CELEX: 62009CJ0504
Apellatsioonkaebus
Keskkond
Direktiiv 2003/87/EÜ
Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem
Poola Vabariigi riiklik saastekvootide jaotuskava ajavahemiku 2008-2012 kohta
Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõiked 1 ja 3 ning artikli 11 lõige 2
Komisjoni ja liikmesriikide pädevus
Võrdne kohtlemine

Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 23. septembri 2009. aasta otsuse kohtuasjas
T-183/07: Poola
vs
. komisjon (EKL 2009, lk II-3395
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega see kohus tühistas komisjoni 26. märtsi 2007. aasta otsuse K(2007) 1295 (lõplik) riikliku kasvuhoonegaaside saastekvootide jaotuskava kohta, mille Poola Vabariik on esitanud ajavahemiku 2008–2012 kohta kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiiviga 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (edaspidi „vaidlusalune otsus”).
Õiguslik raamistik
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiiv 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (
ELT L 275, lk 32
; ELT eriväljaanne 15/07, lk 631), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. oktoobri 2004. aasta direktiiviga 2004/101/EÜ (
ELT L 338, lk 18
) (edaspidi „direktiiv 2003/87”), sätestab artiklis 1:
„Käesoleva direktiiviga luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem […], mille eesmärk on vähendada tulemuslikult ja majanduslikult tõhusalt kasvuhoonegaaside heitkoguseid.”
Viidatud direktiivi artikkel 9 sätestab järgmist:
„1.   Iga artikli 11 lõigetes 1 ja 2 nimetatud ajavahemiku kohta töötab iga liikmesriik välja siseriikliku kava, milles esitatakse nende kvootide üldkogus, mida kavatsetakse kõnealuseks ajavahemikuks eraldada, ja kuidas neid eraldada. Kava peab põhinema objektiivsetel ja läbipaistvatel kriteeriumidel, sealhulgas III lisas loetletud kriteeriumidel, võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi. Ilma et see piiraks [EÜ] asutamislepingu kohaldamist, töötab komisjon hiljemalt 31. detsembriks 2003 välja juhised III lisas loetletud kriteeriumide rakendamiseks.
Artikli 11 lõikes 1 nimetatud ajavahemikku käsitlev kava avaldatakse ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele hiljemalt 31. märtsil 2004. Järgnevate ajavahemike puhul avaldatakse kava ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele vähemalt 18 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust.
2.   Siseriiklike saastekvootide eraldamise kavad vaadatakse läbi artikli 23 lõikes 1 nimetatud komitees.
3.   Komisjon võib kolme kuu jooksul pärast seda, kui liikmesriik on siseriikliku saastekvootide eraldamise kava lõike 1 kohaselt esitanud, kava või selle mõne aspekti tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta III lisas loetletud kriteeriumidele või artiklile 10. Liikmesriik teeb artikli 11 lõikele 1 või 2 vastava otsuse üksnes juhul, kui komisjon kavandatavad muudatused heaks kiidab. Komisjon peab tagasilükkamise otsust põhjendama.”
Sama direktiivi artikkel 10 näeb ette, et „1. jaanuaril 2005 algavaks kolmeaastaseks ajavahemikuks eraldavad liikmesriigid vähemalt 95% saastekvootidest tasuta. 1. jaanuaril 2008 algavaks viieaastaseks ajavahemikuks eraldavad liikmesriigid vähemalt 90% saastekvootidest tasuta”.
Direktiivi 2003/87 artikli 11 lõikes 2 on sätestatud:
„1. jaanuaril 2008 algava viieaastase ajavahemiku ja iga järgneva viieaastase ajavahemiku puhul otsustab iga liikmesriik selleks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide üldkoguse ja algatab menetluse nende kvootide eraldamiseks iga käitise käitajale. See otsus tehakse vähemalt 12 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust ning see põhineb liikmesriigi artikli 9 kohaselt väljatöötatud siseriiklikul saastekvootide eraldamise kaval ja on kooskõlas artikliga 10, võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi.”
Direktiivi III lisa loetleb 12 riiklikule jaotuskavale kohaldatavat kriteeriumi. III lisa kriteeriumid 1–3, 5, 6, 10 ja 12 sätestavad järgmist:
„1.
Asjaomaseks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide üldkogus peab vastama liikmesriigi kohustusele piirata oma heitkoguseid vastavalt [nõukogu 25. aprilli 2002. aasta] otsusele 2002/358/EÜ [mis käsitleb Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokolli heakskiitmist Euroopa Ühenduse nimel ja sellega võetavate ühiste kohustuste täitmist (
EÜT L 130, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/42, lk 24)] ja Kyoto protokollile, võttes arvesse ühelt poolt üldiste heitkoguste osa, mida need kvoodid esindavad võrreldes käesolevas direktiivis käsitlemata allikatest pärinevate heitkogustega, ja teiselt poolt iga riigi energiapoliitikat, samuti peavad need olema kooskõlas riikide kliimamuutuste programmidega. Eraldatavate saastekvootide üldkogus ei või olla suurem, kui on tõenäoliselt vaja käesoleva lisa kriteeriumide rangeks kohaldamiseks. Enne aastat 2008 peab kõnealune kogus olema kooskõlas meetmetega, mille kaudu iga liikmesriik püüab saavutada või ületada otsusele 2002/358/EÜ ja Kyoto protokollile vastavat eesmärki.
2.
Eraldatavate saastekvootide üldkogus peab olema kooskõlas [nõukogu 24. juuni 1993. aasta] otsuse 93/389/EMÜ [ühenduse süsinikdioksiidi ja teiste kasvuhoonegaaside heitmete järelevalvesüsteemi kohta (
EÜT L 167, lk 31
)] kohaselt antava hinnanguga, mis käsitleb liikmesriikide tegelikke ja kavandatavaid edusamme ühenduse kohustuste täitmisel.
3.
Eraldatavate kvootide kogused peavad olema kooskõlas käesolevas süsteemis käsitletud tegevusalade potentsiaaliga, sealhulgas tehnoloogilise potentsiaaliga, heitkoguseid vähendada. Liikmesriigid võivad kvootide jaotuse aluseks võtta igast tegevusalast tulenevad kasvuhoonegaaside keskmised heitkogused toote kohta ja igal tegevusalal saavutatavad edusammud.
[…]
5.
Vastavalt asutamislepingu, eriti [EÜ] artiklite 87 ja 88 nõuetele ei diskrimineeri kava mingeid ettevõtteid ega sektoreid ega anna teatavatele ettevõtetele ega tegevusaladele põhjendamatut eelist.
6.
Kava sisaldab teavet selle kohta, kuidas suudavad uued osalejad asjaomases liikmesriigis ühenduse kavas osalemist alustada.
[…]
10.
Kava sisaldab loetelu käesolevas direktiivis käsitletud käitistest ja saastekvootide kogustest, mida igale käitisele eraldada kavatsetakse.
[…]
12.
Kavas täpsustatakse [tõendatud heitkoguste vähendamise ühikute] ja [heitkoguste vähendamise ühikute] maksimumkogus, mida käitajad võivad ühenduse süsteemis kasutada, igale käitisele eraldatud saastekvootide protsendimäärana. Kõnealune protsendimäär on kooskõlas liikmesriigi Kyoto protokolli ja [9. mail 1992 New Yorgis vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni] kliimamuutuste raamkonventsiooni või Kyoto protokolli põhjal vastu võetud otsuste kohaste täiendavate kohustustega.”
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Vaidluse aluseks olevaid asjaolusid ja vaidlusalust otsust on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 9–15 kirjeldatud järgmiselt:
„9.
Poola Vabariik esitas 30. juuni 2006. aasta kirjaga Euroopa Ühenduste Komisjonile kooskõlas direktiivi [2003/87] artikli 9 lõikega 1 riikliku jaotuskava ajavahemiku 2008–2012 kohta (edaspidi „[Poola] jaotuskava”). [Poola] jaotuskava kohaselt kavatses Poola Vabariik eraldada direktiiviga [2003/87] hõlmatud siseriiklikule tööstusele keskmise iga-aastase üldkogusena 284,648332 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti.
10.
[Poola] jaotuskavaga oli kaasas Poola keskkonnaministri 29. juuni 2006. aasta kiri komisjonile, milles oli märgitud, et „varasemaid andmeid sisaldavad tabelid ja eespool nimetatud suuniste lisas 10 mainitud heitkoguste prognoosid edastatakse komisjonile kohe pärast oluliste ajakohastatud andmete saamist” ning et „[k]äitiste käitajate nimekirja lõplik versioon ja arvandmed neile eraldatud saastekvootide kohta edastatakse komisjonile pärast nende vastuvõtmist ministrite nõukogus”.
11.
Komisjon märkis Poola Vabariigile saadetud 30. augusti 2006. aasta kirjas, et [Poola] jaotuskava osutus esmasel uurimisel ebatäielikuks ja et selles uurimisjärgus ei olnud see kooskõlas direktiivi [2003/87] III lisa kriteeriumidega 2 ja 5. Ta palus seetõttu Poola Vabariigil 10 tööpäeva jooksul vastata mitmele küsimusele ja täiendava teabe nõudele. Komisjon lisas, et ta saab [Poola] jaotuskava kohta seisukoha võtta hiljemalt kolme kuu jooksul pärast täielike andmete kättesaamist.
