CELEX: 62012CJ0533
Pritožba
Pomoč za prestrukturiranje
Polje proste presoje Evropske komisije
Obseg sodnega nadzora Splošnega sodišča Evropske unije
Preizkus zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu
Zahteva po sektorski in geografski analizi
Dovolj ustaljena praksa
Dolgoročna gospodarska racionalnost
Izplačilo dodatnih odpravnin

Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM) SA (v nadaljevanju: SNCM) in Francoska republika s svojima pritožbama predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi Corsica Ferries France/Komisija (T‑565/08,
EU:T:2012:415
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba) v delu, v katerem je bila z njo razglašena ničnost drugega in tretjega odstavka člena 1 Odločbe Komisije z dne 8. julija 2008 o ukrepih C 58/02 (ex N 118/02), ki jih je Francija izvedla v korist Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (SNCM) (2009/611/ES) (
UL L 225, str. 180
, v nadaljevanju: sporna odločba).
Dejansko stanje in sporna odločba
Splošno sodišče je ugotovilo:
„Zadevne pomorske družbe
[…] Corsica Ferries France SAS [(v nadaljevanju: Corsica Ferries)] je pomorska družba, ki ponuja redne pomorske povezave iz celinske Francije (Marseille, Toulon in Nica) in Italije na Korziko.
[SNCM] je pomorska družba, ki zagotavlja redne povezave iz celinske Francije (Marseille, Toulon in Nica) na Korziko in iz Francije v Severno Afriko (Alžirija in Tunizija) ter povezave do Sardinije. Ena glavnih hčerinskih družb družbe SNCM, ki je v njeni stoodstotni lasti, je družba Compagnie méridionale de navigation […].
Družba SNCM je bila leta 2002 v 20‑odstotni lasti družbe Société nationale des chemins de fer in v 80‑odstotni lasti družbe Compagnie générale maritime et financière (v nadaljevanju: CGMF), ki sta bili v stoodstotni lasti francoske države. Po odprtju njenega kapitala leta 2006 sta dva kupca, družba Butler Capital Partners […] in družba Veolia Transport […], prevzela nadzor nad 38 % oziroma 28 % kapitala, medtem ko je družba CGMF ostala prisotna s 25 %, 9 % kapitala pa je ostalo v lasti zaposlenih. Družba [Butler Capital Partners] je nato svoje deleže prodala družbi [Veolia Transport].
Upravni postopek
Komisija Evropskih skupnosti je z Odločbo 2002/149/ES z dne 30. oktobra 2001 o državnih pomočeh, ki jih je Francija izplačala družbi [Société nationale maritime Corse-Méditerranée (SNCM)] (
UL 2002, L 50, str. 66
[…]), ugotovila, da je bila pomoč v višini 787 milijonov EUR, podeljena družbi SNCM za obdobje od vključno leta 1991 do vključno leta 2001 iz naslova nadomestila za opravljanje javne službe, na podlagi člena 86(2) ES združljiva s skupnim trgom. Ta odločba se ni izpodbijala z ničnostno tožbo pred Splošnim sodiščem.
Z dopisom z dne 18. februarja 2002 je Francoska republika Komisiji priglasila načrtovano pomoč za prestrukturiranje v korist družbe SNCM v višini 76 milijonov EUR (v nadaljevanju: načrt iz leta 2002).
Komisija je s Sklepom 2004/166/ES z dne 9. julija 2003 o pomoči za prestrukturiranje, ki jo je Francija načrtovala izvršiti v korist [Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM)] (
UL 2004, L 61, str. 13
, v nadaljevanju: Sklep iz leta 2003), pogojno odobrila dva dela pomoči za prestrukturiranje, ki sta bila družbi SNCM izplačana v skupnem znesku 76 milijonov EUR, in sicer en del v višini 66 milijonov EUR za takojšnje plačilo in drugi del v najvišjem znesku 10 milijonov EUR, ki je bil odvisen od rezultata čistih prihodkov v zvezi s prodajo zlasti plovil družbe SNCM.
Družba [Corsica Ferries] je 13. oktobra 2003 zoper Sklep iz leta 2003 pred Splošnim sodiščem vložila ničnostno tožbo [(sodba Splošnega sodišča Corsica Ferries France/Komisija, T‑349/03,
EU:T:2005:221
)].
Komisija je z Odločbo 2005/36/ES z dne 8. septembra 2004 o spremembi Sklepa [2004/166/ES o pomoči za prestrukturiranje, ki jo je Francija načrtovala izvršiti v korist družbe Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (SNCM)] (UL [2005,] L 19, str. 70 […]) spremenila enega od pogojev, določenih v členu 2 Sklepa iz leta 2003. Šlo je za pogoj v zvezi z maksimalnim številom enajstih plovil, za katera je bila družba SNCM pooblaščena, da izvrši prodajo. V Sklepu [2005/36] je Komisija dovolila nadomestitev enega plovila te družbe,
Aliso
, z drugim plovilom,
Asco
.
Z Odločbo z dne 16. marca 2005 je Komisija na podlagi Sklepa iz leta 2003 odobrila izplačilo drugega dela pomoči za prestrukturiranje v znesku 3.327.400 EUR (v nadaljevanju: Odločba iz leta 2005).
Splošno sodišče je [s sodbo Corsica Ferries France/Komisija (
EU:T:2005:221
)] Sklep iz leta 2003 razglasilo za ničen zaradi napačne presoje omejenosti pomoči na najnižjo vsoto, ki jo je treba v glavnem pripisati napakam v izračunu neto dohodka od odprodaj, in pri tem zavrnilo vse ostale predloge, ki so se nanašali na neobstoj obrazložitve in na kršitev člena 87(3)(c) ES ter Smernic Skupnosti o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 322, v nadaljevanju: Smernice).
Francoski organi so z dopisom z dne 7. aprila 2006 Komisijo pozvali, naj oceni, da se del pomoči za prestrukturiranje, odobren v okviru načrta za leto 2002 v znesku 53,48 milijona EUR, zaradi svoje narave nadomestila za opravljanje javne službe ne sme opredeliti kot ukrep, sprejet na podlagi načrta za prestrukturiranje, temveč kot ukrep, ki v smislu sodbe [Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00,
EU:C:2003:415
)] ne predstavlja pomoči, ali kot samostojni ukrep iz načrta za leto 2002 na podlagi člena 86(2) ES.
