CELEX: 62010CJ0564
Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95
Защита на финансовите интереси на Европейския съюз
Членове 3 и 4
Административни мерки
Връщане на незаконно придобити облаги
Компенсаторни и мораторни лихви, дължими съгласно националното право
Прилагане на предвидените в Регламент № 2988/95 правила на погасителна давност към събирането на тези мораторни лихви
Dies a quo на погасителната давност
Понятие за спиране
Понятие за прекъсване

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95 на Съвета от 18 декември 1995 година относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности (
ОВ L 312, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 166).
Запитването е отправено в рамките на спор между Pfeifer & Langen KG (наричано по-нататък „Pfeifer & Langen“) и Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Федерална агенция по земеделие и храни, наричана по-нататък „Bundesanstalt“) относно събирането на вземания за лихви във връзка с възстановяване на разходи за складиране, придобити незаконно във вреда на финансовите интереси на Европейския съюз.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 2988/95
Съгласно трето съображение от Регламент № 2988/95 „[…] трябва да се противодейства на действията, насочени срещу финансовите интереси на Общността във всички области“.
Съгласно пето съображение от посочения регламент „нередностите, [както] и административните мерки и санкции, свързани с тях, се предвиждат в секторните правила в съответствие с настоящия регламент“.
Член 1 от посочения регламент предвижда:
„1.   За целите на защитата на финансовите интереси на Европейските общности, с настоящото се приемат общи правила, отнасящи се до единните проверки и до административните мерки и санкции, касаещи нередностите по отношение на правото на Общността.
2.   „Нередност“ означава всяко нарушение на разпоредба на правото на Общността, в резултат на действие или бездействие от икономически оператор, което е имало или би имало за резултат нарушаването на общия бюджет на Общностите или на бюджетите, управлявани от тях, или посредством намаляването или загубата на приходи, произтичащи от собствени ресурси, които се събират направо от името на Общностите[,] или посредством извършването на неоправдан разход“.
Член 3 от Регламент № 2988/95 предвижда:
„1.   [Давностният срок] за процедурите е четири години от момента, в който нередността по смисъла на член 1, параграф 1 е извършена. Въпреки това секторните правила могат да предвиждат и по-кратък срок, който не може да бъде по-малък от три години.
В случай на продължаваща или повторно извършена нередност [давностният срок] започва да тече от датата, на която нередността е прекратена. В случай на многогодишна програма [давностният срок] във всеки случай продължава [да тече], докато програмата изрично не бъде прекратена.
[Давностният срок] се прекъсва от всяко действие на компетентните органи, което е [съобщено на съответното лице и е] свързано с разследването или [производството], отнасящ[о] се до нередността. [Давностният срок] започва да тече отново след всяко действие, което го прекъсва.
[…]
2.   Срокът за изпълнение на решението, налагащо административната санкция, е тригодишен. Срокът започва да тече от деня, в който решението става окончателно.
Случаите на прекъсване и спиране се уреждат от съответните разпоредби на националното право.
3.   Държавите членки запазват възможността да прилагат срок, който е по-дълъг от този, предвиден в параграф[…] 1 […]“.
Член 4, параграфи 1 и 2 от посочения регламент гласи:
„1.   Общото правило е, че всяк[а] нередност включва отнемане на незаконно придобитата облага:
—
посредством задължението да се плати или възстанови размерът на сумата, която се дължи или е придобита незаконно,
[…]
2.   Прилагането на мерките по смисъла на параграф 1 се ограничава до отнемането на получената облага плюс — където това е предвидено — лихвите, които [могат да] се определят въз основа на фиксиран лихвен процент“.
Регламент (ЕО) № 1258/1999
Член 8 от Регламент (EО) № 1258/1999 на Съвета от 17 май 1999 година относно финансирането на общата селскостопанска политика (
OВ L 160, стр. 103
) гласи:
„1.   „В съответствие с националните законови, подзаконови и административни разпоредби държавите членки приемат необходимите мерки за:
a)
осигуряване на действителното и правилното извършване на сделките, финансирани от [Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА)];
б)
предотвратяване и справяне с нередностите;
в)
възстановяване на сумите, изгубени в резултат на допуснати нередности или небрежност.
