CELEX: 62009TJ0222
Ühenduse kaubamärk
Vastulausemenetlus
Ühenduse sõnamärgi ALPHAREN registreerimistaotlus
Varasemad siseriiklikud sõnamärgid ALPHA D3
Suhteline keeldumispõhjus
Segiajamise tõenäosus
Määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkt b (nüüd määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkt b)
Faktide kontrollimine omal algatusel
Määruse nr 40/94 artikkel 74 (nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 76)

Vaidluse taust
Ineos Healthcare Ltd esitas 3. märtsil 2005 Siseturu Ühtlustamise Ametile (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi
„ühtlustamisamet”) nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1;
ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) (muudetud kujul) (asendatud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 ühenduse
kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1)) alusel ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on sõnaline tähis ALPHAREN.
Kaubad, mille jaoks kaubamärgi registreerimist ühtlustamisameti menetluse käigus sisse viidud piirangu järel taotleti, kuuluvad
15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe
(uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 5 ning vastavad järgmisele kirjeldusele: „farmaatsia- ja veterinaariapreparaadid,
mis sisaldavad magneesium‑raudhüdroksükarbonaati või hüdrotaltsiiti või nende ühendite derivaate; farmaatsia- ja veterinaariapreparaadid
neerudialüüsiks ja neeruhaiguste ning -häirete raviks; fosfaatsideained hüperfosfateemia raviks”.
Ühenduse kaubamärgi taotlus avaldati 5. detsembri 2005. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 49/2005.
Teva Pharmaceutical Industries Ltd (edaspidi „vastulause esitaja”) esitas 6. märtsil 2006 määruse nr 40/94 artikli 42 (nüüd
määruse nr 207/2009 artikkel 41) alusel taotletava kaubamärgi registreerimisele eespool punktis 3 nimetatud kaupade ja teenuste
osas vastulause.
Vastulause tugines järgmistele varasematele kaubamärkidele:
–        Ungari sõnamärk ALPHA D3 nr 134972 klassi 5 kuuluvatele kaupadele „kaltsiumi ainevahetust reguleerivad farmaatsiapreparaadid”;
–        Leedu sõnamärk ALPHA D3 nr 20613 klassi 5 kuuluvatele kaupadele „kaltsiumi ainevahetust reguleerivad farmaatsiapreparaadid”;
–        Läti sõnamärk ALPHA D3, registreeritud viitenumbri M30407 all klassi 5 kuuluvatele kaupadele „farmaatsiapreparaadid, millel
on kaltsiumi ainevahetust reguleerivad omadused”.
Vastulause põhjenduseks viidati määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punktis b (nüüd määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkt b)
sätestatud põhjusele.
Vastulausete osakond rahuldas 9. oktoobril 2007 vastulause tervikuna varasema Ungari kaubamärgi alusel.
Hageja esitas 29. novembril 2007 ühtlustamisametile vastulausete osakonna otsuse peale määruse nr 40/94 artiklite 57–62 (nüüd
määruse nr 207/2009 artiklid 58–64) alusel kaebuse.
Ühtlustamisameti teine apellatsioonikoda jättis 24. märtsi 2009. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus”) kaebuse rahuldamata.
Apellatsioonikoda leidis eelkõige, et varasemat Ungari kaubamärki ei saa arvesse võtta, kuna puudub selle registreerimistunnistuse
tõlge menetluskeelde. Ta leidis, et vastulausete osakonna otsuse tühistamiseks piisab juba ainuüksi asjaolust, et vastulause
rahuldati üksnes varasema Ungari kaubamärgi alusel. Võttes aga arvesse seda, et kaebuse lahendamise hetkel oleks saanud teha
otsuse, mille resolutsioon on sama mis vastulausete osakonna otsusel, hindas apellatsioonikoda oma kaalutlusõigust kasutades
ka teisi kaubamärke, millele vastulause tugines. Nende osas leidis apellatsioonikoda eelkõige, et Läti ja Leedu registreeringutega
kaitstud kaubad on identsed varasema Ungari kaubamärgiga ning et pooltel oli olnud võimalik esitada kõigi käsitletava juhtumi
asjaolude kohta oma märkused. Apellatsioonikoda märkis, et vastandatud tähised on visuaalselt, foneetiliselt ja kontseptuaalselt
teatud määral sarnased. Samuti asus ta seisukohale, et asjaomased kaubad on osaliselt identsed ja osaliselt sarnased. Apellatsioonikoda
selgitas, et see asjaolu kaalub üles kaubamärkide vähese sarnasuse. Ta järeldas sisuliselt, et asjaomase avalikkuse sekka
kuuluv keskmine tarbija võib kaubamärgid segi ajada ja kuna nimetatud tarbijal ei ole selliseid biokeemia- ja farmakoloogiaalaseid
teadmisi ja oskusi nagu vastava eriala asjatundjatel, on selliste tarbijate puhul segiajamise tõenäosus suurem.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.