Komisiji je bil 21. aprila 2006 na podlagi člena 4 Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 z dne 20. januarja 2004 o nadzoru koncentracij podjetij [(Uredba ES o združitvah)] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 40) priglašen načrt koncentracije v zvezi s pridobitvijo skupnega nadzora družb [Butler Capital Partners] in [Veolia Transport] nad družbo SNCM. Komisija je 29. maja 2006 to koncentracijo odobrila na podlagi člena 6(1) iste uredbe.
[…]
Komisija je 13. septembra 2006 sklenila, da bo sprožila postopek iz člena 88(2) ES glede novih ukrepov, izvedenih v korist družbe SNCM, ob vključitvi načrta iz leta 2002 (
UL C 303, str. 53
[…]).
Komisija je [s sporno odločbo] ugotovila, da ukrepi iz načrta iz leta 2002 pomenijo nezakonite državne pomoči v smislu člena 88(3) ES, vendar so združljivi s skupnim trgom v skladu s členom 86(2) ES in členom 87(3)(c) ES, in da ukrepi iz načrta privatizacije iz leta 2006 (v nadaljevanju: načrt iz leta 2006) ne pomenijo državnih pomoči v smislu člena 87(1) ES.
Zadevni ukrepi
Predmet [sporne] odločbe so ti ukrepi:
—
v okviru načrta iz leta 2002: kapitalski vložek družbe CGMF v družbo SNCM v znesku v višini 76 milijonov EUR […] (od tega 53,48 milijona EUR iz naslova obveznosti javne službe in preostanek iz naslova pomoči za prestrukturiranje);
—
v okviru načrta iz leta 2006:
—
negativna cena prodaje družbe SNCM s strani družbe CGMF v znesku v višini 158 milijonov EUR,
—
kapitalski vložek družbe CGMF v višini 8,75 milijona EUR,
—
predplačilo na tekoči račun, ki ga je družba CGMF vplačala v višini 38,5 milijona EUR v korist odpuščenega osebja družbe SNCM za primer novega socialnega načrta.
[Sporna] odločba
Komisija je v [sporni] odločbi, natančneje v točkah od 37 do 54 obrazložitve, navedla, da povezave s Korziko za prevoz potnikov pomenijo trg, za katerega je značilna odvisnost od sezone in koncentracija. Konkurenčna struktura trga se je od prihoda [družbe Corsica Ferries] leta 1996 močno razvila. Od leta 2000 sta družba SNCM in [družba Corsica Ferries] tvorili dejanski duopol, ki je imel več kot 90‑odstotni tržni delež. Leta 2007 je [družba Corsica Ferries] precej prehitela družbo SNCM in ponudila prevoz milijonu dodatnih potnikov na trgu z redno 4‑odstotno letno rastjo. Družba SNCM pa je skupaj z družbo [Compagnie méridionale de navigation] obdržala kvazimonopol, kar zadeva tovorni promet.
Komisija je v točkah od 219 do 225 obrazložitve [sporne] odločbe navedla, da so bili vsi vložki, ki jih je družba SNCM prejela prek družbe CGMF, financirani iz državnih sredstev, da bi ti vložki lahko izkrivljali konkurenco in da so prizadeli trgovino med državami članicami. Zato je štela za izpolnjene tri od štirih pogojev iz člena 87(1) ES. Nato je za vsak ukrep preučila obstoj selektivne gospodarske prednosti in njegovo morebitno združljivost s skupnim trgom.
Komisija je v zvezi s 76 milijoni EUR, priglašenimi leta 2002, v točki 236 obrazložitve [sporne] odločbe navedla, da je 53,48 milijona EUR mogoče oceniti kot nadomestilo za opravljanje javne službe. V skladu s točko 320 sodbe [Corsica Ferries France/Komisija (
EU:T:2005:221
)] je Komisija ta vložek ocenila glede na sodbo Altmark [Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (
EU:C:2003:415
)] in v točki 257 obrazložitve [sporne] odločbe sklenila, da gre dejansko za državno pomoč, ki pa je kljub temu na podlagi člena 86(2) ES združljiva s skupnim trgom. Preostalih 22,52 milijona EUR je torej treba obravnavati v okviru pomoči za prestrukturiranje.
Komisija je v zvezi z načrtom za leto 2006 dalje v točkah od 167 do 352 obrazložitve [sporne] odločbe za negativno prodajno ceno družbe SNCM v višini 158 milijonov EUR uporabila preizkus zasebnega investitorja v tržnem gospodarstvu (v nadaljevanju: preizkus zasebnega investitorja). To je naredila tako, da je preučila, ali bi hipotetični zasebni investitor, če bi bil na mestu družbe CGMF, družbo [SNCM] raje finančno saniral ali pa bi jo spravil v likvidacijo in prevzel stroške. Treba je bilo torej oceniti minimalne stroške likvidacije.
Komisija je v točkah od 267 do 280 [sporne] odločbe navedla, da bi morali stroški likvidacije nujno zajemati stroške socialnega načrta, to so stroški za dodatne odpravnine, ki nastanejo poleg zakonskih in pogodbenih obveznosti, da bi se družba prilagodila praksi dandanašnjih velikih skupin podjetij in da ne bi škodovala ugledu holdinga, ki mu pripada, in svojega končnega delničarja. Komisija je torej s pomočjo neodvisnega strokovnjaka ocenila stroške teh dodatnih odpravnin, tako da je opravila primerjavo s socialnimi načrti, ki so jih v Franciji nedavno izvedle skupine podjetij, kot sta na primer Michelin ali Yves Saint-Laurent.
Komisija je v točki 350 obrazložitve [sporne] odločbe navedla, da negativna prodajna cena izhaja iz odprtega, preglednega, brezpogojnega in nediskriminacijskega postopka izbire ter da v zvezi s tem predstavlja tržno ceno. Tako je na podlagi hipoteze stroškov likvidacije, omejenih zgolj na odpravnine, v točki 352 obrazložitve navedene odločbe sklenila, da so stroški likvidacije višji od negativne prodajne cene in da kapitalski vložek v višini 158 milijonov EUR ne pomeni državne pomoči v smislu člena 87(1) ES.
Komisija je v zvezi s kapitalskim vložkom družbe CGMF v višini 8,75 milijona EUR v točkah od 356 do 358 obrazložitve [sporne] odločbe ocenila, da je mogoče glede na znaten in hkraten vložek zasebnih kupcev takoj izključiti značaj pomoči. Nato je ugotovila, da pomeni fiksna stopnja donosnosti ustrezno nadomestilo za vloženi kapital in da obstoj razvezne klavzule o prodaji ne more ogroziti enakega obravnavanja. Komisija je v točki 365 obrazložitve te odločbe sklenila, da kapitalski vložek družbe CGMF v znesku v višini 8,75 milijona EUR ni pomoč v smislu člena 87(1) ES.