12.
Poola keskkonnaministeeriumi aseriigisekretär palus komisjonil 30. oktoobri 2006. aasta kirjas pikendada 30. augusti 2006. aasta kirjale vastuse esitamiseks ette nähtud tähtaega 2006. aasta novembri kolmanda nädala lõpuni ning kinnitas muu hulgas, et see lisaaeg võimaldaks tal ette valmistada täpse teabe ja täpsustada olulisi aspekte, mille tulemusel saaks komisjon läbi viia esitatud dokumendi nõuetekohase ja tõeliselt täieliku hindamise.
13.
Poola Vabariik vastas 30. augusti 2006. aasta kirjale 29. detsembri 2006. aasta kirjaga. 9. jaanuari 2007. aasta kirjas edastas ta lisateavet.
14.
Komisjon võttis 26. märtsil 2007 direktiivi [2003/87] artikli 9 lõike 3 alusel vastu [vaidlusaluse otsuse]. [Selles] otsuses järeldas komisjon sisuliselt, et rikutud on mitut [kõnealuse] direktiivi III lisa kriteeriumi, ja vähendas seetõttu [Poola] jaotuskavas esitatud saastekvootide aastast üldkogust 76,132937 miljoni tonni süsinikdioksiidi ekvivalendi võrra, määrates selle ülempiiriks 208,515395 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti.
15.
[Vaidlusaluse] otsuse resolutsioon kõlab järgmiselt:
„Artikkel 1
Direktiivi [2003/87] artikli 11 lõikes 2 sätestatud esimest viieaastast ajavahemikku hõlmava [Poola] jaotuskava järgmised aspektid ei ole kooskõlas järgmiste kriteeriumitega.
1.
Direktiivi [2003/87] III lisa kriteeriumid 1[–] 3: kavandatud saastekvootide üldkoguse osa, mis vastab 76,132937 miljonile tonnile süsinikdioksiidi ekvivalendile aastas, käitiste arvu vähenemisest tulenevale korrigeerimise tasemele ja ühe viiendiku Poola [Vabariigi] poolt direktiivi [2003/87] artikli 13 lõike 2 alusel eraldatud saastekvootide üldkogusele, ei vasta [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta] otsuse 280/2004/EÜ [ühenduse kasvuhoonegaaside heitmete järelevalve ja Kyoto protokolli rakendamise süsteemi kohta (
ELT L 49, lk 1
; ELT eriväljaanne 15/08, lk 57)] kohaselt teostatud hinnangutele ja ei ole kooskõlas heitkoguste vähendamise süsteemiga hõlmatud tegevusalade potentsiaaliga, sealhulgas tehnoloogilise potentsiaaliga. Osa on vähendatud saastekvootide võrra, mis on eraldatud direktiiviga [2003/87] hõlmatud käitisi puudutavate projektide tõttu, mis olid 2005. aastal kasutusel ja mille tulemusel oli sel samal aastal võimalik heitkoguseid piirata või vähendada põhjendatud ja kontrollitud andmete ulatuses. Saastekvootide üldkoguse osa, mis on potentsiaalselt 6,2884 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti aastas, mis vastab põletuskäitiste heitkogustele, kuivõrd need heitkogused ei ole seotud üksnes uute tegevusalade arendamisega nende käitiste poolt ning ei tugine põhjendatud ja kontrollitud andmetele vastavalt [Poola jaotuskava] üldmetoodikale.
2.
Direktiivi [2003/87] III lisa kriteerium 5: teatavate käitiste saastekvoodid ületavad nende käitiste prognoositud vajadusi, mis on tingitud varajaste meetmete eest saadud tasu ja biomassi või koostootmise kasutamisest.
3.
Direktiivi [2003/87] III lisa kriteerium 6: teave selle kohta, kuidas suudavad uued osalejad ühenduse süsteemis osalemist alustada.
4.
Direktiivi [2003/87] III lisa kriteerium 10: Poola [Vabariigi] kavatsus kanda esialgu koksitootmissektori käitistele kavandatud saastekvoodid elektrijaamadele, juhul kui need käitised müüvad elektrijaamadele koksigaasi.
5.
Direktiivi [2003/87] III lisa kriteerium 12: 25%-ne kontrollitud heitkoguste vähendamise ja heitkoguste vähendamise ühiku maksimumkogus, mida käitajad võivad ühenduse süsteemis kasutada igale käitisele eraldatud saastekvootide protsendimäärana, ei ole kooskõlas Poola [Vabariigile] Kyoto protokollist tulenevate täiendavate kohustustega ning [New Yorgis 9. mail 1992 vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste] raamkonventsiooni või Kyoto protokolli alusel vastu võetud otsustega, kuna see ületab 10% künnist.
Artikkel 2
[Poola] jaotuskava suhtes ei esitata vastuväiteid, tingimusel et selles jaotuskavas tehakse mittediskrimineerival viisil järgmised muudatused ja teatatakse sellest komisjonile võimalikult kiiresti, võttes arvesse ajavahemikku, mis on vajalik riiklike menetluste teostamiseks liigse viivituseta.
1.
Ühenduse süsteemi raames eraldatavate saastekvootide üldkogust vähendatakse 76,132937 miljoni tonni süsinikdioksiidi ekvivalendi, käitiste arvu vähenemisest tuleneva korrigeerimise taseme ja ühe viiendiku Poola [Vabariigi] poolt direktiivi [2003/87] artikli 13 lõike 2 alusel eraldatud saastekvootide üldkoguse võrra. Täiendavatele põletuskäitistele eraldatud saastekvoodid määratakse kindlaks […] [Poola] jaotuskavaga ettenähtud üldmetoodika kohaselt ning heitkoguste põhjendatud ja kontrollitud andmete alusel, mis puudutab ainult nende uusi tegevusalasid, samas kui üldkogust vähendatakse eespool nimetatud käitistele eraldatud saastekvootide ja nende käitiste aastasele reservile vastava 6,2884 miljoni tonni süsinikdioksiidi ekvivalendi vahe võrra. Üldkogust suurendatakse saastekvootide võrra, mis on eraldatud direktiiviga [2003/87] hõlmatud käitisi puudutavate projektide eest, mis olid juba 2005. aastal kasutusel ja mille tulemusel vähendati või piirati 2005. aastal nende käitiste heitkoguseid, tingimusel et see vähenemine või piiramine tugineb põhjendatud ja kontrollitud andmetele.
2.
Varajaste meetmete, biomassi või koostootmise kasutamise eest antava tasu kohaldamisel ei ületa käitiste saastekvoodid nende käitiste prognoositud vajadusi.
3.
Direktiivi [2003/87] III lisa kriteeriumite ja artikli 10 kohaselt esitatakse teavet selle kohta, kuidas suudavad uued osalejad ühenduse süsteemis osalemist alustada.
4.
Kogu riigi territooriumil tegutsevale ja [Poola] jaotuskavas nimetatud käitisele eraldatud saastekvootide kogust ei muudeta muude sellel territooriumil asuvate käitiste sulgemise tõttu.
5.
Kontrollitud heitkoguste vähendamise ja heitkoguste vähendamise ühikute ülempiiri, mida käitajad võivad ühenduse süsteemis kasutada ja mis on igale käitisele eraldatud saastekvootide protsendimäärana, vähendatakse selliselt, et see ei ületaks 10% künnist.
Artikkel 3
1.   Ei tohi ületada [Poola] jaotuskava kohaselt Poola [Vabariigi] poolt selles kavas nimetatud käitistele ja uutele osalejatele eraldatavat saastekvootide iga-aastast keskmist üldkogust, mis on 208,515395 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti ja mida on vähendatud esiteks käitiste arvu vähenemisest tuleneva korrigeerimise taseme ja ühe viiendiku Poola [Vabariigi] poolt direktiivi [2003/87] artikli 13 lõike 2 alusel eraldatud saastekvootide üldkoguse ulatuses ning teiseks täiendavatele põletuskäitistele eraldatud saastekvootide ja nende käitiste iga-aastasele reservile vastava 6,2884 miljoni tonni vahe võrra, ning suurendatud saastekvootide võrra, mis on eraldatud direktiivi [2003/87] reguleerimisalasse kuuluvaid käitisi puudutavate projektide tõttu, mis on 2005. aastal kasutusel ning mis samal ajavahemikul võimaldasid vähendada või piirata heitkoguseid, kuivõrd see vähendamine või piiramine tuleneb üksnes nende tegevusalade laiendamisest, ning tuginevad põhjendatud ja kontrollitud andmetele.
2.   [Poola] jaotuskava võib muuta ilma komisjoni eelneva nõusolekuta, kui tegemist on muudatustega saastekvootide üldkoguse raames üksikkäitistele eraldatavate saastekvootide kohta, mis tulenevad andmete kvaliteedi tehnilistest parandustest või tasuta eraldatavate saastekvootide koguse vähendamisest direktiivi [2003/87] artiklis 10 sätestatud määral.