Ühtlustamisamet palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendab oma hagi nelja väitega, millest esimese kohaselt ei ole vastulause esitaja tõendanud, et asjaomased kaubad
on sarnased, teine puudutab määruse nr 40/94 artikli 73 (nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 75) rikkumist, kolmas määruse nr 40/94
artikli 74 (nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 76) rikkumist ning neljas määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b (nüüd
määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkt b) rikkumist asjaomase avalikkuse määratlemisel.

Esimene väide, mille kohaselt ei ole vastulause esitaja tõendanud, et asjaomased kaubad on sarnased
Poolte argumendid
Hageja väidab, et lähtudes Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb kaupade sarnasuse hindamist vastulausemenetluses, on tõendamiskoormis
vastulause esitajal. Vastulause esitaja toodud näited väidetava sarnasuse kohta ei ole piisavad ja piirduvad vaid kahe hagejale
saadetud kirjaga ning ühe patsientidele mõeldud teabelehega. Pealegi on hageja vaidlustanud ka nimetatud teabelehe tõendusliku
tähenduse. Ta lisab, et tõendid peavad põhinema kõigil kaupade võrdlemiseks asjakohastel teguritel, mis hõlmavad nende kaupade
olemust, otstarvet, kasutamisviisi ning samuti seda, kas nad on üksteisega konkureerivad või üksteist täiendavad.
Ühtlustamisamet vaidleb hageja argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi
kohta (EÜT L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), eeskirja 15 lõike 2 punkt c sätestab, et vastulause peab sisaldama
eelkõige vastulause alust. Nimetatud määruse eeskirja 15 lõike 3 punkt b sätestab, et vastulause võib sisaldada põhjendatud
avaldust, milles on välja toodud põhifaktid ja argumendid, millele vastulause tugineb, ning vastulauset toetavad tõendid.
Selle määruse eeskirja 19 lõige 1 sätestab, et ühtlustamisamet võimaldab vastulause esitajal esitada vastulauset toetavaid
fakte, tõendeid ja argumente või täiendada juba eeskirja 15 lõike 3 kohaselt esitatud fakte, tõendeid ja argumente ühtlustamisameti
määratud tähtaja jooksul, mis ei tohi olla lühem kui kaks kuud alates päevast, mil vastulausemenetlus loetakse eeskirja 18
lõike 1 kohaselt alustatuks.
Esitatud sätetest ilmneb, et vastulausemenetluse käigus on vastulause esitajal õigus, kuid mitte kohustus esitada asjaomaste
kaupade ja teenuste sarnasuse kohta tõendeid.
Selles osas tuleb märkida, nagu ilmneb ka ühtlustamisameti toimikust, et ühtlustamisamet palus 7. aprilli 2006. aasta kirjas
määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 1 alusel vastulause esitajal esitada tema vastulauset põhjendavad asjaolud, tõendid ning
argumendid või täiendada neid, mis olid lisatud vastulausevormile, täpsustades sealjuures, et nende esitamata jätmise korral
teeb ta otsuse vastulause kohta olemasolevate tõendite alusel.
Vastulause esitaja esitas 18. juuli 2006. aasta kirjas täiendavad argumendid. Hageja esitas 31. oktoobri 2006. aasta kirjas
seejärel oma märkused, mille suhtes vastulause esitaja avaldas oma arvamuse 16. veebruari 2007. aasta kirjas.
Samuti tuleb täpsustada, et vastupidi sellele, mida sisuliselt väidab hageja, ei võtnud Euroopa Kohus 9. märtsi 2007. aasta
määruses C‑196/06 P: Alecansan
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 24) üldse seisukohta vastulause esitaja tõendamiskoormise
kohta vastulausemenetluses. Nimetatud määruse punktis 24 rõhutas Euroopa Kohus ainult kohustust tõendada määruse nr 40/94
artikli 8 lõike 1 punkti b kohaldamisel kaupade sarnasust ka juhul, kui tähised on identsed.
Vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei pea määruse nr 2868/95 eeskirja 15 lõike 3 punktis b nimetatud tõendid tingimata
katma ka kaupade kõiki võrdlusaspekte.
Eeltoodust lähtudes ei pea vastulause esitaja vastulausemenetluses seega esitama käsitletavate kaupade sarnasuse kohta tõendeid.