Komisija je nato v točkah od 372 do 378 obrazložitve [sporne] odločbe navedla, da bodo ukrepi pomoči za osebe v višini 38 milijonov EUR, položeni na depozitni račun, izvedeni v primeru, da bodo kupci izvedli nov socialni načrt, in da se ti ukrepi ne ujemajo z zmanjšanjem števila zaposlenih, določenim v načrtu iz leta 2002. Po navedbah Komisije se te pomoči lahko izplačajo le posameznikom, katerih pogodba o zaposlitvi z družbo SNCM je bila predhodno prekinjena. Ti ukrepi naj torej ne bi pomenili stroškov, ki izhajajo iz običajne uporabe socialne zakonodaje, ki velja v okviru odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Komisija je sklenila, da te pomoči osebam, ki jih je odobrila država pri izvrševanju svoje funkcije javne oblasti in ne funkcije podjetja, izhajajo torej iz socialne politike držav članic in na podlagi tega dejstva niso pomoč v smislu člena 87(1) ES.
Komisija je v zvezi s preostankom 22,52 milijona EUR, priglašenim iz naslova pomoči za prestrukturiranje – to je preostankom od zneska 76 milijonov EUR, priglašenega v okviru načrta iz leta 2002, in zneska 53,48 milijona EUR, ki je bil na podlagi člena 86(2) ES […] ocenjen kot združljiv s skupnim trgom – v točki 381 obrazložitve [sporne] odločbe menila, da ta znesek pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) ES. Nato je preučila združljivost tega ukrepa s Smernicami.
Komisija je v točkah od 387 do 401 obrazložitve [sporne] odločbe navedla, da je bila družba SNCM leta 2002 podjetje v težavah v smislu točke 5(a) in točke 6 Smernic ter da bi načrt iz leta 2002 v skladu s točkami od 31 do 34 Smernic lahko zagotovil obnovo sposobnosti preživetja podjetja.
Komisija je v zvezi s preprečitvijo nedovoljenega izkrivljanja konkurence (točke od 35 do 39 Smernic) v točki 404 obrazložitve [sporne] odločbe navedla, da na trgu pomorskih povezav s Korziko ni presežne zmogljivosti in da torej ni treba prispevati k izboljšanju tržnih pogojev. Dalje je v točki 406 obrazložitve navedene odločbe navedla, da priglašeni načrt prestrukturiranja pomembno prispeva k zmanjšanju prisotnosti podjetja na trgu. Merilo v zvezi s preprečitvijo nedovoljenega izkrivljanja konkurence je bilo torej tudi izpolnjeno.
Komisija je v točkah od 410 do 419 obrazložitve [sporne] odločbe navedla, da so bile potrebe po pomoči, izračunane na minimum v skladu s točkama 40 in 41 Smernic, ob upoštevanju čistega prihodka od prodaj, predvidenih s Sklepom iz leta 2003, na dan 9. julija 2003 omejene na 19,75 milijona EUR. Do tega je prišla tako, da je najprej izračunala potrebe družbe SNCM po likvidnih sredstvih za njen načrt za prestrukturiranje. Po navedbah Komisije so bili stroški načrta za prestrukturiranje določeni na 46 milijonov EUR. Nato je odštela vse prodaje, izvršene med 18. februarjem 2002 (datum priglasitve načrta iz leta 2002) in 9. julijem 2003 (datum sprejetja Sklepa iz leta 2003), to pomeni 26,25 milijona EUR, da je dobila znesek 19,75 milijona EUR.
V zvezi z izravnalnimi ukrepi je Komisija ugotovila, da so bili vsi pogoji, določeni v Sklepu iz leta 2003 glede nakupov, uporabe flote, prodaje premoženja, prepovedi ponudbe nižjih cen, kot jih ima vsak od njenih konkurentov […], in glede omejitve povratnih povezav plovil na linijah z odhodom s Korzike, skoraj v celoti upoštevani. Ker so bili ti pogoji izpolnjeni in ker je bil znesek priglašene pomoči bistveno nižji od zneska, odobrenega leta 2003, se Komisiji ni zdelo primerno naložiti dodatnih obveznosti. Tako je Komisija po upoštevanju zneska dodatnih prodaj, določenih v Sklepu iz leta 2003, v točki 434 obrazložitve [sporne] odločbe navedla, da je končni preostanek iz prestrukturiranja, določen na 15,81 milijona EUR, državna pomoč, ki je na podlagi člena 87(3)(c) ES združljiva s skupnim trgom.
V izreku [sporne] odločbe je navedeno:
‚Člen 1
Nadomestilo v višini 53,48 milijona EUR, ki ga je francoska država izplačala družbi SNCM iz naslova obveznosti javne službe za obdobje 1991–2001, pomeni nezakonito državno pomoč v smislu člena 88(3) Pogodbe ES, vendar združljivo s skupnim trgom na podlagi člena 86(2) navedene pogodbe.
Negativna prodajna cena družbe SNCM v višini 158 milijonov EUR, prevzem socialnih ukrepov za zaposlene v višini 38,5 milijona EUR, ki ga je opravila družba CGMF, ter skupna in sočasna finančna sanacija družbe SNCM v izvedbi družbe CGMF v znesku 8,75 milijona EUR niso državne pomoči v smislu člena 87(1) ES.
Pomoč za prestrukturiranje v znesku 15,81 milijona EUR, ki jo je Francija dodelila družbi [SNCM], pomeni nezakonito državno pomoč v smislu člena 88(3) Pogodbe ES, vendar je na podlagi člena 86(2) navedene pogodbe združljiva s skupnim trgom.
Člen 2
Ta odločba je naslovljena na Francosko republiko.‘“
Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba Corsica Ferries je s tožbo, ki jo je vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 17. decembra 2008, Splošnemu sodišču predlagala, naj razglasi ničnost sporne odločbe. V podporo svoji tožbi je v bistvu navedla šest tožbenih razlogov.