3.   Kõikidest [Poola] jaotuskava muudatustest, mis tehakse artiklis 1 osutatud vastuolude parandamiseks, kuid mis erinevad artiklis 2 nimetatutest ja mille puhul on nõutav direktiivi [2003/87] artikli 9 lõike 3 kohaselt komisjoni eelnev nõusolek, tuleb teatada komisjonile võimalikult kiiresti, võttes arvesse ajavahemikku, mis on vajalik riiklike menetluste teostamiseks liigse viivituseta. Kõik muud [Poola] jaotuskava muudatused, välja arvatud need, mis tehakse kooskõlas käesoleva otsuse artikliga 2, ei ole lubatud.
Artikkel 4
Käesolev otsus on adresseeritud Poola Vabariigile.” [mitteametlik tõlge]
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Poola Vabariik esitas 28. mail 2007 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse, paludes vaidlusaluse otsuse tühistada.
Üldkohtu teise koja esimees lubas 5. oktoobri 2007. aasta määrusega Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks. 19. novembri 2007. aasta määruse ja 10. aprilli 2008. aasta määrusega lubati vastavalt esiteks Leedu Vabariigil ja teiseks Slovaki Vabariigil ning Ungaril astuda suulisesse menetlusse Poola Vabariigi nõuete toetuseks.
See liikmesriik põhjendas oma hagi üheksa väitega. Nende järgi rikuti sisuliselt esiteks direktiivi 2003/87 sätteid, nimelt artikli 9 lõikeid 1 ja 3, III lisa kriteeriume 1–3 ja 12 ning artikli 13 lõiget 2, ning teiseks rikuti õigust tutvuda menetluse käigus faktiliste asjaoludega, mille põhjal vaidlusalune otsus vastu võeti; samuti on esitatud väidete kohaselt ohtu seatud riiklik energiajulgeolek.
Komisjon palus Üldkohtul jätta hagi rahuldamata.
Vaidlustatud kohtuotsusega tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse.
Esmalt andis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 32–46 hinnangu esimesele hagi väitele, mille järgi vaidlusalune otsus on õigusvastaselt vastu võetud pärast direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulise tähtaja möödumist. Üldkohus otsustas, et kolmekuuline tähtaeg hakkas kulgema alates Poola jaotuskavast teatamisest ehk 30. juunist 2006, kuigi jaotuskava oli ebatäielik. Üldkohus asus sellele vaatamata seisukohale, et komisjoni 30. augusti 2006. aasta kirjas selle jaotuskava teatavate aspektide kohta esitatud vastuväited peatasid selle tähtaja kulgemise. Neil tingimustel lükkas ta selle väite vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 põhjendamatuse tõttu tagasi.
Seejärel analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70–162 teist hagi väidet, mille järgi rikuti põhjendamiskohustust ja direktiivi 2003/87 artiklit 9.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70–78 andis Üldkohus hinnangu komisjoni selle väite põhjendatusele, mille järgi Poola Vabariik olevat esitanud repliigi staadiumis uue väite, mis rajaneb direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 rikkumisel. Komisjoni väitel puudutas teine väide vaid seda, kuidas ta kasutas Poola jaotuskavas sisalduvaid andmeid selle jaotuskava hindamise staadiumis. Üldkohus otsustas selle kohtuotsuse punktis 79, et niisugust uut väidet ei ole esitatud.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 80–98 on pühendatud sissejuhatavatele märkustele teise väite põhjendatuse hindamise kohta. Üldkohus tuletab neis punktides meelde direktiivi 2003/87 eesmärke, direktiivi sätete kohast pädevuse jaotust komisjoni ja liikmesriikide vahel ning lõpuks ühenduste kohtu poolt teostatava kohtuliku kontrolli ulatust niisuguse otsuse üle nagu vaidlusalune otsus.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–133 analüüsib Üldkohus teise väite teist osa, milles Poola Vabariik heidab komisjonile ette direktiivi 2003/87 artikli 9 lõigete 1 ja 3 rikkumist. Üldkohtu otsuse järgi ületas komisjon talle selle direktiivi artikli 9 lõikest 3 tulenevat kontrollipädevust. Esiteks paneb see kohus komisjonile süüks, et ta ei piirdunud Poola jaotuskava kooskõla kontrolliga ja asendas Poola Vabariigi kasutatud andmed oma andmetega, mille ta oli saanud oma hindamismeetodi alusel. Teiseks asus kohus seisukohale, et komisjon ületas talle selle sättega antud pädevust, kinnitades vaidlusaluse otsuse resolutsioonis eraldatavate saastekvootide üldkoguse ülempiiri.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 134–152 käsitles Üldkohus täiendavalt küsimust, kas teise väite esimene osa, mille järgi rikuti põhjendamiskohustust, on põhjendatud. Arvestades komisjoni tõendamiskoormist, ei ole komisjon vaidlusaluses otsuses esitanud ühtegi asjaolu, mis võimaldaks piisavalt mõista, mil moel olid Poola Vabariigi kasutatud majandusanalüüsi meetodi valik ja andmed vastuolus liidu õigusega. Nii otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 153, et teise väite see osa oli põhjendatud.
Neil tingimustel nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 154 teise väite mõlema osaga ja tühistas vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 1, artikli 2 lõike 1 ja artikli 3 lõike 1.
Viimaks langetas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 155–162 otsuse selle üle, milliseid tagajärgi evib vaidlusaluse otsuse nende sätete tühistamine selle otsuse ülejäänud sätetele. Asudes seisukohale, et tühistatud sätted ei olnud ülejäänud otsusest Euroopa Kohtu praktika mõttes eraldatavad, otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 163 vaidlusaluse otsuse tervikuna tühistada, ilma muid hagi põhjendamiseks esitatud väiteid käsitlemata.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
Euroopa Kohtu presidendi 28. juuni 2010. aasta määrusega lubati Taani Kuningriigil astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks ning Tšehhi Vabariigil ja Rumeenial lubati astuda menetlusse Poola Vabariigi nõuete toetuseks.
Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ning
—
mõista kohtukulud välja Poola Vabariigilt.
Taani Kuningriik palub Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
Ühendkuningriik palub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldada ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus, v.a esimese väite osas.
Poola Vabariik palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 116 lõike 1 esimese taande alusel täielikult läbi vaatamata;
—
kui Euroopa Kohus ei jäta apellatsioonkaebust täielikult läbi vaatamata, vaadata läbi kõik esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja langetada nende kohta otsus; eelkõige vaadata läbi hagiavalduse esimene väide ja langetada selle kohta otsus kooskõlas Euroopa Kohtu kodukorra artikli 116 lõike 1 teise taandega;
—
kui Euroopa Kohus ei jäta apellatsioonkaebust täielikult läbi vaatamata ega langeta otsust teise võimalusena esitatud nõuete üle, langetada otsus esimeses kohtuastmes kolmanda kuni üheksanda väite raames esitatud nõuete kohta, pärast seda kui Euroopa Kohus või Üldkohus – nii nagu Euroopa Kohus paremaks peab – on asja läbi vaadanud; ja
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Tšehhi Vabariik palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Rumeenia ühineb Poola Vabariigi nõuetega.
Apellatsioonkaebus
Komisjon esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet. Esiteks rikkus Üldkohus oma kodukorra artikli 48 lõiget 2, otsustas
ultra petita
ja ületas oma kontrollipädevuse piire. Teiseks rikkus ta õigusnormi direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgendamisel. Kolmandaks tõlgendas ta vääralt EÜ artiklist 253 ja direktiivi artikli 9 lõikest 3 tulenevat põhjendamiskohustust. Neljandaks ja viimaseks tegi Üldkohus vea vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 1, artikli 2 lõike 1 ja artikli 3 lõike 1 õiguslikul kvalifitseerimisel, otsustades, et need sätted ei ole selle otsuse muudest sätetest eraldatavad.
Esimene väide, mille järgi Üldkohus rikkus oma kodukorra artikli 48 lõiget 2, keeldu otsustada
ultra petita
ja ületas oma kontrollipädevuse piire
Poolte argumendid
Komisjoni hinnangul rikkus Üldkohus oma kodukorra artikli 48 lõiget 2 ning keeldu otsustada
ultra petita
. Ka ületas ta oma kontrollipädevuse piire osas, milles ta vaatas tühistamishagi teise väite teise osana läbi direktiivi 2003/87 artikli 9 lõigete 1 ja 3 väidetava rikkumise. See väide oli vastuvõetamatu, sest see ei tulenenud Poola Vabariigi hagiavalduses esitatud argumentatsioonist. Nii määras Üldkohus omal algatusel kindlaks teise väite sisu ja liidu õiguse sätted, mida komisjon rikkus. Poola Vabariigi repliigis esitatud argumente ei saa ka pidada varem hagis esitatud väite laiendamiseks.
Poola Vabariik palub selle väite tagasi lükata. Teise väite teine osa arendati Euroopa Kohtu praktikaga kooskõlas oleval viisil välja juba hagi staadiumis. Ehkki see väite osa esitati üldisel kujul, oli ta piisavalt selge. Kõnealuse liikmesriigi poolt repliigi staadiumis esitatud väidetega vaid laiendati ja täpsustati varem esitatud väidet.
