov, der finder anvendelse på en aftale om transport af gods, i tilfælde hvor lovvalget ikke kan foretages i henhold til Romkonventionens artikel 4, stk. 4, andet punktum, skal fastlægges i henhold til den almindelige regel i samme artikel 4, stk. 1, eller i henhold til den generelle formodning i artikel 4, stk. 2.
Ifølge Domstolens praksis skal den nationale ret altid finde frem til den lov, der finder anvendelse, på grundlag af de formodninger, der er fastsat i konventionens artikel 4, stk. 2-4, som opfylder det generelle krav om forudsigelighed med hensyn til den anvendelige lov og retssikkerhed i kontraktforhold (jf. i denne retning dom ICF,
EU:C:2009:617
, præmis 62).
Det skal følgelig efterprøves, om den omstændighed, at det eventuelt konstateres, at formodningen i Romkonventionens artikel 4, stk. 4, ikke kan finde anvendelse, medfører, at det ikke er muligt at anvende den generelle formodning i artikel 4, stk. 2, og dermed at det er nødvendigt at anvende den almindelige regel i artikel 4, stk. 1.
Ifølge konventionens artikel 4, stk. 4, første punktum, gælder formodningen i artikel 4, stk. 2, ikke for aftaler om transport af gods. I medfør af artikel 4, stk. 4, andet punktum, er aftaler om transport af gods underlagt loven i det land, hvor transportøren på tidspunktet for aftalens indgåelse har sit hovedforretningssted, hvis dette land tillige er det land, hvor laste- eller lossestedet eller afladerens hovedforretningssted er beliggende.
Nævnte artikel 4 bestemmer således for det første udtrykkeligt, at formodningen i stk. 2 ikke finder anvendelse på aftaler om transport af gods. For det andet fastsætter den flere specifikke tilknytningskriterier, som gør det muligt at fastlægge, hvilken lov der finder anvendelse på denne type aftale, idet transportørens bopæl ikke i sig selv anses for at være tilstrækkelig i denne henseende.
På denne baggrund ville det være i strid med såvel ordlyden af Romkonventionens artikel 4, stk. 4, som logikken i denne bestemmelse at anvende formodningen i artikel 4, stk. 2, på en aftale som den i hovedsagen omhandlede, såfremt det i mangel af sammenfald mellem de kriterier, der er fastsat i konventionens artikel 4, stk. 4, andet punktum, er blevet fastslået, at formodningen, der er fastsat heri, ikke kan finde anvendelse.
Den fortolkning, der fremgår af den foregående præmis, er endvidere i overensstemmelse med ordlyden af de lovvalgsregler for aftaler om transport af gods, der er fastsat i forordning nr. 593/2008, som imidlertid ikke finder tidsmæssig anvendelse i hovedsagen. I medfør af denne forordnings artikel 5 er det for denne slags aftaler i et tilfælde, hvor der ikke er sammenfald mellem de tilknytningskriterier, der er fastsat heri, således udelukket at anvende loven i det land, hvor befragteren har sit sædvanlige opholdssted, og den bestemmer udtrykkeligt, at i dette tilfælde finder loven i det land, hvor det mellem parterne aftalte leveringssted er beliggende, anvendelse.
Når de betingelser, der er fastsat i Romkonventionens artikel 4, stk. 4, andet punktum, ikke er opfyldt, skal den nationale ret således ikke finde frem til den lov, der finder anvendelse på aftalen, på grundlag af formodningen i artikel 4, stk. 2, som der skal ses helt bort fra, men i henhold til det almindelige fastlæggelsesprincip, som er fastsat i artikel 4, stk. 1, første punktum, dvs. ved at identificere det land, som aftalen har sin nærmeste tilknytning til.
For så vidt som den nationale ret i medfør af konventionens artikel 4, stk. 5, skal anvende loven i det land, som aftalen har sin nærmeste tilknytning til, og skal se bort fra det lovvalg, som kan fastlægges på grundlag af de formodninger, der er fastsat i artikel 4, stk. 2-4, skal denne ret så meget desto mere – således som den franske regering med rette har anført i sit skriftlige indlæg – anvende loven i det land, som den omhandlede aftale har sin nærmeste tilknytning til som fastsat i artikel 4, stk. 1, når stk. 4 ikke gør det muligt at udpege den lov, der finder anvendelse på en aftale om transport af gods (jf. i denne retning dom ICF,
EU:C:2009:617
, præmis 63 og 64).
Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål besvares med, at Romkonventionens artikel 4, stk. 4, skal fortolkes således, at den lov, der finder anvendelse på en aftale om transport af gods, i tilfælde hvor lovvalget ikke kan foretages i henhold til artikel 4, stk. 4, andet punktum, skal fastlægges i henhold til den almindelige regel i samme artikel 4, stk. 1, dvs. at den lov, der finder anvendelse på denne aftale, er loven i det land, som aftalen har sin nærmeste tilknytning til.
Om det tredje spørgsmål
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål bemærkes indledningsvis, at det tredje spørgsmål kun er stillet for det tilfælde, at den forelæggende ret med hensyn til sagens omstændigheder måtte konstatere, at den i hovedsagen omhandlede aftale hverken kan sidestilles med en aftale om transport eller således ikke er underlagt den generelle formodning i Romkonventionens artikel 4, stk. 2.
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Romkonventionens artikel 4, stk. 2, skal fortolkes således, at den nationale ret kan fastlægge den lov, der finder anvendelse på aftaleforhold som de i hovedsagen omhandlede, hvorunder den første speditør er blevet afløst af en anden speditør, som har hjemsted i en anden medlemsstat, alene ud fra hovedspeditørens forretningssted.
Som det er anført i denne doms præmis 22, er der i medfør af nævnte artikel 4, stk. 2, formodning om, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor den part, som skal præstere den for aftalen karakteristiske ydelse, på tidspunktet for aftalens indgåelse har sin bopæl, sit hovedsæde, sit hovedforretningssted eller et andet forretningssted, som skal præstere ydelsen.
Såfremt der er tale om en aftale, der er omfattet af Romkonventionens artikel 4, stk. 2, og såfremt den karakteristiske ydelse kan identificeres, skal den nationale ret for det første fastlægge den lov, der finder anvendelse, på grundlag af de specifikke tilknytningskriterier, der er indeholdt i artikel 4, stk. 2, således som det er anført i denne doms præmis 35 (jf. i denne retning dom ICF,
EU:C:2009:617
, præmis 62).
Som det fremgår af såvel ordlyden af Romkonventionens artikel 4, stk. 2, der udtrykkeligt tager forbehold for anvendelsen af artikel 4, stk. 5, som Domstolens praksis, kan der ses bort fra denne formodning, når de betingelser, der er fastsat i artikel 4, stk. 5, er opfyldt (jf. i denne retning dom ICF,
EU:C:2009:617
, præmis 63 og 64).
Det følger af det ovenstående, at retten for det andet skal efterprøve, om der, henset til samtlige omstændigheder i den tvist, der er indbragt for den, skal ses bort fra den løsning, som retten er kommet frem til i henhold til nævnte artikel 4, stk. 2. I denne henseende skal retten foretage en sammenligning mellem den tilknytning, der er mellem denne aftale og henholdsvis det land, hvor den part, der skal præstere den karakteristiske ydelse, har sit sædvanlige opholdssted på tidspunktet for aftalens indgåelse, og det andet land, som aftalen har nær tilknytning til.
Den forelæggende ret skal således foretage en helhedsvurdering af samtlige de objektive omstændigheder, der kendetegner aftaleforholdet, og vurdere, hvilket eller hvilke af disse der er den eller de mest væsentlige (jf. analogt dom Schlecker, C-64/12,
EU:C:2013:551
, præmis 40). Blandt de væsentlige tilknytningsomstændigheder skal der, således som Kommissionen har fremhævet, bl.a. tages hensyn til, om den omhandlede aftale har en nær tilknytning til en eller flere andre aftaler, som i givet fald er en del af den samme kæde af aftaler, samt til det sted, hvor godset skal leveres.
Denne fortolkning bestyrkes ligeledes af 20. betragtning til forordning nr. 593/2008, hvoraf udtrykkeligt fremgår, at den omstændighed, at der foreligger en kæde af aftaler, som er nært beslægtede med den omhandlede aftale, er et relevant tilknytningskriterium.
Henset til de ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at Romkonventionens artikel 4, stk. 2, skal fortolkes således, at i et tilfælde, hvor det gøres gældende, at en aftale har sin nærmeste tilknytning til et andet land end det land, hvis lov finder anvendelse i henhold til den i denne bestemmelse indeholdte formodning, skal den nationale ret sammenligne den tilknytning, som aftalen har til henholdsvis det land, hvis lov finder anvendelse i henhold til formodningen, og det andet omhandlede land. I denne henseende skal den nationale ret tage hensyn til samtlige omstændigheder, herunder hvorvidt der foreligger andre aftaler, der er forbundet med den omhandlede aftale.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