Prvi tožbeni razlog se nanaša na domnevno preširoko razlago člena 287 ES, ki naj bi se kazala v neobstoju obrazložitve sporne odločbe ter kršitvi pravice do obrambe in pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Tožbeni razlogi od drugega do šestega pa se nanašajo na kršitev členov 87 ES in 88 ES ter Smernic. Ti tožbeni razlogi se po vrsti nanašajo na kapitalski vložek v višini 53,48 milijona EUR iz naslova nadomestila za opravljanje javne službe, prodajo družbe SNCM po negativni ceni 158 milijonov EUR, kapitalski vložek družbe CGMF v višini 8,75 milijona EUR, ukrepe pomoči za osebe v višini 38,5 milijona EUR in na preostanek 22,52 milijona EUR, priglašen iz naslova pomoči za prestrukturiranje.
Splošno sodišče je sprejelo tožbene razloge od tretjega do šestega, ki jih je družba Corsica Ferries navedla v utemeljitev ničnostne tožbe, in razglasilo ničnost drugega in tretjega odstavka člena 1 sporne odločbe.
Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
Družba SNCM s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
—
na podlagi člena 265(1) PDEU in člena 61 Statuta Sodišča Evropske unije razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je z njo razglašena ničnost drugega in tretjega odstavka člena 1 sporne odločbe ter
—
družbi Corsica Ferries naloži plačilo stroškov.
Družba Corsica Ferries Sodišču predlaga, naj:
—
pritožbi, vloženi v teh združenih zadevah, razglasi za neutemeljeni in ju zavrne ter
—
pritožnicama naloži plačilo vseh stroškov.
Francoska republika Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je z njo razglašena ničnost drugega in tretjega odstavka člena 1 sporne odločbe;
—
samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in
—
toženi stranki naloži plačilo stroškov.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 24. januarja 2013 sta bili zadevi C‑533/12 P in C‑536/12 P združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.
Pritožbi
Družba SNCM v zadevi C‑533/12 P in Francoska republika v zadevi C‑536/12 P zoper izpodbijano sodbo navajata vsaka štiri pritožbene razloge, ki se v veliki meri ujemajo. Zato jih je treba preučiti skupaj.
Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava glede prodaje družbe SNCM po negativni ceni
Trditve strank
Družba SNCM v prvem pritožbenem razlogu, ki se nanaša na prodajo družbe SNCM po negativni ceni v znesku 158 milijonov EUR, navaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker naj ne bi upoštevalo polja proste presoje Komisije, ter da je z razlago merila zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu v nasprotju s členom 345 PDEU izkrivilo sporno odločbo in ni izpolnilo obveznosti obrazložitve.
Neupoštevanje polja proste presoje Komisije in obseg nadzora, ki ga opravlja Splošno sodišče
Po mnenju družbe SNCM Splošno sodišče ni upoštevalo polja proste presoje Komisije glede uporabe merila zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu. Komisija je namreč v sporni odločbi za dokaz neobstoja pomoči pri negativni ceni izvedla primerjavo med negativno prodajno ceno in dodatnimi odpravninami, ki naj bi jih država dodelila v primeru likvidacije družbe SNCM. Ta izračun temelji na podatkih, ki so jih predložile stranke in neodvisni strokovnjak. Splošno sodišče naj s tem, da je dvomilo glede ugotovitev Komisije, ne bi upoštevalo polja proste presoje Komisije glede presoje zapletenih gospodarskih vprašanj in naj bi napačno uporabilo pravo.
Družba Corsica Ferries navaja, da mora sodišče Unije v zvezi z opredelitvijo kot državna pomoč in področjem uporabe člena 107(1) PDEU načeloma izvajati celoten nadzor na tem področju.
Presoja Sodišča
Splošno sodišče je v zvezi s poljem proste presoje Komisije in sodnim nadzorom v točki 88 izpodbijane sodbe opozorilo na ustaljeno sodno prakso glede obsega in narave tega nadzora nad pojmom „državna pomoč“.
V skladu s to sodno prakso ima pojem „državna pomoč“, kot je opredeljen v Pogodbi, pravni značaj in ga je treba razlagati na podlagi objektivnih dejavnikov. Zato mora sodišče Unije načeloma in upoštevajoč konkretne dejavnike spora, o katerem odloča, in tehničnost ali zapletenost presoje, ki jo je opravila Komisija, izvajati celoten nadzor glede vprašanja, ali ukrep spada na področje uporabe člena 107(1) PDEU. Sodišče Unije mora med drugim preveriti ne le vsebinsko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in doslednost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletene situacije, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe (sodbe Francija/Ladbroke Racing in Komisija, C‑83/98 P,
EU:C:2000:248
, točka 25; Komisija/Scott, C‑290/07 P,
EU:C:2010:480
, točki 64 in 65, ter BNP Paribas in BNL/Komisija, C‑452/10 P,
EU:C:2012:366
, točka 100 in navedena sodna praksa).
Splošno sodišče je v točkah od 90 do 108 izpodbijane sodbe pravilno opravilo nadzor nad objektivnimi elementi, ki jih je Komisija upoštevala v sporni odločbi, da je zagotovilo pravilno uporabo člena 107 PDEU, in sicer v skladu s sodno prakso, navedeno v prejšnji točki.
Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 39 sklepnih predlogov, je treba v nasprotju z navedbami družbe SNCM ugotoviti, da Splošno sodišče ni nikakor dvomilo o delu neodvisnega strokovnjaka, na katerem temelji sporna odločba.
Splošno sodišče je po preučitvi te odločbe menilo, da Komisija ni dovolj podprla svoje razlage in da se je oprla na elemente, ki niso ne objektivni ne preverljivi. Zato je treba zavrniti trditev družbe SNCM, da Splošno sodišče ni upoštevalo polja proste presoje Komisije ali da je s svojo razlago nadomestilo razlago strokovnjaka, ki ga je zadnja imenovala.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je Splošno sodišče pravilno opravilo celoten nadzor, ki ga v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 15 te sodbe, mora opraviti.
Merilo zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu
– Trditve strank
Družba SNCM v zvezi z razlago merila zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu Splošnemu sodišču očita, da je Komisiji naložilo obveznost, da opredeli gospodarske dejavnosti zadevne države članice „zlasti na geografski in sektorski ravni“, da dokaže, da je ravnanje te države ustrezalo ravnanju, ki bi ga uporabil zasebni vlagatelj v tržnem gospodarstvu. Podjetje pritožnik pa navaja, da je za ta preizkus upoštevno merilo, ki izhaja iz sodne prakse, in sicer merilo velikosti vlagatelja, in ne merilo sektorja, v katerem vlagatelj deluje. Splošno sodišče naj bi torej kršilo temeljno načelo prepovedi diskriminacije na podlagi lastninskopravne ureditve, ki je določeno s členom 345 PDEU in pomeni preizkus zasebnega vlagatelja.