Lisaks ei ole direktiiv 2003/87 eriti detailne õigusakt. Menetlust, mille raames liikmesriigid oma riiklikud jaotuskavad komisjonile esitavad, ja nende kavade komisjonipoolset läbivaatamist reguleerib direktiivi üksainus artikkel: nimelt artikkel 9, mis koosneb lõigetest 1–3. Arvestades, et hagi väidetes toodi välja konkreetsed rikkumised, mille komisjon selle läbivaatamise raames olevat toime pannud, on keeruline väita, et seos nende sätetega ei ole tajutav.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuse esimene väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 70–79. Nimetatud kohtuotsuse punktis 70 märkis Üldkohus, et tühistamishagi teine väide jaguneb kaheks osaks. Esimene osa käsitles põhjendamiskohustuse rikkumist ning teine direktiivi 2003/87 artikli 9 lõigete 1 ja 3 väära tõlgendamist ja kohaldamist. Seejärel vaatas Üldkohus kõnesoleva kohtuotsuse punktides 71–78 läbi komisjoni etteheite, mille järgi teise väite teine osa on Poola Vabariigi poolt repliigi staadiumis esitatud uus väide ja peaks seega olema vastuvõetamatu vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c ja artikli 48 lõikele 2. See kohus tõdes, et argumentatsioon, mille kohaselt komisjon rikkus kõnealuse direktiivi artikli 9 lõiget 3, esitati juba hagi staadiumis ning Poola Vabariigi täiendavad argumendid repliigi staadiumis olid esitatud vaid selle väiteosa laiendamiseks. Käsitletava kohtuotsuse punktis 79 lükkas kohus selle etteheite tagasi.
Selles osas on oluline meelde tuletada, et vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 esimesele lõigule, mida kohaldatakse põhikirja artikli 53 esimese lõigu kohaselt menetlusele Üldkohtus, ja Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c ja d tuleb hagiavalduses muu hulgas märkida hagi ese, nõuded ja esitada ülevaade fakti- ja õigusväidetest.
Lisaks nähtub Üldkohtu kodukorra artikli 48 lõikest 2, et menetluse käigus ei või uusi väiteid esitada, kui need ei tugine õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et väide, millega laiendatakse hagiavalduses varem otseselt või kaudselt esitatud väidet, tuleb tunnistada vastuvõetavaks (vt eelkõige 19. mai 1983. aasta otsus kohtuasjas
306/81: Verros
vs
. parlament, EKL 1983, lk 1755
, punkt 9; 13. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-430/00 P: Dürbeck
vs.
komisjon, EKL I-8547
, punkt 17; 26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-412/05 P: Alcon
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2007, lk I-3569
, punktid 38–40; 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-71/07 P: Campoli
vs
. komisjon, EKL 2008, lk I-5887
, punkt 63, ja 15. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-485/08 P: Gualtieri
vs
. komisjon, EKL 2010, lk I-3009
, punkt 37).
Vastupidi komisjoni väidetele leidis Üldkohus õigesti, et Poola Vabariik on juba alates hagi staadiumist heitnud komisjonile ette viimasele direktiivi 2003/87 artikli 9 lõigetest 1 ja 3 tuleneva ja riiklike jaotuskavade hindamist puudutava pädevuse ületamist. Nimelt oli väide selle sätte komisjonipoolse väära tõlgendamise ja kohaldamise kohta olemas juba hagiavalduses, ehkki küll algelisel kujul. Nimelt paiknes see väide mõttekäigus, millega arendati edasi väidet, et jättes hindamata Poola riiklikus jaotuskavas esitatud andmed ja piirdudes oma andmete esitamisega, ületas komisjon oma pädevust.
Vaidlust ei ole küsimuses, et Poola Vabariik osutas direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikele 3 oma hagiavalduse punktis 54 teise väite raames, nagu on märkinud ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75. Kõnealune liikmesriik käsitles seda väidet küll detailsemalt ja täpsemini oma repliigis, ent tal oli õigus oma argumentatsiooni selles osas laiendada.
Lisaks on oluline meelde tuletada, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõige 3 on vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise õiguslik alus ja selle artikli lõiked 3 ja 1 on omavahel otseselt seotud. Nagu tõdes ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 29: kui komisjon ületab tal direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 alusel olevat riikliku jaotuskava kontrollimise pädevust, riivab ta liikmesriikidele sama artikli lõikest 1 tulenevat pädevust koostada oma jaotuskava ise.
Neist kaalutlustest tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta tunnistas tühistamishagi teise väite teise osa vastuvõetavaks. Esimene väide tuleb seega tagasi lükata.
Teine väide, mille järgi direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgendamisel rikuti õigusnormi
Komisjon heidab oma teises väites Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgendamisel. Komisjon kritiseerib üldisi märkusi, mille Üldkohus esitas eeskätt komisjoni poolt direktiivi artikli 9 lõike 3 alusel teostatava kontrolli laadi osas, ning esitab seejärel argumendid, mille võib jagada kahte ossa, mis käsitlevad vastavalt võrdse kohtlemise põhimõtte ja direktiivi eesmärgi väidetavat eiramist.
Komisjoni poolt direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 alusel teostatava kontrolli laad
– Poolte argumendid
Komisjon tuletab meelde Üldkohtu seisukohta, mille järgi komisjon muutis direktiivi 2003/87 artiklite 9 ja 11 kohast pädevuse jaotust komisjoni ja liikmesriikide vahel ja ületas oma volitusi, kui ta asendas Poola jaotuskavas kasutatud andmed „oma andmetega”, mille ta sai liikmesriikide jaotuskavade suhtes rakendatava oma hindamismeetodi alusel, ja kui ta määras kindlaks Poola Vabariigi eraldatavate saastekvootide üldkoguse ülempiiri.
Nii toimides eiras Üldkohus komisjonil riiklike jaotuskavade läbivaatamise osas oleva pädevuse ulatust, nii nagu see tuleneb direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3. Kvalifitseerides komisjoni kontrollipädevuse „väga piiratuna”, lähtus kohus komisjoni väitel üksnes mainitud sätte esimese lause sõnastusest, võtmata arvesse seda sätet tervikuna, direktiivi eesmärki ega võrdse kohtlemise põhimõtet.
Komisjoni kontrollipädevust, nii nagu direktiivi 2003/87 artikkel 9 selle ette näeb, ei tuleks tõlgendada direktiivi ülevõtmise aktide üle teostatava kontrollina. Nimelt erineb riiklike jaotuskavade üle teostatav
ex ante-
kontroll EÜ artiklis 226 ette nähtud
ex post-
kontrollist, mille raames komisjonil tuleb austada liikmesriikide valikuid direktiivis ette nähtud tulemuse saavutamise vormi ja meetodite osas. Komisjoni väitel on artikkel 9 oma laadilt määrus ja liikmesriikidele vahetult siduv. Liikmesriikidel jaotuskava väljatöötamisel olevat vabadust piiravad oluliselt selle artikli lõige 1 ja direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumid. Lisaks tuleb liikmesriikidel arvesse võtta nende kriteeriumide rakendamise suuniseid, mille komisjon on selle direktiivi artikli 9 lõike 1 alusel välja töötanud, ja ka selle direktiivi artikli 23 lõikes 1 osutatud komitees toimuvat arutelu.
Poola Vabariik on seisukohal, et komisjoni esitatud argumendid tervikuna kinnitavad, et viimane eiras oma pädevuse ulatust, nii nagu see on määratletud direktiivis 2003/87. Mööndes küll, et riiklik jaotuskava ei ole klassikaline direktiivi ülevõtmise meede, märgib see liikmesriik, et talle ei ole teada ühtki kõnealuse direktiivi artikli 9 vahetu kohaldamise juhtu. Nimelt tuleb liikmesriikidel enne võtta vajalikud siseriiklikud meetmed. Pealegi rakendab komisjon
ex ante-
kontrollimeetmeid ka muudes valdkondades, vaatamata sellele, et tegemist on klassikaliste direktiivi ülevõtmise meetmetega. Nii on see muu hulgas nende meetmete eelnõu puhul, mille vastuvõtmist liikmesriigid kavandavad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 1994. aasta direktiivi 94/62/EÜ pakendite ja pakendijäätmete kohta (
EÜT L 365, lk 10
; ELT eriväljaanne 13/03, lk 349) raames.
Isegi kui pidada põhjendatuks komisjoni mõttekäiku, mille järgi kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemi üldise tõhususe vaatevinklist on mõistlik muu kui Üldkohtu kasutatud tõlgendus, ei saa see institutsioon siiski võtta endale Euroopa Liidu õiguse teatavate sätete ulatuse parendamiseks volitusi, mida liidu seadusandja ei ole talle andnud.
– Euroopa Kohtu hinnang
Komisjoni väited puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 82–92, mis käsitlevad pädevuse jaotust komisjoni ja liikmesriikide vahel, nii nagu see on ette nähtud direktiivi 2003/87 artiklites 9 ja 11.