1)
Artikel 4, stk. 4, sidste punktum, i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, åbnet for undertegnelse i Rom den 19. juni 1980, skal fortolkes således, at bestemmelsen kun finder anvendelse på en speditøraftale, såfremt hovedformålet med aftalen består i selve transporten af det pågældende gods, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

2)
Nævnte konventions artikel 4, stk. 4, skal fortolkes således, at den lov, der finder anvendelse på en aftale om transport af gods, i tilfælde hvor lovvalget ikke kan foretages i henhold til artikel 4, stk. 4, andet punktum, skal fastlægges i henhold til den almindelige regel i samme artikel 4, stk. 1, dvs. at den lov, der finder anvendelse på denne aftale, er loven i det land, som aftalen har sin nærmeste tilknytning til.

3)
Samme konventions artikel 4, stk. 2, skal fortolkes således, at i et tilfælde, hvor det gøres gældende, at en aftale har sin nærmeste tilknytning til et andet land end det land, hvis lov finder anvendelse i henhold til den i denne bestemmelse indeholdte formodning, skal den nationale ret sammenligne den tilknytning, som aftalen har til henholdsvis det land, hvis lov finder anvendelse i henhold til formodningen, og det andet omhandlede land. I denne henseende skal den nationale ret tage hensyn til samtlige omstændigheder, herunder hvorvidt der foreligger andre aftaler, der er forbundet med den omhandlede aftale.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.