Družba Corsica Ferries navaja, da Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je zahtevalo sektorsko in geografsko opredelitev zadevnih gospodarskih dejavnosti, da bi preverilo, ali je Komisija svojo oceno zadevnih ukrepov dejansko oprla na „vse upoštevne podatke“.
Francoska republika zatrjuje, da je Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo, da Komisija v okviru preizkusa zasebnega vlagatelja v bistvu ne bi smela upoštevati tveganja ogrozitve ugleda države članice kot globalne gospodarske akterke v zasebnem sektorju, napačno uporabilo pravo. Poleg tega meni, da je Splošno sodišče s tem, da je določilo pogoj obstoja dovolj ustaljene oziroma celo stalne prakse med vlagatelji v zadevnem sektorju na podlagi objektivnih in preverljivih elementov, določilo zahtevo, ki presega to, kar je potrebno za pravilno uporabo preizkusa zasebnega vlagatelja, kot ga zahteva sodna praksa.
Družba SNCM tako kot Francoska republika meni, da je Splošno sodišče s tem, da je v točkah 86, 87, 95 in 96 izpodbijane sodbe določilo merila, ki so povsem odvisna od sodne prakse, kot so izvedba sektorske in geografske analize, dokazovanje dovolj ustaljene prakse in previsok standard za dokazovanje obstoja verjetnosti posredne materialne koristi, napačno uporabilo pravo pri razlagi merila zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu.
Družba SNCM med drugim še navaja, da je Splošno sodišče v točkah od 101 do 108 izpodbijane sodbe s tem, da je menilo, da Komisija ni dokazala, da je ravnanje francoske države temeljilo na razumni verjetnosti, da bo imela posredne in celo dolgoročne materialne koristi, zahtevalo previsok dokazni standard. Za opredelitev, ali ima privatizacija javnega podjetja po negativni prodajni ceni elemente državne pomoči, pa naj bi bilo treba oceniti, ali bi se v podobnih okoliščinah zasebni vlagatelj, ki bi se po velikosti lahko primerjal z organi, ki upravljajo javni sektor, odločil za enako velike kapitalske vložke ali pa za likvidacijo tega podjetja.
Po mnenju družbe SNCM je treba posredno korist, ki bi jo z zadevnim ukrepom lahko dobila francoska država, šteti za dokazano na podlagi primerjave verjetnih stroškov likvidacije in negativne prodajne cene.
Poleg tega je po mnenju družbe SNCM Splošno sodišče zahtevalo dokazni standard, ki ga je praktično nemogoče zagotoviti. Tožeča stranka navaja, da je nemogoče natančno opredeliti obseg škode, nastale v primeru zmanjšanja ugleda zadevne države članice. Pri taki opredelitvi obsega naj bi se bilo treba že zaradi njene narave opreti na elemente, ki jih je težko vnaprej predvideti, zlasti zaradi dejstva, da bi se opredelitev morala opreti na odziv drugih gospodarskih akterjev, kot so stranke, uporabniki, dobavitelji ali celo osebje družbe SNCM, pa tudi drugih javnih podjetij.
Po mnenju družbe Corsica Ferries je Splošno sodišče uporabilo polni učinek merila preudarnega zasebnega vlagatelja, ki predpostavlja dokaz o tem, da ravnanje države članice narekujejo obeti dolgoročnejše donosnosti, kar pomeni dokaz o dolgoročni gospodarski racionalnosti ravnanja zadevne države. Zato naj bi Splošno sodišče sankcioniralo Komisijo, ker naj v sporni odločbi ne bi pravno zadostno dokazala razumne verjetnosti, da je francoska država imela posredno in celo dolgoročno materialno korist od zadevnega ukrepa.
Družba SNCM v zvezi z opredelitvijo gospodarskih dejavnosti francoske države navaja tudi, da je Splošno sodišče s tem, da je menilo, da Komisija ni pravno zadostno opredelila gospodarskih dejavnosti te države, v zvezi s katerimi bi bilo treba presojati gospodarsko racionalnost zadevnih ukrepov, izkrivilo navedeno odločbo. Glede pojmov „dovolj ustaljena praksa“ in „stalna praksa“ družba SNCM meni, da izpodbijana sodba ni ustrezno obrazložena, saj naj Splošno sodišče ne bi opredelilo teh pojmov.
– Presoja Sodišča
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da kakršna koli intervencija državnih organov v okviru kapitala podjetja lahko pomeni državno pomoč v smislu člena 87 ES, če so izpolnjeni pogoji iz tega člena (sodbi Španija/Komisija, od C‑278/92 do C‑280/92,
EU:C:1994:325
, točka 20, ter Italija in SIM 2 Multimedia/Komisija, C‑328/99 in C‑399/00,
EU:C:2003:252
, točka 36 in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz načela enakega obravnavanja javnih in zasebnih podjetij v skladu z ustaljeno sodno prakso izhaja, da kapitala, ki ga da država neposredno ali posredno na razpolago podjetju, v okoliščinah, ki ustrezajo običajnim tržnim razmeram, ni mogoče šteti za državno pomoč (sodba Italija in SIM 2 Multimedia/Komisija,
EU:C:2003:252
, točka 37 in navedena sodna praksa). Zato pogoji, ki jih mora izpolnjevati ukrep, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot „pomoč“ v smislu člena 107 PDEU, niso izpolnjeni, če lahko javno podjetje isto ugodnost, kot je ta, ki mu je bila dodeljena z državnimi sredstvi, prejme v okoliščinah, ki ustrezajo običajnim tržnim pogojem, pri čemer se ta presoja za javna podjetja načeloma opravi z uporabo merila zasebnega vlagatelja (glej sodbo Komisija/EDF, C‑124/10 P,
EU:C:2012:318
, točka 78 in navedena sodna praksa).
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba razlikovati med vlogo države članice kot delničarke podjetja na eni strani in vlogo države kot javne oblasti na drugi strani. Zato je uporaba merila zasebnega vlagatelja na koncu odvisna od tega, ali država članica kot delničarka, in ne kot javna oblast, dodeli gospodarsko prednost podjetju (glej sodbi Španija/Komisija,
EU:C:1994:325
, točka 22, in Komisija/EDF,
EU:C:2012:318
, točki 80 in 81).