Üldkohus otsustas neis otsuse punktides, et ainult liikmesriik on pädev esiteks töötama välja jaotuskava ja teiseks tegema lõplikud otsused, millega määratakse muu hulgas kindlaks jaotatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide üldkogus. Liikmesriigil on selle pädevuse teostamisel teatav tegutsemisruum. Komisjonil on direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 kohaselt pädevus esiteks kontrollida riikliku jaotuskava kooskõla selle direktiivi III lisas loetletud kriteeriumidega ja artikli 10 sätetega ning teiseks see jaotuskava tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta nendele kriteeriumidele ja sätetele. Komisjoni kontrollipädevus piirdub õiguspärasuse kontrolliga.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 84 ja 89 õigesti märkis, määrab direktiiv 2003/87 artikli 9 lõigetes 1 ja 3 ning artikli 11 lõikes 2 kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemi rakendamiseks selgelt ja täpselt kindlaks komisjoni ja liikmesriikide vahelise pädevuse jaotuse jaotuskavade väljatöötamiseks, kontrollimiseks ja rakendamiseks. Mis puudutab jaotuskava kontrollimise ja tagasilükkamise pädevuse sisulisi piiranguid, siis on komisjonil üksnes õigus kontrollida liikmesriigi võetud meetmete kooskõla direktiivi III lisas loetletud kriteeriumidega ja artikli 10 sätetega.
Vastupidi komisjoni väidetele ei saa Üldkohtule ette heita, et ta tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82 EÜ artikli 249 kolmandale lõigule, et hinnata küsimust komisjoni ja liikmesriikide pädevuse jaotusest, nii nagu see on ette nähtud direktiivi 2003/87 artiklites 9 ja 11. Põhimõte, mille järgi direktiiv on saavutatava tulemuse seisukohalt siduv iga liikmesriigi suhtes, kellele see on adresseeritud, kuid jätab vormi ja meetodite valiku selle riigi ametiasutustele, kehtib põhimõtteliselt kõikide direktiivide suhtes.
Vastab tõele, et direktiivid võivad liikmesriikidele seada väga erinevat liiki kohustusi ning kohustada neid saavutama väga erinevaid tulemusi. Samuti on selge, et direktiivide sätted, mis puudutavad vaid ühe liikmesriigi ja komisjoni vahelisi suhteid, ei pruugi ülevõtmismeetmeid vajada (vt selle kohta 30. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-32/05: komisjon
vs
. Luksemburg, EKL 2006, I-11323
, punktid 35 ja 36). Nimetatud asjaolu ei mõjuta siiski käesoleva kohtuasja lahendust. Ei saa eitada, et direktiivi 2003/87 artiklid 9 ja 11 reguleerivad komisjoni ja liikmesriikide vastavaid rolle riiklike jaotuskavade vastuvõtmise menetluses, st nendevahelise pädevuse jaotuse küsimust. Need sätted võimaldavad kindlaks määrata, kas liikmesriikidel on kava koostamisel tegutsemisruum või mitte ning vajaduse korral ka selle, milline on mainitud tegutsemisruumi ulatus.
Kõnesoleval juhul ei saa eitada, et direktiiv 2003/87 ei näe ette konkreetset riikliku jaotuskava koostamise ega eraldatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide üldkoguse kindlaksmääramise meetodit. Vastupidi, direktiivi III lisa punktis 1 on sõnaselgelt sätestatud, et liikmesriik peab määrama eraldatavate kvootide üldkoguse kindlaks, võttes muu hulgas arvesse riiklikku energiapoliitikat ja riigi kliimamuutuste programmi.
Nagu tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88, on liikmesriigil teatav tegutsemisruum direktiivi 2003/87 ülevõtmisel ja seega ka nende meetmete valimisel, mida ta peab kõige sobivamaks, et saavutada nimetatud direktiivis ette nähtud tulemus riikliku energeetikaturu konkreetses kontekstis.
Mis puudutab tõika, et kooskõlas direktiivi 2003/87 artikliga 9 hindab komisjon riiklikke jaotuskavasid
ex ante-
kontrolli raames, siis erineb niisugune pädevus muidugi nii mitmeski mõttes
ex post-
kontrollist, mille näeb ette EÜ artikkel 226. Nimetatud asjaolu ei tähenda siiski, et
ex ante-
kontroll peaks olema ulatuslikum kui õiguspärasuse kontroll.
Eelnevast tuleneb, et komisjoni kriitika Üldkohtu üldiste kaalutluste osas, mis käsitlevad komisjoni ja liikmesriikide pädevuse jaotust, nii nagu selle näeb ette direktiiv 2003/87, tuleb tagasi lükata.
Teise väite esimene osa, mille järgi eirati võrdse kohtlemise põhimõtet
– Poolte argumendid
Komisjon väidab, et kuna Üldkohus määras kindlaks komisjonile direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3 tuleneva kontrollipädevuse ja selle teostamise ulatuse, rikkus see kohus õigusnormi, eirates sisuliselt võrdse kohtlemise põhimõtet.
Nimelt lükkas Üldkohus tagasi argumendi, mille järgi see põhimõte tingib selle, et riiklike jaotuskavade kooskõla direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidega hinnatakse komisjoni välja töötatud hindamismeetodi ja ajakohastatud andmete alusel, mis tulenevad kõigi liikmesriikide osas samast allikast. Tõik, et komisjon väidetavalt oma volitusi ületas, nähtuvat asjaolust, et viimane ei kontrollinud esmalt Poola jaotuskavas kasutatud andmete kooskõla direktiivi III lisas loetletud kriteeriumidega.
Komisjon väidab, et see kriitika peaks pigem puudutama põhjendamiskohustuse kui direktiivi 2003/87 artikli 9 lõigete 1 ja 3 võimalikku rikkumist. Igal juhul olevat niisugune kriitika alusetu.
Mis puudutab esmalt argumenti, mille järgi komisjon asendas Poola jaotuskavas kasutatud „andmed”„oma andmetega”, siis on see alusetu. CO
tegelikke heitkoguseid puudutavate andmete puhul kasutas ta Poola jaotuskava kontrollides andmeid, mis olid saadud direktiivis 2003/87 osutatud käitiste käitajatelt otse, kontrollitud kooskõlas otsusega 280/2004 ja avaldatud ühenduse sõltumatus tehingute registris (CITL – Community Independent Transaction Log). Mis puudutab sisemajanduse kogutoodangu (SKT) arenguprognoosi ajavahemikuks 2005–2010, siis see tugines siseriiklikule statistikale, mis oli välja töötatud koostöös riiklike ekspertidega.
Seejärel, seoses direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgendamisega võrdse kohtlemise põhimõtet arvestades võib sellega nõustumine, et iga liikmesriik kasutab oma andmeid, mis on saadud tema oma kriteeriumide alusel, tuua kaasa liikmesriikide ebavõrdse kohtlemise. Kõnealuse direktiivi ese ja eesmärk ning nõue edastada komisjonile riiklikud jaotuskavad enam-vähem samal ajavahemikul kinnitab seda, et need kavad „on sarnases olukorras” ning et neid tuleb kontrollida sama ajavahemiku kohta käivate kõige uuemate andmete alusel, nii CO
heitkoguste kui ka samal ajahetkel kõigi liikmesriikide kohta kättesaadavate SKT arenguprognooside osas. Koordineeritud kontrollimeetod, mis põhineb samast allikast pärinevate ja sama ajavahemikku käsitlevate andmete ja/või näitajate kasutamisel, on õigustatud eelkõige direktiivi 2003/87 eesmärkidega, milleks on vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid, säilitada siseturu terviklikkus ja vältida konkurentsimoonutusi.
Viimaks on Üldkohtu arutluskäik vastuolus põhistusega, mida ta kasutas 20. oktoobri 2008. aasta määruses kohtuasjas T-208/07: Bot Elektrownia Bełchatów jt
vs
. komisjon. Selles määruses aktsepteeris Üldkohus liikmesriikide- poolse riiklikesse jaotuskavadesse muudatuste tegemise ajalise piirangu, otsustades, et direktiivi 2003/87 sõnastusest ja sellega loodud süsteemi üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest tuleneb, et liikmesriigil on ka pärast komisjonile oma jaotuskavast teatamist õigus teha ettepanekuid kava muutmiseks ja seda kuni selle otsuse vastuvõtmiseni, mille liikmesriik peab tegema direktiivi artikli 11 lõike 2 alusel. Kui anda liikmesriigile ajas piiramatu õigus oma riiklikus jaotuskavas muudatusi teha, mis tooks kaasa eraldatavate kvootide üldkoguse suurenemise ajakohasemate majandusandmete ja/või prognooside ilmumise järel, oleks direktiivi eesmärk ja kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem määratud läbikukkumisele.