Държавите членки уведомяват Комисията за взетите мерки в тази насока, и по-специално за хода на административните и съдебни производства.
2.   В случай че сумите не бъдат напълно възстановени, финансовите последици от допуснатите нередности или небрежност се понасят от Общността, с изключение на последиците от нередности или небрежност, допуснати по вина на административните или други органи на държавите членки.
Възстановените суми се изплащат на акредитираните разплащателни агенции, като последните ги отчисляват от разходите, финансирани от [ФЕОГА]. Лихвите по възстановените или изплатени по-късно суми се изплащат на [ФЕОГА].
3.   Съветът, действащ с квалифицирано мнозинство по предложение на Комисията, определя общите правила за прилагане на настоящия член“ [неофициален превод].
Регламент (ЕО) № 1290/2005
Член 32 от Регламент (EО) № 1290/2005 на Съвета от 21 юни 2005 година относно финансирането на общата селскостопанска политика (
OВ L 209, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 14, том 1, стр. 193) гласи:
„1.   Върнатите суми вследствие от възникването на нередност или небрежност и натрупаните лихви по тях се прехвърлят по сметка на разплащателната агенция и се осчетоводяват от нея като приход, отнесен по сметката на [Европейския фонд за гарантиране на земеделието („ЕФГЗ“)] за месеца, в който сумата е действително получена.
2.   При кредитиране на бюджета на Общността държавата членка може да запази 20 % от съответните суми под формата на възстановени твърди разходи, освен в случаите на нередности или небрежност от страна на административните власти или на други официални органи на държавата членка.
3.   Когато са изпратени годишните счетоводни отчети, както е предвидено в член 8, параграф 1, буква в), iii), държавите членки следва да предоставят на Комисията обобщен доклад за процедурите по връщане на средствата, предприети в отговор на нередностите. Той дава разбивка на все още невърнати суми по административна и/или съдебна процедура и по година на първоначалното разкриване на нередността по административен или съдебен ред.
Държавите членки предоставят на разположение на Комисията подробни конкретни данни за всяка отделна процедура по връщане на средства и за всяка отделна сума, която все още не е покрита.
[…]“.
Съгласно член 49 от Регламент № 1290/2005 член 32 от този регламент е приложим по отношение на случаите по член 3 от Регламент (ЕИО) № 595/91 на Съвета от 4 март 1991 година относно нередностите и възстановяването на неправилно изплатени суми във връзка с финансирането на общата селскостопанска политика и организацията на информационната система в тази област, и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 283/72 (
OВ L 67, 1991 г., стр. 11
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 9, стр. 166) и във връзка с които подлежащите на връщане суми все още не са върнати в пълен размер до 16 октомври 2006 г.
Националното право
По силата на член 6, параграф 1, точка 11 и член 14, параграф 1, първо изречение от Закона за прилагане на обща организация на пазара (Gesetz zur Durchführung der Gemeinsamen Marktorganisationen), в редакцията му след изменението със Закона за изменение на разпоредби на административнопроцесуалното право (Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften) от 2 май 1996 г. (BGBl. 1996 I, стр. 656, наричан по-нататък „Законът за организацията на пазара“), вземанията за подлежащи на връщане суми, например при компенсиране на разходи за складиране, се олихвяват от момента, в който са станали изискуеми, като лихвеният процент е съответният основен лихвен процент на Deutsche Bundesbank, увеличен с три процентни пункта, освен ако с актове на Съвета на Европейския съюз или на Комисията не е предвидено друго.
Според посоченото от запитващата юрисдикция съгласно членове 197 и 201 от германския Граждански кодекс (Bürgerliches Gesetzbuch, наричан по-нататък „BGB“), в редакцията му в сила до 31 декември 2001 г., вземанията за просрочени лихви за минали периоди се погасяват с изтичането на четири години от края на годината, през която вземането за лихва е станало изискуемо. Тези разпоредби се прилагат съответно и към вземания за лихви в публичноправните отношения.