Zato je treba oceniti, ali bi se v podobnih okoliščinah zasebni vlagatelj, ki se po velikosti lahko primerja z organi, ki upravljajo javni sektor, odločil za enako velike kapitalske vložke (sodba Italija in SIM 2 Multimedia/Komisija,
EU:C:2003:252
, točka 38 in navedena sodna praksa).
Za namene te analize je treba presoditi, ali bi v običajnih tržnih pogojih tak ukrep sprejel zasebni vlagatelj, ki je v položaju, ki je kar najbolj podoben položaju zadevne države članice, pri tem pa je treba upoštevati samo koristi in obveznosti, povezane s položajem države kot delničarke, in ne tistih, ki so povezane z njeno javno oblastjo (sodba Komisija/EDF,
EU:C:2012:318
, točka 79).
Poleg tega, ker položaja javnega podjetja ni mogoče primerjati s položajem zasebnega podjetja, je treba „običajne tržne razmere“ ugotoviti z razpoložljivimi objektivnimi in preverljivimi dejavniki (sodbe Chronopost in drugi/Ufex in drugi, C‑83/01 P, C‑93/01 P in C‑94/01 P,
EU:C:2003:388
, točka 38, ter Komisija/EDF,
EU:C:2012:318
, točki 101 in 102).
Splošno sodišče je v zvezi s preizkusom zasebnega vlagatelja v točki 86 izpodbijane sodbe menilo, da mora Komisija opredeliti – zlasti na geografski in sektorski ravni – gospodarske dejavnosti zadevne države članice, glede na katere je treba presojati dolgoročno gospodarsko racionalnost ravnanja te države. Poleg tega je Splošno sodišče v točkah od 95 do 100 navedene sodbe menilo, da se za ta preizkus lahko uporabita le „dovolj ustaljena praksa“ ali „stalna praksa“ zasebnih podjetij.
V zvezi s tem je treba poudariti, da te zahteve niso absolutne, ampak je z njimi mogoče v posameznem primeru prepoznati zasebnega vlagatelja, ki bi se lahko primerjal z javnim podjetjem, za katero se uporabi preizkus zasebnega vlagatelja.
Splošno sodišče z uporabo takih besednih zvez ni naložilo posebnih zahtev v zvezi z naravo dokazov, s katerimi je mogoče dokazati, da bi preudaren zasebni vlagatelj, ki je v položaju, ki je kar najbolj podoben položaju javnega podjetja, vložil zadevni kapital, ampak je v točkah 93 in 94 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija ni pravno zadostno opredelila gospodarskih dejavnosti francoske države, v zvezi s katerimi je bilo treba oceniti gospodarsko racionalnost ukrepov, ki se obravnavajo v tej zadevi, in da ni imelo možnosti nadzirati dolgoročne gospodarske racionalnosti negativne prodajne cene, ki se obravnava v tej zadevi.
Splošno sodišče je pravilno opredelilo merilo dolgoročne gospodarske racionalnosti odločitve države članice, da dodeli gospodarsko korist podjetju, ki mora biti vsekakor izpolnjeno, da bi se uspešno prestal preizkus zasebnega vlagatelja. S tem torej ni kršilo člena 345 PDEU.
V skladu s sodno prakso je treba kapitalske vložke javnega vlagatelja, kadar ti niti dolgoročno ne vključujejo nobenih pričakovanj donosnosti, obravnavati kot pomoč v smislu člena 107 PDEU in je treba njihovo združljivost s skupnim trgom oceniti le na podlagi meril iz navedene določbe (glej v tem smislu sodbo Italija/Komisija, C‑303/88,
EU:C:1991:136
, točka 22).
Splošno sodišče v točki 85 izpodbijane sodbe v nasprotju s trditvami Francoske republike ni načelno izključilo, da bi varstvo ugleda države članice kot globalnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu lahko bilo v posebnih okoliščinah in s posebno prepričljivo obrazložitvijo temelj za dokaz dolgoročne gospodarske racionalnosti prevzema dodatnih stroškov, kakršni so dodatne odpravnine.
Splošno sodišče pa je v točki 85 izpodbijane sodbe lahko upravičeno ugotovilo, da splošno sklicevanje na ugled države članice kot globalnega akterja ne zadošča za utemeljitev, da ne gre za pomoč v smislu prava Unije.
Prvega pritožbenega razloga družbe SNCM prav tako ni mogoče sprejeti v delu, v katerem Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 101 do 108 izpodbijane sodbe Komisiji naložilo nesorazmerno visok dokazni standard glede dokazovanja, da je ravnanje francoske države temeljilo na razumni verjetnosti, da bo imela celo dolgoročne materialne koristi. V zvezi s tem iz izpodbijane sodbe izhaja, da je Komisija trdila zgolj to, da naj bi bil ugled francoske države ogrožen zaradi socialnih zapletov. Vendar glede na ugotovitve zlasti v točki 41 te sodbe take utemeljitve ni mogoče sprejeti.
Splošno sodišče je lahko v točki 108 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da dolgoročna gospodarska racionalnost ravnanja francoske države ni bila pravno zadostno dokazana.
Družba SNCM glede svojih trditev o izkrivljanju ni dokazala, da je Splošno sodišče izkrivilo odločbo Komisije oziroma jo je očitno napačno razlagalo.
Glede kritike s strani družbe SNCM, da Splošno sodišče ni izpolnilo obveznosti obrazložitve, ker naj ne bi opredelilo pojmov „dovolj ustaljena praksa“ in „stalna praksa“, je treba ugotoviti, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 62 sklepnih predlogov, da sta ta izraza jasna in se nanašata na presojo dejanskega stanja ter da je jasno, da eden ali nekaj primerov ravnanja ne more pomeniti „dovolj ustaljene prakse“ ali „stalne prakse“.
Zato je treba prvi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava glede kapitalskega vložka v znesku 8,75 milijona EUR
Trditve strank
Družba SNCM navaja, da je Splošno sodišče s tem, da pri presoji primerljivosti naložbenih pogojev sočasnih kapitalskih vložkov ni upoštevalo vseh upoštevnih elementov, zlasti vprašanja nespremenljive donosnosti in učinka razvezne klavzule, izkrivilo sporno odločbo.