Poola Vabariik palub lükata teise väite esimese osa tagasi. Direktiiv 2003/87 kohustab komisjoni analüüsima iga riiklikku jaotuskava eraldi. Direktiivi eesmärk ei ole see, et kõik liikmesriigid vähendaksid „iga hinna eest” kasvuhoonegaaside heitkoguseid, vaid Kyoto protokollis ette nähtud kohustuste täitmine, pidurdades majandusarengut nii vähe kui võimalik. Komisjon peaks võtma riiklike jaotuskavade läbivaatamisel arvesse iga liikmesriigi tegelikku olukorda, eelkõige mainitud protokolli eesmärkide täitmise staadiumi, iga liikmesriigi majanduse eripäradega seotud konkreetseid vajadusi või riigi majanduse arengujärku. Liikmesriikide diferentseeritud kohtlemine rajaneb objektiivselt võttes võrdse kohtlemise põhimõtte austamisel, arvestades iga liikmesriigi energiaturule iseloomulikke tunnuseid ja seda, mis staadiumis on liikmesriigid neile Kyoto protokollist tulenevate kohustuste täitmisel.
– Euroopa Kohtu hinnang
Teise väite esimeses osas on silmas peetud vaidlustatud kohtuotsuse punkte 100–120. Üldkohus tõdes neis punktides, et komisjonile direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3 tulenev kontrollipädevus piirdub selle kontrollimisega, kas jaotuskavas kasutatud andmed on kooskõlas selle direktiivi III lisas loetletud kriteeriumidega, ning et komisjonil ei ole õigust asendada kavas liikmesriigi kasutatud andmeid oma andmetega. Ainult liikmesriigid on pädevad jaotuskava välja töötama ja tegema lõpliku otsuse eraldatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide üldkoguse kohta. Üldkohus täpsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104, et „liikmesriikide võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamine ei saa muuta pädevuse jaotust liikmesriikide ja komisjoni vahel, nagu see on [kõnesolevas] direktiivis ette nähtud”.
Esmalt on oluline meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab võrdsuse põhimõte, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja et erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui niisugune kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt eelkõige 16. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-127/07: Arcelor Atlantique et Lorraine jt, EKL 2008, lk I-9895
, punkt 23).
Vajadus seda põhimõtet austada ei saa siiski muuta komisjoni ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust, nii nagu selle näeb ette liidu õiguse säte. Nagu on kinnitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 49, annab direktiivi 2003/87 artikli 9 lõige 3 komisjonile üksnes liikmesriigi jaotuskava õiguspärasuse kontrolli pädevuse, mis võimaldab tal lükata kava tagasi, kui see ei ole kooskõlas direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidega või selle direktiivi artikli 10 sätetega.
Seoses kontrolli ulatusega kinnitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101, et jaotuskava kontrollimise pädevus hõlmab tingimata Poola jaotuskavas sisalduvaid andmeid. Komisjonil tuleb kontrollida asjassepuutuva liikmesriigi tehtud valikut oma jaotuskava väljatöötamisel kasutatavate andmete osas.
Neil asjaoludel ei saa Üldkohtule ette heita seisukohta, et komisjon oli kohustatud vaatama läbi Poola Vabariigi riiklikus jaotuskavas kasutatud andmed. Kui komisjonil oli nende andmete suhtes kahtlusi, tuli tal paluda selgitusi liikmesriigi pädevalt ametiasutuselt või siis tõendada, et need andmed ei vasta direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidele.
Komisjoni argumendid riiklike jaotuskavade üle teostatava kontrolli samaaegsuse kohta ei sea seda järeldust kahtluse alla. Nimelt rajanevad need argumendid väärarusaamal komisjonile direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3 tulenevast kontrollipädevusest. Nagu kohtujurist esitatud ettepaneku punktis 68 tõdes, on võimalikud erinevused liikmesriikide kasutatud andmetes ja hindamismeetodites liikmesriikide tegutsemisruumi väljendus, mida komisjonil tuleb vastavuskontrolli raames austada.
Selles kontekstis on oluline märkida, et komisjonil on võimalik adekvaatselt tagada liikmesriikide võrdne kohtlemine, kui ta uurib nende esitatud jaotuskavu samasuguse hoolsusega. Samuti on alust meelde tuletada, et komisjonil on õigus valida eri riikide koostatud jaotuskavade osas välja ühine võrdluspunkt. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102 tõdes, on komisjonil selleks õigus välja töötada „enda mudel riiklike jaotuskavade hindamiseks”, mis põhineb tema poolt asjakohaseimaks peetud andmetel ja mida ta võib kasutada võrdluspunktina, et kontrollida, kas riiklikes jaotuskavades kasutatud andmed on kooskõlas direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidega.
Mis puudutab lõpuks komisjoni argumenti, mille järgi Üldkohus, kui ta tõdes, et komisjon ei võinud asendada Poola jaotuskavas kasutatud andmeid oma hindamismeetodi alusel saadud andmetega, pidas viimaseid ekslikult komisjoni „oma andmeteks”, siis rajaneb see väärarusaamal vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 100–103 ja 120. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 76 märkis, ei pidanud Üldkohus, leides, et komisjon ei võinud asendada Poola Vabariigi kasutatud andmeid oma andmetega, silmas andmete valikut või nende allikat, vaid asjaolu, et komisjon ei kontrollinud Poola jaotuskavas kasutatud andmete kooskõla direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidega.
Neid asjaolusid arvestades tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuna tagasi lükata.
Teise väite teine osa, mille järgi eirati direktiivi 2003/87 eesmärki
– Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Üldkohus rikkus direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgendamisel õigusnormi, eirates selle direktiivi eesmärki.
Komisjonil selle sätte alusel olevat kontrollipädevust tuleb mõista ja tõlgendada direktiivi 2003/87 eesmärke arvestades. Direktiivi artikli 1 sõnastuse järgi luuakse selle direktiiviga ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem, mille eesmärk on vähendada tulemuslikult ja majanduslikult tõhusalt kasvuhoonegaaside heitkoguseid. Euroopa Kohus sedastas eespool viidatud kohtuotsuses Arcelor Atlantique et Lorraine jt, et kõnesoleva süsteemi lõppeesmärk on keskkonnakaitse ja et see süsteem julgustab ja soodustab leidma majanduslikult soodsaimat lahendust nende heitkoguste vähendamiseks. Selle kohtuotsuse järgi on kõnealust eesmärki võimalik saavutada vaid siis, kui ühenduse kvooditurul ületab kvootide nõudlus pakkumise. Lisaks nähtub direktiivi 2003/87 põhjendusest 7, et kõnealuse süsteemi rakendamine peab aitama kaasa siseturu terviklikkuse säilitamisele ja konkurentsimoonutuste vältimisele.
Vastupidi Üldkohtu hinnangule vaidlustatud kohtuotsuses ei saa komisjoni poolt direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 alusel teostatav kontroll olla „rangelt piiratud”, st kahandatud liikmesriigi jaotuskavas kasutatud andmete lihtsa kontrollini. Lisaks olevat võimalik
ex post
tõendada, et Poola jaotuskavas esitatud CO
heitkoguseid käsitlevate andmete ja eraldatavate saastekvootide üldkoguse tingimusteta heakskiit oleks viinud tulemuseni, mis oleks lisaks vastuolule direktiivi 2003/87 III lisa kriteeriumidega 1–3 põhjustanud ka CO
saastekvootide odavnemise turul.
Ka vaidlustab komisjon Üldkohtu väite, et vaidlusalune otsus muudab tema ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust, nii nagu see on ette nähtud direktiivi 2003/87 artiklites 9 ja 11.
Poola Vabariik on seisukohal, et teise väite teine osa tuleb tagasi lükata. Mööndes küll, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõige 3 ei ole kõige täpsem, toonitab ta, et selle direktiivi teleoloogilise tõlgendamise tulemusel ei või anda kõnealusele sättele tähendust, mis on vastupidine sätte grammatilisest tõlgendusest tulenevaga.
Lisaks ei ole kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamine direktiivi 2003/87 autonoomne eesmärk. Direktiivi sätteid, kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemi toimimist ega liikmesriikide toetamist heitkoguste vähendamisel ei saa pidada alusteks, mis võimaldaksid sundida liikmesriikidele peale suurema heitkoguste vähendamise kui see, mida nõuavad liidu võetud rahvusvahelised kohustused. Ka ei ole kõnealuse direktiivi eesmärk vähendada heitkoguseid „iga hinna eest”, vaid vähendada neid, „pidurdades võimalikult vähe majandusarengut ja tööhõivet”. Direktiivi eesmärk on luua ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem, mis võimaldab saavutada selle eesmärgid „majanduslikult tõhusalt ja tulemuslikult”.
– Euroopa Kohtu hinnang
Teise väite teine osa puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 121–131. Üldkohus sedastas neis punktides, et kuna komisjon määras vaidlusaluses otsuses kindlaks kvootide täpse koguse, mille mis tahes ületamist peetakse direktiivis 2003/87 kehtestatud kriteeriumidega vastuolus olevaks, ja lükkas Poola Vabariigi jaotuskava tagasi põhjusel, et selles kavandatud saastekvootide üldkogus seda künnist ületas, siis ületas komisjon talle selle direktiivi artikli 9 lõikest 3 tuleneva kontrollipädevuse piire.