С влизането в сила от 1 януари 2002 г. на Закона за модернизиране на облигационноправните разпоредби (Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts) от 26 ноември 2001 г. (BGBl. 2001 I, стр. 3138) член 195 от BGB, в редакцията му, приложима след 1 януари 2002 г., в сила от тази дата, предвижда, че вземанията за просрочени лихви за минали периоди се погасяват с изтичането на три години, докато четиригодишният давностен срок продължава да се прилага по отношение на посочените вземания, които са станали изискуеми преди 1 януари 2002 г.
По силата на член 217 от BGB, в редакцията му в сила от 31 декември 2001 г., „[а]ко е прекъсната погасителната давност, изтеклото до прекъсването време не се взема предвид; нова погасителна давност може да започне да тече едва след преустановяване на прекъсването“.
Съгласно член 53, параграф 1 от Закона за административното производство (Verwaltungsverfahrensgesetz), в редакцията му, приложима от 31 декември 2001 г., „[а]дминистративен акт, с който се установява или се събира вземане на публичноправен субект, прекъсва погасителната давност за това вземане. Това прекъсване продължава, докато административният акт стане необжалваем или докато приключи административното производство, в резултат на което е приет този акт. Членове 212 и 217 от [BGB, в редакцията му, приложима от 31 декември 2001 г.] се прилагат по аналогия“.
В редакцията си, приложима от 1 януари 2002 г. посоченият член 53, параграф 1 предвижда, че „[а]дминистративен акт, с който се установява или се събира вземане на публичноправен субект, спира погасителната давност за това вземане. Давностният срок спира до момента, в който административният акт стане необжалваем, или до изтичането на шест месеца от изпълнението му“.
Член 80, параграф 1 от Административнопроцесуалния кодекс (Verwaltungsgerichtsordnung) предвижда, че „[о]спорването и жалбата за отмяна имат суспензивно действие“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
За пазарните години в сектора на захарта 1994/1995, 1995/1996 и 1996/1997 по искания на Pfeifer & Langen са му възстановявани предвидените в член 8, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 1785/81 на Съвета от 30 юни 1981 година относно общата организация на пазарите в сектора на захарта (
ОВ L 177, стр. 4
) разходи за складиране на захар в рамките на общата организация на пазарите.
С три решения от 30 януари 2003 г. Bundesanstalt решава, че следва да се върнат разглежданите възстановени разходи за складиране на захар, тъй като в исканията си Pfeifer & Langen е декларирало повече от действителното количество захар. Освен това с решенията му е установено, че върху сумите, за които е поискано възстановяването, се дължат лихви, и че точният размер на дължимите лихви ще бъде определен с последващи актове.
Pfeifer & Langen оспорва посочените решения. С решения от 10 октомври 2006 г. Bundesanstalt намалява размера на подлежащите на връщане суми и отхвърля оспорването в останалата му част.
Pfeifer & Langen подава жалби за частична отмяна на решенията, постановени по оспорването, но до настоящия момент няма произнасяне по тези жалби.
Решенията, постановени по оспорването, са станали окончателни, що се отнася до сумата, за която няма обжалване по съдебен ред, а именно 469421,12 EUR, платена от жалбоподателя в главното производство на 15 ноември 2006 г.
С решение от 13 април 2007 г. Bundesanstalt установява, че върху тази сума се дължат лихви и в резултат на това изисква от Pfeifer & Langen да заплати лихви в размер на 298650,93 EUR.
Последното оспорва това решение, като посочва по-специално, че вземанията за лихви частично са погасени по давност.
С решение от 22 октомври 2007 г., постановено по това оспорване, Bundesanstalt частично уважава последното в частта му, насочена срещу вземанията за лихви за 1997 г. и 1998 г. Посочената федерална агенция приема, че предвиденият в националното право четиригодишен давностен срок е приложим спрямо тези вземания, така че към датата на приемане на решенията за връщане на възстановените разходи за складиране, а именно 30 януари 2003 г., посочените вземания са погасени по давност. Относно вземанията за лихви след 31 декември 1998 г. обаче, в размер на 237644,17 EUR, Bundesanstalt приема, че тези вземания за лихви, които са станали изискуеми в хода на следващите години, не са погасени по давност, по-специално тъй като посочените решения от 30 януари 2003 г. са прекъснали давностния срок. Поради това оспорването от страна на Pfeifer & Langen е отхвърлено за посочените последни вземания за лихви.