Po mnenju družbe SNCM je Komisija vprašanje nespremenljivih donosov nedvomno proučila v točkah od 361 do 363 sporne odločbe. Pri tem naj bi ugotovila, da 10‑odstotni nespremenljivi donos kapitalske naložbe francoske države v družbo SNCM pomeni ustrezno dolgoročno donosnost vloženega kapitala za zasebnega vlagatelja.
Poleg tega je Komisija po mnenju družbe SNCM jasno opredelila, zakaj meni, da razvezna klavzula ne more ustvariti dvomov glede enakega obravnavanja sočasnih vlagateljev. Komisija naj bi v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče presodilo v točki 127 izpodbijane sodbe, dejansko poudarila, da se ta klavzula ne nanaša na sočasno naložbo zasebnih kupcev in države v privatizirano družbo SNCM, ampak na popolno prodajo družbe SNCM zasebnim kupcem. Razvezna klavzula naj bi bila torej vezana na prodajo družbe SNCM in bi jo bilo treba proučiti v tem okviru ter naj je v teh okoliščinah ne bi bilo mogoče upoštevati v okviru proučitve sočasne naložbe države in zasebnih kupcev, ki je bila opravljena ob koncu te prodaje.
Družba SNCM meni, da je bila razvezna klavzula ob prodaji družbe SNCM ovrednotena v negativni ceni 158 milijonov EUR. Ker je bila družba SNCM prodana po tržni ceni, je bila ta razvezna klavzula ovrednotena v tej prodajni ceni in je ni mogoče obravnavati tako, kot da je dodelila ugodnost kupcem. Zato naj se ne bi več upoštevala pri oceni, ali sočasna naložba francoske države spoštuje načelo enakega obravnavanja vlagateljev, razen če se določitev vrednosti navedene klavzule šteje dvakrat.
Družba SNCM glede upoštevanja privatizacije podjetja, v okviru katere se kapitalski vložek v znesku 8,75 milijona EUR vloži v njen kapital, meni, da se obveznosti, ki se nanašajo na ukrepe francoske države v okviru njene privatizacije, namreč na negativno ceno v znesku 158 milijonov EUR in predplačilo na tekoči račun v znesku 38,5 milijona EUR, ne smejo ponovno upoštevati v okviru ocene navedenega kapitalskega vložka. Ponovno upoštevanje negativne cene in kapitalskega vložka za oceno predplačila na tekoči račun bi pomenilo dvakratno upoštevanje te cene in tega vložka.
Francoska republika navaja, da je Splošno sodišče s tem, da je kršilo člen 87(1) ES, ko je menilo, da Komisija ni upoštevala vseh elementov, ki so upoštevni v okviru proučitve primerljivosti kapitalskega vložka družbe CGMF, ki je javni delničar družbe SNCM, v znesku 8,75 milijona EUR in kapitalskega vložka zasebnih kupcev v znesku 26,25 milijona EUR ter da bi Komisija morala upoštevati razvezno klavzulo o prodaji, ki je bila za zasebne kupce dogovorjena v okviru privatizacije družbe SNCM, napačno uporabilo pravo.
Družba Corsica Ferries navaja, da določitev vrednosti razvezne klavzule ob prodaji in v negativni ceni v znesku 158 milijonov EUR ne vpliva na razlago Splošnega sodišča ter da bi morala Komisija jasno in pregledno pojasniti, zakaj se je v okviru sprejetja sporne odločbe ognila podrobni analizi gospodarskega učinka navedene klavzule v zvezi s tem, ali je bila – kar pa ne drži – ovrednotena v zgoraj navedeni negativni ceni.
Presoja Sodišča
Treba je poudariti, da je Splošno sodišče v točki 117 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da zgolj dejstvo, da je bil kapital vložen skupaj in sočasno z zasebnimi vlagatelji, ne izključuje samodejno, da se to opredeli kot državna pomoč. Prav tako je treba upoštevati druge elemente, zlasti enako obravnavanje javnih in zasebnih lastnikov.
Splošno sodišče je v točki 130 izpodbijane sodbe navedlo, da razvezna klavzula o prodaji lahko najmanj odpravi vse tveganje za zasebne kupce v primeru pojava enega od sprožilnih vzrokov in da ima navedena klavzula zato resnično finančno vrednost. Po mnenju Splošnega sodišča lahko torej ta klavzula spremeni profile tveganja kapitalskih vložkov zasebnih kupcev in družbe CGMF in s tem omaja primerljivost naložbenih pogojev.
Treba je ugotoviti, da pritožnici nista uspeli dokazati, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo.
Trditev, da je bila razvezna klavzula ovrednotena v prodajni ceni družbe SNCM in da te klavzule ni več mogoče upoštevati pri oceni primerljivosti kapitalskih vložkov javnih in zasebnih lastnikov, je treba zavrniti.
Namreč, kot navaja Splošno sodišče v točki 111 izpodbijane sodbe, je bil zadevni skupni in sočasni vpis predviden že v memorandumu o soglasju glede zadevne prodaje. Zato je jasno, da je bil zadevni kapitalski vložek predviden v okviru delne privatizacije družbe SNCM.
Kot je priznala Francoska republika, bo v primeru uporabe razvezne klavzule prvotni lastnik, ki je prodal svoje deleže kupcu, moral temu povrniti njegov kapitalski vložek, zaradi česar ima kupec, drugače od prvotnega lastnika, možnost pridobiti nazaj svoj kapitalski vložek v primeru uporabe razvezne klavzule in se osvoboditi obveznosti iz zadevnega javnega podjetja.
V teh okoliščinah je jasno, da razvezna klavzula lahko vpliva na pogoje te finančne sanacije in pogoje primerljivosti.
Ker je Splošno sodišče proučilo elemente tega vpliva, je lahko pravilno ugotovilo, da se Komisija v sporni odločbi ne bi smela ogniti izvedbi poglobljene analize gospodarskega učinka razvezne klavzule o prodaji. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 115 sklepnih predlogov, je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da Komisija svoje odločbe ni oziroma ni dovolj oprla na enako obravnavanje javnih in zasebnih vlagateljev v družbo SNCM.
Zato je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti, ne da bi bilo treba preizkusiti vprašanje ocene donosnosti kapitalskega vložka družbe CGMF.
Tretji pritožbeni razlog: napačna uporaba prava v zvezi s pomočjo za osebe v višini 38,5 milijona EUR
Trditve strank
Po mnenju družbe SNCM je Splošno sodišče izkrivilo sporno odločbo, ker je menilo, da je Komisija zatrjevala, da to, da zadevni ukrep ne izhaja iz strogih zakonskih obveznosti, lahko samo po sebi izključuje njegov značaj državne pomoči v smislu člena 87(1) ES.