Siinkohal tuleb meenutada, et direktiivi 2003/87 peamine eesmärk on märkimisväärselt vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid, et täita liidu ja liikmesriikide Kyoto protokollist tulenevaid kohustusi. See eesmärk tuleb saavutada mitme „alameesmärgi” täitmise ja teatavate meetmete kasutamise kaudu. Peamine neist meetmetest on ühenduse kasvuhoonegaaside heitkogustega kauplemise süsteem, nii nagu see tuleneb direktiivi 2003/87 artiklist 1 ja selle direktiivi põhjendusest 2. Artiklis 1 on välja toodud, et see süsteem edendab nende heitkoguste tulemuslikku ja majanduslikult tõhusat vähendamist. Muud alameesmärgid, millele süsteem peab vastama, on muu hulgas – nagu tuleneb direktiivi põhjendustest 5 ja 7 – majandusarengu ja tööhõive ning siseturu terviklikkuse ja konkurentsitingimuste säilitamine.
Isegi eeldades, et komisjoni kaitstav lähenemisviis parandaks liidu kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemi toimimist ja võimaldaks seega tõhusamalt saavutada eesmärgi märkimisväärselt vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid, ei saa see tõik muuta komisjoni ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust, nagu selle näevad ette direktiivi 2003/87 artiklid 9 ja 11.
Nimelt tuleb liidu seadusandjal jagatud pädevuse valdkonnas, nagu seda on keskkonnakaitse valdkond, määrata kindlaks meetmed, mida ta peab taotletavate eesmärkide saavutamiseks vajalikuks, austades samas EL artikliga 5 tagatud subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtteid.
Liidu seadusandjal tahe anda komisjonile vaid pädevus kontrollida riiklike jaotuskavade kooskõla direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidega, mitte asendamis- või ühtlustamispädevust, mis hõlmaks pädevust kehtestada eraldatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide maksimumkogus, nähtub nii direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3 kui ka selle direktiivi ettevalmistavatest materjalidest. Tõdeda, et komisjon võib niisuguse maksimumkoguse kindlaks määrata, tähendaks ületada direktiivi teleoloogilise tõlgendamise piirid ja annaks kõnealusele institutsioonile pädevuse, millel puudub vähimgi õiguslik alus.
Nagu ilmneb juba käesoleva kohtuotsuse punktist 47, otsustas Üldkohus seega vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 õigesti, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3 tuleneb ühemõtteliselt, et komisjoni roll piirdub sellega, et kontrollida liikmesriigi riikliku jaotuskava kooskõla direktiivi III lisas loetletud kriteeriumidega ja direktiivi artikli 10 sätetega. Üldkohus leidis õigesti, et komisjon on pädev kontrollima seda kooskõla ja lükkama riikliku jaotuskava tagasi põhjusel, et see ei vasta nendele kriteeriumidele või sätetele.
Sellega seoses olgu öeldud, et liidu seadusandja, kes on ainsana pädev direktiivi 2003/87 muutma, pidas vajalikuks teha selle artiklis 9 muudatuse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiviga 2009/29/EÜ, millega muudetakse direktiivi 2003/87/EÜ, et täiustada ja laiendada ühenduse kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemi (
ELT L 140, lk 63
). See muutmisdirektiiv näeb ette ühtlustatuma süsteemi rajamise, et paremini ära kasutada saastekvootidega kauplemise eeliseid, vältida siseturu moonutusi ning hõlbustada saastekvootidega kauplemise süsteemide sidumist.
Mis puudutab komisjoni väidet, et oli võimalik
ex post
tõendada, et Poola jaotuskavas ära toodud CO
heitkoguseid käsitlevate andmete ja eraldatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide üldkoguse tingimusteta heakskiit oleks viinud tulemuseni, mis on vastuolus direktiivi 2003/87 III lisa kriteeriumidega 1–3, siis põhineb selline väide vaidlustatud kohtuotsuse väärtõlgendusel. Nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 85, tunnistas Üldkohus nimelt, et komisjon võib lükata tagasi riikliku jaotuskava, mis ei ole kooskõlas kõnealuses lisas loetletud kriteeriumidega, ega asunud seega seisukohale, et komisjonil tuli Poola jaotuskavas sisalduvad andmed tingimusteta heaks kiita.
Seoses komisjoni väitega, mille järgi tuleb menetlusökonoomia huvides tunnistada tema pädevust kehtestada eraldatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide maksimumkogus, vastab küll tõele, et niisugune lähenemine vähendaks riski, et võetakse vastu järjestikused riikliku jaotuskava tagasilükkamise otsused vastuolu tõttu direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidega. Selles kontekstis on oluline toonitada, et komisjon ei ületa oma pädevust, kui ta märgib jaotuskava tagasilükkava otsuse resolutsioonis kvootide maksimumkogust siduvalt kindlaks määramata, et ta ei lükka tagasi jaotuskavas tehtud muudatusi, kui need vastavad tagasilükkavas otsuses esitatud ettepanekutele ja soovitustele. Niisuguselt toimimine on vastavuses liikmesriikide ja komisjoni vahelise lojaalse koostöö põhimõttega ning vastab ka menetlusökonoomia eesmärkidele.
Sellest tulenevalt ei ole põhjendatud komisjoni väide, et Üldkohus eiras direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgendamisel selle direktiivi eesmärke. Teise väite teine osa tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna komisjoni kriitika Üldkohtu üldiste kaalutluste kohta, mis puudutavad liikmesriikide ja komisjoni vahelist pädevuse jaotust, nii nagu see on ette nähtud direktiivis 2003/87, on tagasi lükatud ja teise väite kummagi osaga ei saanud nõustuda, tuleb see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, mille järgi tõlgendati vääralt EÜ artiklist 253 ja direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3 tulenevat põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Üldkohus tõlgendas vääralt EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustuse ulatust. Üldkohus leidis vääralt, et komisjon jättis põhjuseta ja „ilma asjakohase põhjenduseta” kõrvale Poola Vabariigi kasutatud analüüsimeetodi ja andmed, mida viimane kasutas oma riiklikus jaotuskavas. Akti põhistuses ei ole vaja ära märkida kõiki asjassepuutuvaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Niisugune põhistus peaks tulenema akti vastuvõtmise kontekstist ja asjassepuutuvat valdkonda reguleerivate õigusnormide kogumist. Vaidlusaluse otsuse põhistusest piisas selleks, et Poola Vabariik saaks aru, mis põhjustel ei arvestatud kõnealuseid andmeid ja jäeti kõrvale kasutatud analüüsimeetod. Lisaks olid sellele liikmesriigile teada täiendavad faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis võimaldasid tal neid põhjusi mõista.
Poola Vabariik palub selle väite tagasi lükata. Komisjon väidab ebaõigesti, et Poola jaotuskava tagasilükkamise otsuse põhjendamise kohustus on „oma laadilt piiratud” ning et ei olnud vajadust selgitada selles kavas kasutatud andmete ja meetodite tagasilükkamise täpseid põhjusi.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuse kolmas väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 135–153, milles Üldkohus käsitles täiendavalt küsimust, kas hagi teise väite esimene osa, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist, on põhjendatud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 136–143 langetas Üldkohus esmalt otsuse selle kohustuse ulatuse kohta. Olles tuletanud meelde EÜ artiklit 253 puudutava kohtupraktika, sedastas ta selle kohtuotsuse punktis 143, et „komisjon oli kohustatud vastavalt direktiivi [2003/87] artikli 9 lõikele 3 oma kontrollipädevust teostades selgitama, mil moel olid Poola [...] jaotuskava väljatöötamisel kasutatud meetmed vastuolus [selle] direktiivi III lisa kriteeriumidega ja artikli 10 sätetega”. Seejärel jõudis Üldkohus kõnealuse kohtuotsuse punktides 144–152 seisukohale, et komisjon rikkus põhjendamiskohustust. Seetõttu otsustas ta kõnealuse kohtuotsuse punktis 153, et teise väite esimene osa tuleb tunnistada põhjendatuks.
Olgu märgitud, et nagu nähtub ka vaidlustatud kohtuotsuse punktist 134, on see väide suunatud kõnealuse kohtuotsuse täiendava põhjenduse vastu ning seetõttu ei saa see tuua kaasa kohtuotsuse tühistamist, isegi kui eeldada, et asjaomane väide on põhjendatud (vt eelkõige 28. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-164/01 P: Van den Berg
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2004, lk I-10225
, punkt 60, ning 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I-5425
, punkt 148).
Küsimusel, kas komisjon rikkus põhjendamiskohustust, kui ta jättis kõrvale Poola Vabariigi kasutatud majandusanalüüsi meetodi ja Poola jaotuskavas kasutatud andmed, ei olnud mingit mõju Üldkohtu hinnangule, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 132 õigesti, et komisjon rikkus direktiivi 2003/87 artikli 9 lõigete 1 ja 3 sätteid, esiteks kui ta asendas Poola jaotuskavas sisalduvad andmed oma andmetega, mis on saadud tema enda liikmesriikide jaotuskavade hindamismeetodi alusel, ja teiseks, kui ta kehtestas Poola Vabariigi poolt ajavahemikus 2008–2012 eraldatavate saastekvootide üldkogusele ülempiiri.
Neil asjaoludel tuleb kõnesolev väide ainetuna tagasi lükata.