На 14 ноември 2007 г. Pfeifer & Langen подава жалба пред Verwaltungsgericht Köln за частична отмяна на постановеното по оспорването решение от 22 октомври 2007 г. в частта му, отнасяща се до вземанията за лихви за периода от 1 януари 1999 г. до 31 декември 2002 г., които са в размер на 119984,27 EUR. По отношение на вземанията за лихви, които са станали изискуеми в хода на следващите години, жалбоподателят в главното производство заплаща лихвите.
С решение от 25 ноември 2009 г. Verwaltungsgericht Köln отменя посоченото решение от 22 октомври 2007 г. до размера, който е предмет на обжалване. Всъщност тази юрисдикция приема, че съгласно член 14 от Закона за организацията на пазара върху вземанията за подлежащи на връщане суми се дължат лихви от момента, в който са станали изискуеми. Според посочената юрисдикция обаче разглежданото вземане за мораторни лихви е станало изискуемо едва от момента на съобщаването на решенията от 30 януари 2003 г., а именно от 31 януари 2003 г, така че не е съществувало задължение за заплащане на лихви за периода преди тази дата.
Тогава Bundesanstalt подава „ревизионна жалба“ пред Bundesverwaltungsgericht за отхвърляне на жалбата на Pfeifer & Langen.
Bundesverwaltungsgericht споделя становището на Verwaltungsgericht Köln, че по делото в главното производство, задължението за заплащане на лихви върху сумите, съответстващи на незаконно придобити облаги от бюджета на Съюза, се урежда от националното право, в случая от член 14 от Закона за организацията на пазара, доколкото не е налице приложима за сектора на захарта правна уредба на Съюза, предвиждаща подобно задължение.
Bundesverwaltungsgericht приема обаче, че Verwaltungsgericht Köln е тълкувал погрешно този член 14. Всъщност според Bundesverwaltungsgericht върху вземанията за връщане на незаконно придобити облаги действително се дължат лихви от момента, в който са станали изискуеми. При това положение посочената юрисдикция счита, че доколкото решенията от 30 януари 2003 г. имат за предмет отнемане с обратно действие, действително са изискуеми лихви за периодите преди приемането на тези решения.
Посочената юрисдикция заключава, че разглежданите вземания за лихви не са погасени по давност, тъй като съгласно член 53, параграф 1 от Закона за административното производство, в редакцията му, приложима след 1 януари 2002 г., давностният срок спира да тече с приемането на решенията за връщане от 30 януари 2003 г. Тази юрисдикция счита обаче, че евентуалното прилагане на предвидените в член 3 от Регламент № 2988/95 правила за погасителната давност, включително тези относно dies a quo и прекъсването на давността, би могло да има отражение върху изхода на делото, образувано по „ревизионната жалба“.
Съмненията на запитващата юрисдикция по отношение на приложимостта на член 3 от Регламент № 2988/95 при обстоятелства като тези в главното производство се дължат по-специално на факта, че по дело относно възстановявания при износ Bundesfinanzhof е приел, че този член 3 се прилага за погасяването по давност на вземане за лихви, свързани с връщане на незаконно придобити облаги по смисъла на член 4, параграф 2 от същия регламент.
Запитващата юрисдикция смята обаче, че подобно тълкуване не се налага по необходимост и че тъй като този член 4, параграф 2 допуска в националното право да съществува задължение за получаване на лихви в хипотеза, в която правната уредба на Съюза не предвижда или все още не предвижда подобно задължение, би било логично предвидените в националното право вземания за лихви да се уреждат съгласно същото това национално право, що се отнася до погасяването им по давност. Освен това тази юрисдикция отбелязва, че ако правилата на член 3 от Регламент № 2988/95 се прилагаха за подобни вземания за лихви, би възникнала известна трудност при прилагането на принципа, според който давността започва да тече от момента, в който е извършена „нередността“ по смисъла на член 1 от този регламент, като се има предвид, че вземанията стават изискуеми не към момента на извършване на нередността, а в периода след извършването ѝ.