Seetõttu ei ole kõnealuse väite puhul ka asjakohane hageja poolt ühtlustamisametile esitatud argument patsientidele mõeldud
teabelehe tõendusliku tähenduse kohta. Seetõttu tuleb kõnealune väide tagasi lükata.

Teine ja kolmas väide, mis puudutavad vastavalt määruse nr 40/94 artiklite 73 ja 74 rikkumist
Teise ja kolmanda väite osas, mis mõlemad puudutavad apellatsioonikoja sooritatud teatud teabeotsinguid, et tõendada varasemate
Leedu ja Läti kaubamärkidega kaitstud kaupade sarnasust ja eelkõige asjaolu, et sarnased on taotletud kaubamärgiga hõlmatud
„farmaatsia- ja veterinaariapreparaadid, mis sisaldavad magneesium‑raudhüdroksükarbonaati või hüdrotaltsiiti või nende ühendite
derivaate” (edaspidi „kaubarühm A”) ja „fosfaatsideained hüperfosfateemia raviks” (edaspidi „kaubarühm C”), peab Üldkohus
otstarbekaks hinnata neid väiteid koos. Väidete uurimist tuleb alustada kolmandast väitest.
Poolte argumendid
Kolmandas väites märgib hageja, et kuna apellatsioonikoda sooritas omal algatusel kaupade võrdlemiseks internetiotsinguid,
nagu ilmneb vaidlustatud otsuse punktist 40, siis rikkus apellatsioonikoda määruse nr 40/94 artiklit 74, mille kohaselt registreerimisest
keeldumise suhteliste põhjustega seotud menetlustes peab ühtlustamisamet piirduma kontrollimisel vaid menetlusosaliste esitatud
faktide, tõendite ja väidetega ning esitatud nõudmistega. Kõnealused otsingud hõlmasid ka päringuid
online
‑meditsiinisõnastikus, Ühendriikide valitsuse avaldatud veebisaidil, mis puudutab kliinilisi katseid, ning ühel veebisaidil,
mis ei kuulu küll hagejale, kuid äriühingule, kes kuulub hagejaga samasse kontserni. Hageja märgib ka, et varasemate Läti
ja Leedu kaubamärkidega kaitstud kaupade ning taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaubarühmade A ja C sarnasuse küsimuses mängis
apellatsioonikoja poolt internetist kogutud teave otsustavat rolli.
Teises väites märgib hageja sisuliselt, et apellatsioonikoda põhistas vaidlustatud otsust põhjendustega, mille kohta tal ei
ole olnud võimalik oma seisukohta esitada. Hageja väidab, et talle ei ole antud võimalust väljendada oma seisukohta nende
tõendite kohta, mille apellatsioonikoda oli leidnud internetist. Hageja lisab, et kui talle oleks see võimalus antud, oleks
ta saanud osutada teguritele, mis muudavad järelduse, et kaubad on sarnased, vähetõenäoliseks.
Kolmanda väite kohta märgib ühtlustamisamet, et lähtudes Üldkohtu 24. septembri 2008. aasta otsusest T‑179/07: Anvil Knitwear
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (Aprile e Aprile (Aprile)) (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 72 ja 75), ei ole apellatsioonikojal
õigust pidada tõendatuks vastulause esitaja argumenti kaupade sarnasuse kohta, millele hageja ei ole vastuväiteid esitanud.
Seega peab apellatsioonikoda ise hindama kaupade sarnasust vastandatud kaubamärkidega hõlmatud kaupade loetelude alusel. Ühtlustamisamet
leiab, et kirjeldatud tingimustel oli apellatsioonikojal õigus sooritada omal algatusel otsinguid infoallikates, mis on neutraalsed
või mida hageja tunnustab, tingimusel et need otsingud on eranditult mõeldud vastulause esitaja väidete ja argumentide tõepärasuse
kontrollimiseks.
Ühtlustamisamet vaidleb hageja teises väites esitatud argumentidele vastu, täpsustades, et Üldkohtu praktikat silmas pidades
ei kohaldu määruse nr 40/94 artikli 73 teises lauses (nüüd määruse nr 207/2009 artikli 75 teine lause) sätestatud õigus olla
ära kuulatud lõplikule seisukohale, millele haldusorgan kavatseb asuda. Sama kehtib dokumentide suhtes, mis kinnitavad lõplikku
järeldust kaupade sarnasuse kohta või aitavad sellele jõudmisele kaasa. Pealegi kinnitasid internetist kogutud dokumendid
vaid apellatsioonikoja esialgset seisukohta, mis on ära toodud vaidlustatud otsuse punktis 42. Ühtlustamisamet lisab, et hagejal
oli enne vaidlustatud otsuse langetamist võimalik esitada märkusi vastulause esitaja väidete kohta, kuid ta ei teinud seda.