Neljas väide, mille järgi vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 1, artikli 2 lõike 1 ja artikli 3 lõike 1 eraldatavuse analüüsil rikuti õigusnormi
Poolte argumendid
Komisjon paneb Üldkohtule süüks seisukohta, mille järgi vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõige 1, artikli 2 lõige 1 ning artikli 3 lõige 1 ei ole vaidlusaluse otsuse ülejäänud sätetest eraldatavad ja sellest tulenevalt selle otsuse tühistamist tervikuna.
Vaidlustatud kohtuotsus rajaneb väärarusaamal liidu akti sätete eraldatavusest ning vaidlustatud kohtuotsuse punktis 156 Üldkohtu poolt viidatud kohtupraktika ja ka vaidlusaluse otsuse vääral tõlgendusel. Komisjoni sõnul tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et eraldatavuse nõue ei ole täidetud, kui õigusakti osalise tühistamisega muutub akti põhisisu. Siiski ei ole see nii akti sisu mis tahes muutmise korral. Nimelt tähendab akti põhisisu muutmine akti muutmist niisuguseks, et selle autoril ei oleks olnud kavatsust seda vastu võtta või ta ei oleks seda vastu võtnud.
Komisjon väidab, et vaidlusaluse otsuse artiklite 1–3 esimesed lõiked on omavahel seotud ning et nii selle otsuse artikli 1 kui ka artikli 2 muud lõiked on eraldatavad mõlema artikli lõikest 1. Lisaks on üksteisest eraldatavad ühelt poolt direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumid 1–3 ja teisalt selles lisas loetletud kriteeriumid 5, 6, 10 ja 12, nagu on eraldatavad ka eraldatavate kvootide üldkogus ja muud meetodid, mis puudutavad riikliku jaotuskava võimalikke tulevasi muudatusi ja mis on ära mainitud kõnesoleva otsuse artikli 3 lõigetes 2 ja 3.
Poola Vabariik palub Euroopa Kohtul selle väite tagasi lükata. Vaidlusaluse otsuse sätted, mille tühisus vaidlustatud kohtuotsuses tuvastati, moodustavad selle otsuse olulise osa. Nende säteteta puuduks otsusel mõte.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuse neljas väide käsitleb vaidlustatud kohtuotsuse punkte 155–162, mis puudutavad küsimust, kas vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõige 1, artikli 2 lõige 1 ning artikli 3 lõige 1 on ülejäänud otsusest eraldatavad või mitte ja kas Üldkohus tühistas seega õigesti selle otsuse tervikuna.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 156 märkis, on liidu õigusakti osaline tühistamine võimalik vaid juhul, kui need osad, mille tühistamist nõutakse, on ülejäänud aktist eraldatavad (vt eelkõige 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-29/99: komisjon
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk I-11221
, punktid 45 ja 46; 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-239/01: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I-10333
, punkt 33; vt selle kohta ka 21. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-378/00: komisjon
vs
. parlament ja nõukogu, EKL 2003, lk I-937
, punkt 30). Euroopa Kohus on samuti korduvalt otsustanud, et see eraldatavuse nõue ei ole täidetud, kui õigusakti osalise tühistamisega muutub akti põhisisu (24. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-244/03: Prantsusmaa
vs
. parlament ja nõukogu, EKL 2005, lk I-4021
, punkt 13; vt selle kohta ka 31. märtsi 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-68/94—C-30/95: Prantsusmaa jt
vs
. komisjon, EKL 1998, lk I-1375
, punkt 257, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. nõukogu, punkt 46).
Käesolevas kohtuasjas on selle kontrollimiseks, kas vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõige 1, artikli 2 lõige 1 ning artikli 3 lõige 1 on ülejäänud otsusest eraldatavad, vaja analüüsida kõnealuste sätete ulatust, et saaks hinnata, kas nende tühistamine muudaks otsuse mõtet ja põhisisu (vt selle kohta 27. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-540/03: parlament
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk I-5769
, punkt 29).
Asjakohane on meelde tuletada, et vaidlusaluse otsuse sätted väljendavad komisjoni negatiivset hinnangut Poola jaotuskavale niisugusena, nagu Poola Vabariik selle esitas. Selle otsuse artiklis 1 on loetletud erinevad kavas tuvastatud vastuolud ühe või mitmega direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidest. Vaidlusaluse otsuse artikkel 2 sisaldab ka komisjoni võetud kohustust mitte esitada vastuväiteid tagasilükkava otsuse järel vastu võetud kavale, ent seda tingimusel, et asjassepuutuv liikmesriik viib kavasse sisse selle artikli lõigetes 1–5 nimetatud muudatused. Mis puudutab vaidlusaluse otsuse artiklit 3, siis käsitleb selle lõige 1 eraldatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide üldkogust ning selle lõiked 2 ja 3 sisaldavad täpsustusi sama otsuse muude sätete rakendamise kohta.
Mis puudutab konkreetsemalt seost ühelt poolt vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 1, artikli 2 lõike 1 ja artikli 3 lõike 1 ja teiselt poolt muude selle otsuse sätete vahel, siis olgu öeldud, et ehkki need sätted viitavad Poola jaotuskava eri aspektidele ja direktiivi 2003/87 III lisas loetletud eri kriteeriumidele, moodustavad nad lahutamatu terviku.
Ühelt poolt ei saa eitada, et eraldatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide üldkoguse kehtestamine (direktiivi 2003/87 III lisa kriteeriumid 1–3), mida on käsitletud vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõikes 1, artikli 2 lõikes 1 ja artikli 3 lõikes 1, kujutavad endast riikliku jaotuskava põhielementi, mis on selle kava muude osadega otseselt seotud.
Teisalt, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 157 ja 158 õigesti märkis, tooks vaidlusaluse otsuse artikli 1 teatavate lõigete võimalik tühistamine selle struktuuri arvestades kaasa selle, et „väheneb [vaidlusaluses] otsuses [komisjoni poolt] tuvastatud vastuolude arv direktiiviga [2003/87]”. Mis puudutab aga selle otsuse artikli 2 teatavate lõigete tühistamist, siis „jääks selle tulemusel jõusse komisjoni kohustus jätta riikliku jaotuskava suhtes vastuväited esitamata, [kusjuures] samal ajal väheneb nende muudatuste arv, mille tegemise tingimusel see kohustus esialgu võeti”.
Miski vaidlusaluses otsuses ei luba eeldada, et Poola jaotuskava oleks saanud pidada direktiiviga 2003/87 kooskõlas olevaks, ilma et sellesse oleks sisse viidud kõiki viimati nimetatud sättes loetletud muudatusi.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 161 õigesti märkis, siis vaidlusaluse otsuse artikli 1 mõne lõike ning artikli 2 vastava lõike tühistamise puhul „asendataks [see] otsus, mille kohaselt võib [Poola jaotuskava] vastu võtta tingimusel, et tehakse viis konkreetset muudatust, mis võimaldavad lahendada viis vastuolu [direktiivi 2003/87] III lisa kriteeriumidega, teistsuguse otsusega, mille kohaselt võib selle jaotuskava vastu võtta tingimusel, et tehakse vähem muudatusi”.
Neid asjaolusid arvestades on alust tõdeda, et Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 160 õigesti, et vaidlusaluse otsuse artikli 1 mõne lõike ning artikli 2 vastava lõike tühistamine muudaks vaidlusaluse otsuse põhisisu.
Vaidlusaluse otsuse artikli 3 lõigete 2 ja 3 osas piisab, kui märkida, et need sisaldavad täpsustusi, mis puudutavad vaidlusaluse otsuse muude sätete rakendamist. Kui artikli 1 lõige 1, artikli 2 lõige 1 ning artikli 3 lõige 1 tühistatakse, langeb artikli 3 lõigete 2 ja 3 ese seega ära.
Niisuguseid järeldusi ei sea kahtluse alla komisjoni väited, mille järgi liidu akti põhisisu muutmine tähendab üksnes akti muutmist niisuguseks, et selle autoril ei oleks olnud kavatsust seda vastu võtta või ei oleks ta seda vastu võtnud. Sellega seoses piisab, kui märkida, et küsimus, kas vaidlustatud akti osaline tühistamine muudab selle põhisisu, kujutab endast objektiivset, mitte vaidlusaluse akti vastu võtnud organi poliitilise tahtega seotud subjektiivset kriteeriumi (vt eespool viidatud kohtuotsused Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 37, ning Prantsusmaa
vs
. parlament ja nõukogu, punkt 14).
Eelnevast tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas, et vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõige 1, artikli 2 lõige 1 ning artikli 3 lõige 1 ei ole selle otsuse muudest sätetest eraldatavad, ja tühistas sellest tulenevalt vaidlusaluse otsuse tervikuna. Neljas väide ei ole järelikult põhjendatud.
Kuna ühegi komisjoni väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida selle kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Poola Vabariik on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt.
Kooskõlas sama artikli 69 lõike 4 esimese lõiguga kannavad menetlusse astunud Tšehhi Vabariik, Taani Kuningriik, Rumeenia ning Ühendkuningriik ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

3.
Tšehhi Vabariik, Taani Kuningriik, Rumeenia ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannavad ise oma kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: poola.