При тези условия Bundesverwaltungsgericht решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Прилага ли се член 3 от Регламент [№ 2988/95] и за погасяването по давност на вземания за лихви, каквито се дължат съгласно националното право наред с връщането на незаконно придобитата облага поради допусната нередност?
При утвърдителен отговор на първия въпрос:
2)
Трябва ли при сравняването на сроковете съгласно изискването на член 3, параграф 3 от Регламент [№ 2988/95] да се вземе предвид само продължителността на срока, или трябва да се вземат предвид и националните разпоредби, с които, без да се изисква наличието на допълнителни обстоятелства, началото на срока се отлага до края на календарната година, през която е станало изискуемо вземането (в случая — за лихви)?
3)
Започва ли давностният срок за вземания за лихви да тече от момента на извършването на нередността, съответно от датата на прекратяването на продължаваща или повторно извършена нередност, дори когато вземанията за лихви се отнасят до по-късни периоди и следователно са станали изискуеми едва към по-късна дата? При продължаващи или повторно извършени нередности започва ли давностният срок да тече едва от датата на прекратяването им съгласно член 3, параграф 1, втора алинея от Регламент [№ 2988/95], дори когато този срок се отнася до вземанията за лихви?
4)
Кога се преустановява прекъсващото действие на решението на компетентния орган съгласно член 3, параграф 1, трета алинея, второ изречение от Регламент [№ 2988/95], с което принципно се установява съответното вземане (в случая — за лихви)?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3 от Регламент №°2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденият в него давностен срок се прилага не само за събирането на главното вземане, съответстващо на връщането на незаконно придобита облага от бюджета на Съюза, но и за събирането на лихвите върху това вземане, когато тези лихви се дължат не съгласно правото на Съюза, а само по силата на задължение по националното право.
Следва да се напомни, че член 1, параграф 1 от Регламент № 2988/95 въвежда „общи правила, отнасящи се до единните проверки и до административните мерки и санкции, касаещи нередностите по отношение на правото на Общността“, с цел, както е видно от трето съображение от този регламент, „да се противодейства на действията, насочени срещу финансовите интереси на Общността във всички области“.
С приемането на Регламент № 2988/95, и в частност на член 3, параграф 1, първа алинея от него, законодателят на Съюза е възнамерявал да въведе общо правило за давност, приложимо в областта, посредством което той иска, от една страна, да определи минимален срок, приложим във всички държави членки, а от друга страна, да се откаже от възможността за събиране на суми, придобити незаконно от бюджета на Съюза след изтичането на четиригодишен период от извършването на нередността, засягаща спорните плащания (Решение от 22 декември 2010 г. по дело Corman,
C-131/10, Сборник, стр. I-14199
, точка 39 и Решение от 5 май 2011 г. по дело Ze Fu Fleischhandel и Vion Trading,
C-201/10 и C-202/10, Сборник, стр. I-3545
, точка 24, както и Решение от 21 декември 2011 г. по дело Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre,
C-465/10, Сборник, стр. I-14081
, точка 52).
Относно възстановяването на разходи за складиране, придобити незаконно от получателя, като разглежданите в главното производство, следва да се отбележи, че член 8 от Регламент № 1258/1999 предвижда, че в рамките на общата селскостопанска политика държавите членки приемат необходимите мерки, за да осигурят ефективна защита на финансовите интереси на Съюза, и по-специално за да покрият изгубените суми в резултат на нередности или небрежност.
При липсата на секторна правна уредба, предвиждаща друго, правилото за четиригодишна давност, предвидено в член 3, параграф 1, първа алинея от Регламент № 2988/95, се прилага за посочените в член 4 от този регламент нередности, засягащи финансовите интереси на Съюза (вж. Решение от 24 юни 2004 г. по дело Handlbauer,
C-278/02, Recueil, стр. I-6171
, точка 34, както и Решение от 29 януари 2009 г. по дело Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb и др.,
C-278/07-C-280/07, Сборник, стр. I-457
, точка 22).