Lõpuks leiab ühtlustamisamet, et isegi kui apellatsioonikoda eksis, jättes pooltele internetiotsingu tulemused edastamata,
jääb kaupade võrdlemise tulemus ikkagi samaks. Määruse nr 40/94 artikli 73 selline rikkumine ei õigusta vaidlustatud otsuse
tühistamist.
Üldkohtu hinnang
Määruse nr 40/94 artikli 74 lõige 1 sätestab, et „registreerimisest keeldumise suhteliste põhjustega seotud menetlustes piirdub
[ühtlustamisamet] siiski kontrollimisel osaliste esitatud faktide, tõendite ja väidetega ning esitatud nõudmistega.”
Säte puudutab ühtlustamisameti otsuste faktilist alust, s.o fakte ja tõendeid, millega saab otsuseid nõuetekohaselt põhistada.
Seega saab apellatsioonikoda vastulausemenetlust lõpetava otsuse peale esitatud kaebust lahendades põhistada oma otsust vaid
poolte esitatud faktide ja tõenditega. Ühtlustamisameti teostatava kontrolli faktilise aluse piiramine ei välista aga, et
apellatsioonikoda ei võiks vastulausemenetluse poolte sõnaselgelt esitatud faktide kõrval arvesse võtta üldtuntud fakte, s.o
fakte, mis on ilmselt kõikidele teada või mida võib üldiselt kättesaadavatest allikatest teada saada (vt Üldkohtu 22. juuni
2004. aasta otsus kohtuasjas T‑185/02: Ruiz-Picasso jt
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – DaimlerChrysler (PICARO), EKL 2004, lk II‑1739, punktid 28 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika,
ja eespool viidatud kohtuotsus Aprile, punkt 71).
Käesoleval juhul on apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktides 40 ja 41 viidanud oma internetiotsingute tulemustele.
Nagu ilmneb vaidlustatud otsuse punktist 40, kasutas apellatsioonikoda taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaubarühma C kirjeldamisel
täpsemalt hüperfosfateemia määratlust, mille ta leidis
online
‑meditsiinisõnastikust. Ta sooritas otsingu taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaubarühma A kuuluva magneesium‑raudhüdroksükarbonaadi
või hüdrotaltsiidi ravinäidustuste kohta ka Ühendriikide valitsuse avaldatud kliiniliste katsete veebisaidil. Lõpuks viitas
apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 41 küll mitte hagejale, kuid hagejaga samasse kontserni kuuluva äriühingu veebisaidilt
leitud teabele kõnealuste kaupade koostoime kohta, mis näitab, et need on omavahel tihedalt seotud ja mõeldud neeruhäirete
all kannatavatele patsientidele. Tuleb märkida, et ühtlustamisamet ei ole neid asjaolusid vaidlustanud.
Olgugi et kõnealuste otsingute tulemused on väljavõtted käesoleva otsuse punktis 30 nimetatud üldiselt kättesaadavatelt veebisaitidelt,
ei piisa käesoleval juhul sellest asjaolust järeldamaks, et tegu on üldtuntud faktidega. Tegelikult on asjaomase teabe puhul
tegemist farmaatsiatoodete ja nende ravinäidustuse kirjeldusega, mida selle tehnilisuse määra tõttu ei saa mitte kuidagi pidada
üldtuntud fakte sisaldavaks teabeks.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et eespool punktis 30 esitatud internetiotsingute tulemusi arvestades on apellatsioonikoda
rikkunud määruse nr 40/94 artiklit 74, kuna tema poolt läbi viidud internetiotsingutest ilmnenud asjaolud ei ole üldtuntud
faktid.
Sellegipoolest tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui konkreetsel juhul esinevatel asjaoludel ei olnud eksimusel tulemuse
suhtes määravat mõju, on sellisel eksimusel põhinevad argumendid ainetud ning neist ei piisa vaidlustatud otsuse tühistamiseks
(vt Üldkohtu 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑140/06: Philip Morris Products
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (sigaretipaki kuju), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleb märkida, et taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaubarühmade A ja C kirjelduse põhiosa moodustab eranditult
eespool punktis 30 esitatud internetiotsingute tulemuste väljavõte. Lisaks tuleb meenutada, et käsitletavate kaupade kirjeldus
kujutab endast lähtepunkti kõigi kaupu puudutavate võrdluste jaoks, mis on segiajamise tõenäosuse hindamise vältimatu etapp.