Splošno sodišče naj bi s tem, da je poseglo v polje proste presoje Komisije pri oceni zapletenih gospodarskih položajev, napačno uporabilo pravo. Z ugotovitvijo v točki 144 izpodbijane sodbe, da „obstoj depozitnega računa lahko ustvari spodbudo za zaposlene [v družbi SNCM], da zapustijo podjetje ali vsaj da ga zapustijo, ne da bi se pogajali o svojem odhodu, še zlasti glede morebitne podelitve dodatnih odpravnin […], kar bi ustvarilo posredno gospodarsko prednost za družbo SNCM“, naj bi Splošno sodišče prekoračilo nadzor nad očitno napako pri presoji, ki se zahteva pri presoji zapletenih gospodarskih položajev.
Splošno sodišče naj ne bi dovolj obrazložilo svoje odločitve glede koristi, ki naj bi jo imela družba SNCM. Na podlagi njegove proučitve depozitnega računa v točki 144 izpodbijane sodbe naj dejansko ne bi bilo mogoče razumeti, zakaj naj bi Komisija s tem, da ukrepov pomoči osebam ni opredelila kot „državno pomoč“, storila očitno napako pri presoji.
Poleg tega družba SNCM in Francoska republika menita, da je izpodbijana sodba pomanjkljivo obrazložena. Splošno sodišče naj ne bi proučilo ugotovitve Komisije, da „tudi ob prištetju zneska 38,5 milijona EUR h kapitalskemu vložku države v višini 142,5 milijona EUR prilagojena negativna prodajna cena, to je 196 milijonov EUR, ostaja veliko nižja od stroška sodne likvidacije družbe SNCM“. Komisija je torej dokazala, da bi bili stroški likvidacije za francosko državo višji kot negativna cena, tudi če se ji prišteje znesek pomoči osebam.
V zvezi s tem naj torej Splošno sodišče – s tem, da je ukrepe pomoči osebam v znesku 38,5 milijona EUR opredelilo kot „državne pomoči“ v smislu člena 87(1) ES, ne da bi podredno preverilo, ali ti ukrepi izpolnjujejo pogoje preizkusa preudarnega zasebnega vlagatelja – ne bi pravno zadostno obrazložilo svoje odločitve.
Družba Corsica Ferries navaja, da je Splošno sodišče Komisijo grajalo ravno zato, ker ni mogla ugotoviti, da gre za običajno uporabo sistema dodatnih socialnih nadomestil za prekinitev pogodbe o zaposlitvi glede na mehanizem depozitnega računa.
Presoja Sodišča
Sodišče v skladu z ugotovitvami v točkah od 14 do 16 te sodbe meni, da je preizkus, ki ga je opravilo Splošno sodišče in je naveden v točki 144 izpodbijane sodbe, skladen z ravnjo nadzora, ki jo mora izvajati.
Glede trditve družbe SNCM in Francoske republike, da bi Splošno sodišče moralo podredno preveriti, ali je bil znesek 38,5 milijona EUR upravičen na podlagi preizkusa zasebnega vlagatelja, je treba poudariti, da Sodišče ni sprejelo prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na opredelitev zneska dodatnih odpravnin v višini 158 milijonov EUR.
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 132 sklepnih predlogov, je znesek 38,5 milijona EUR na depozitnem računu prav tako namenjen izplačilu, v obravnavanem primeru kot dodatne odpravnine.
Pritožnici torej nista navedli nobenega argumenta, s katerim bi dokazali, da bi bila narava tega zneska 38,5 milijona EUR drugačna od narave zneska 158 milijonov EUR, ki je bil ocenjen v okviru preizkusa prvega pritožbenega razloga v zvezi z uporabo preizkusa zasebnega vlagatelja.
Glede razlogov, ki jih je generalni pravobranilec navedel v točkah od 122 do 137 sklepnih predlogov, Sodišče meni, da Splošno sodišče pri svoji preučitvi ugotovitev in trditev v zvezi s tem pritožbenim razlogom ni izkrivilo sporne odločbe in je pravno zadostno obrazložilo izpodbijano sodbo.
Zato je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.
Četrti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava glede preostanka za prestrukturiranje v znesku 15,81 milijona EUR
Trditve strank
Družba SNCM in Francoska republika menita, da je razlogovanje Splošnega sodišča glede preostanka za prestrukturiranje v znesku 15,81 milijona EUR napačno.
Pritožnici navajata, da razlogovanje Splošnega sodišča v točkah od 148 do 153 izpodbijane sodbe temelji na predpostavki, da je Komisija menila, da je bil načrt za leto 2006 izvzet iz elementov državnih pomoči. Pritožnici torej skušata s svojima pritožbama dokazati, da je Splošno sodišče pri preučitvi ukrepov iz načrta za leto 2006 napačno uporabilo pravo in ni izpolnilo obveznosti obrazložitve.
Presoja Sodišča
Iz vlog pritožnic izhaja, da je četrti pritožbeni razlog odvisen od odločitve Sodišča, ali sprejme prejšnje pritožbene razloge, navedene v podporo navedenima pritožbama.
Sodišče je torej v točkah 39, 55 in 66 te sodbe zavrnilo prvi, drugi in tretji pritožbeni razlog ter potrdilo izpodbijano sodbo.
V teh okoliščinah je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti kot brezpredmeten, ne da bi bilo treba preizkusiti trditve pritožnic.
Ker pritožnici nista uspeli z nobenim pritožbenim razlogom, je treba pritožbi v zadevah C‑533/12 P in C‑536/12 P zavrniti.
Stroški
Če pritožba ni utemeljena, v skladu s členom 184(2) Poslovnika Sodišča o stroških odloči Sodišče. Člen 138(1) Poslovnika, ki se v skladu z njegovim členom 184(1) uporablja v pritožbenem postopku, določa, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker je družba Corsica Ferries predlagala, naj se družbi SNCM in Francoski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ti s svojimi pritožbenimi razlogi nista uspeli, se jima naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Pritožbi se zavrneta.

2.
Družba Société nationale maritime Corse-Méditérrannée (SNCM) SA in Francoska republika nosita svoje stroške in v enakih delih se jima naloži plačilo stroškov družbe Corsica Ferries France SAS.

Podpisi
(
)	* Jezik postopka: francoščina.