Така при липсата, както в Регламент № 1258/1999, така и в Регламент № 1785/81, на разпоредба относно приложимия в тази област режим на давност, съгласно член 3, параграф 1, първа алинея от Регламент № 2988 и при липса на акт със суспензивен ефект връщането на незаконно придобити разходи за складиране може да бъде погасено по давност след изтичане на период от четири години, считано от извършването на нередността, при условие обаче че държавата членка, в която са били извършени нередностите, не е използвала възможността, предоставена ѝ в член 3, параграф 3 от посочения регламент, да предвиди по-дълъг давностен срок (вж. Решение по дело Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb и др., посочено по-горе, точка 36, както и Решение по дело Corman, посочено по-горе, точка 48).
Освен това член 4, параграф 2 от Регламент № 2988/95 предвижда, че отнемането на незаконно придобита облага може да се съпровожда, ако това е предвидено, от събирането на лихви, които могат да се определят въз основа на фиксиран лихвен процент.
Събирането на подобни лихви върху главното вземане, състоящо се в незаконно придобита облага от бюджета на Съюза, може да бъде предвидено със секторна правна уредба на Съюза. Такъв е случаят например с Регламент (ЕО) № 800/1999 на Комисията от 15 април 1999 година за установяване на общи подробни правила за прилагане на режима на възстановяванията при износ на земеделски продукти (
ОВ L 102, стр. 11
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 27, стр. 187) или още с Регламент (ЕИО) № 1957/69 на Комисията от 30 септември 1969 година за установяване на допълнителни правила за прилагане относно предоставянето на възстановяванията при износ в сектора на продуктите, за които се прилага единна цена (
ОВ L 250, стр. 1
).
За разлика от това, що се отнася до възстановяването на незаконно придобити разходи за складиране, като разглежданите в главното производство, нито Регламент № 1258/1999, нито Регламент № 1785/81 предвиждат връщането на това възстановяване, когато е придобито незаконно, да се съпровожда от събирането на лихви.
Всъщност член 8 от Регламент № 1258/1999 и член 32, параграф 1 от Регламент № 1290/2005 несъмнено предвиждат, че лихвите върху сумите, върнати вследствие от възникването на нередност или небрежност, се прехвърлят по сметка на разплащателните агенции и се осчетоводяват от тях като приход, отнесен по сметката съответно на ФЕОГА или ЕФГЗ за месеца, в който сумата е действително получена. В тези разпоредби обаче се съдържа само правило за бюджетно прехвърляне по сметка на подобни приходи и поради това не се предвижда задължение за държавите членки да изискват лихви върху такива върнати суми, когато последните се отнасят до възстановяване на разходи за складиране.
Следователно по делото в главното производство се поставя въпросът дали при липсата на секторна правна уредба, предвиждаща събирането на лихви, правото на Съюза, и по-специално член 4, параграф 2 от Регламент № 2988/95 допуска държава членка да въведе в националното си право задължение, изискващо събирането на подобни лихви наред с връщането на незаконно придобитата облага от бюджета на Съюза и, при отрицателен отговор, дали за събирането на вземането за такива лихви трябва да се прилага давностният срок, предвиден в член 3 от този регламент, или то продължава да се урежда от националното право на тази държава членка.
На първо място, относно самия принцип на събиране на лихви, предвиден в националното право при положение, при което правото на Съюза не предвижда събирането на подобни лихви, вече е прието, че е съвместимо с правото на Съюза при връщането на незаконно придобита облага от бюджета на Съюза държава членка да събира съгласно националното си право лихви, които да постъпват в нейния собствен бюджет, при липсата на правила, предвиждащи за съответния момент отнасянето им по общностни сметки (вж. Решение от 6 май 1982 г. по дело Fromme,
54/81, Recueil, стр. 1449
, точка 8).
Положението не може да е различно, когато тези лихви, чието събиране не е предвидено в правото на Съюза, се възстановяват в бюджета на Съюза в рамките на финансираните от ЕФГЗ мерки. Ето защо при такова положение, като по делото в главното производство, правото на Съюза, и по-специално член 4, параграф 2 от Регламент № 2988/95 допуска държавите членки да предвидят в националното си право събирането на мораторни и/или компенсаторни лихви наред с връщането на незаконно придобити облаги от бюджета на Съюза, които лихви се възстановяват в бюджета на Съюза в рамките на финансираните от ЕФГЗ мерки.
На второ място, относно реда и условията за събиране на подобни лихви, при положение като по делото в главното производство, при което съгласно националното право възниква вземане за лихви наред с връщането на незаконно придобитата облага от бюджета на Съюза, националното право на тази държава членка трябва да предвиди подобен ред и условия, приложими за събирането на тези лихви, които са акцесорни по отношение на възстановяването на незаконно получените суми (вж. Решение от 21 май 1976 г. по дело Roquette frères/Комисия,
26/74, Recueil, стр. 677
, точка 12).
Така при липса на разпоредба в това отношение в секторна правна уредба, приложима в тази област, посочената държава членка също следва да определи и да въведе режима на погасителна давност, приложим за събирането на подобно вземане за лихви, предвидено в нейното национално право като самостоятелно вземане спрямо незаконно придобитата облага от бюджета на Съюза, връщането на която, от своя страна, остава уредено от правилата за давността и дерогациите, предвидени в член 3 от Регламент № 2988/95.
В това отношение, макар връщането на незаконно придобита облага от бюджета на Съюза да попада в приложното поле на давността, предвидена в член 3 от Регламент № 2988/95, не следва нито от текста на тази разпоредба, нито от структурата на този регламент, че предназначението на същия режим е да уреди събирането на вземането за лихви, когато, както по делото в главното производство, във всички случаи не секторна правна уредба, а националното право предвижда събирането на това вземане за лихви.
Като се има предвид обаче акцесорният характер на посоченото вземане за лихви, то не може да бъде събрано, ако съгласно член 3 от Регламент № 2988/95 или по силата на секторна правна уредба на Съюза е погасено по давност самото главно вземане, а именно за незаконно придобитата облага от бюджета на Съюза.
От друга страна, тъй като по силата на член 325 ДФЕС държавите членки са длъжни да вземат същите мерки за борба с измамата, която засяга финансовите интереси на Съюза, като тези, които приемат за борба с измамата, засягаща собствените им финансови интереси, при липсата на правна уредба на Съюза и когато националното им право предвижда събирането на лихви в рамките на връщането на облаги от същия вид, придобити незаконно от националния им бюджет, държавите членки са длъжни да съберат аналогично лихви при връщането на незаконно придобити облаги от бюджета на Съюза, по-специално когато, противно на случая, по който е постановено Решение по дело Fromme, посочено по-горе, сумите, получени като лихви, чието събиране е предвидено от националното право, се възстановяват in fine в бюджета на Съюза.
Предвид изложеното по-горе на първия въпрос следва да се отговори, че член 3 от Регламент №°2988/95 трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденият в него давностен срок за събирането на главното вземане, съответстващо на връщането на незаконно придобита облага от бюджета на Съюза, не се прилага за събирането на лихвите върху това вземане, когато тези лихви се дължат не съгласно правото на Съюза, а само по силата на задължение по националното право.
По втория, третия и четвъртия въпрос
Вторият, третият и четвъртият въпрос са поставени при условията на евентуалност в случай на утвърдителен отговор на първия въпрос.
Следователно предвид отговора, даден на първия въпрос, не следва да се отговаря на втория, третия и четвъртия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

Член 3 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95 на Съвета от 18 декември 1995 година относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденият в него давностен срок за събирането на главното вземане, съответстващо на връщането на незаконно придобита облага от бюджета на Съюза, не се прилага за събирането на лихвите върху това вземане, когато тези лихви се дължат не съгласно правото на Съюза, а само по силата на задължение по националното право.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.