Käesoleval juhul tuleb rõhutada, et apellatsioonikoda ei saanud teha järeldust, et esiteks on kaubarühmad A ja C varasemate
Leedu ja Läti kaubamärkidega kaitstud kaupadega sarnased ja teiseks ei saanud ta vaidlustatud otsuse punktis 58 sellest lähtuvalt
järeldada, et esineb segiajamise tõenäosus, viitamata seejuures vaidlustatud otsingute väljavõtetele. Kui kõnealust teavet
ei oleks kasutatud, siis oleks vaidlustatud otsus vastupidi ühtlustamisameti väidetule olnud hoopis teistsugune.
Seevastu taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaupade „farmaatsia- ja veterinaariapreparaadid neerudialüüsiks ja neeruhaiguste
ning häirete raviks” (edaspidi „kaubarühm B”) osas kinnitab vaidlustatud otsuse punktis 41 esitatud vaidlustatud otsingute
väljavõtetes sisalduv teave apellatsioonikoja järeldust käsitletavate kaupade sarnasuse kohta. Järelikult ei õigusta käesoleva
kohtuotsuse punktis 32 tuvastatud määruse nr 40/94 artikli 74 rikkumine vaidlustatud otsuse tühistamist kaubarühma B osas.
Lisaks tuleb tagasi lükata ühtlustamisameti argument, mis puudutab eespool viidatud kohtuotsuse Aprile (punktid 72 ja 75)
mõju. Kuigi on tõsi, et Üldkohus kinnitas selles kohtuotsuses, et ühtlustamisamet ei ole kohustatud pidama tõendatuks asjaolusid,
mille on esitanud üks pool ja mida teine pool ei ole kahtluse alla seadnud, siis ei sedastanud ta sugugi, et ühtlustamisametil
on õigus ületada määruse nr 40/94 artikli 74 sätestatud kontrollimise tingimusi.
See, et apellatsioonikoda kasutas apellatsioonikoja läbi viidud internetiotsingu eespool punktis 30 esitatud tulemusi, rikub
kõigi eeltoodud kaalutluste tõttu õigusnormi, mistõttu kolmas väide tuleb rahuldada osas, milles apellatsioonikoda kinnitas
vaidlustatud otsuses taotletava tähise registreerimistaotluse tagasilükkamist kaubarühmade A ja C osas, ja jätta asjaomane
väide rahuldamata kaubarühma B osas, ilma et Üldkohus peaks võtma seisukoha teise väite kohta.
Kuna vaidlustatud otsus on kolmanda väite hindamise käigus osaliselt tühistatud, tuleb kontrollida ka neljandat väidet.

Neljas väide, mis käsitleb määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b rikkumist asjaomase avalikkuse määratlemisel
Poolte argumendid
Hageja väidab, et apellatsioonikoda eksis asjaomase avalikkuse kindlaksmääramisel, järeldades vaidlustatud otsuse punktis 36,
et kõnealused kaubad on olnud apteekides üldsuse jaoks vabamüügis. Hageja vaidleb sellisele järeldusele vastu kahel põhjusel.
Kõigepealt on ainus tõend varasemate Leedu ja Läti kaubamärkidega kaitstud kaupade kohta tarbijatele mõeldud teabeleht, millest
ilmneb, et üks varasemate kaubamärkidega kaitstud kaupade kategooriasse kuuluv farmaatsiatoode alfakaltsidool on kättesaadav
vaid retsepti alusel. Ainuüksi selle asjaolu alusel oleks võinud teha järelduse erialaspetsialistidest koosneva avalikkuse
kasuks. Hageja väitel väljastatakse ka taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaupu retsepti alusel. Märkides vaidlustatud otsuse
punktis 58, et keskmine tarbija on keskmisest tähelepanelikum, jättis apellatsioonikoda arvestamata, et neil on ravimiretsept
või nad on vähemalt küsinud erialast nõu pädevalt meditsiiniasjatundjalt.
Ühtlustamisamet vaidleb hageja argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Kohtupraktikas eeldatakse segiajamise tõenäosuse igakülgse hindamise raames, et asjaomase kaubakategooria keskmine tarbija
on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas. Samuti tuleb silmas pidada, et keskmise tarbija tähelepanelikkuse
aste võib eri liiki kaupade ja teenuste puhul olla erinev (vt Üldkohtu 13. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑256/04:
Mundipharma
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Altana Pharma (RESPICUR), EKL 2007, lk II‑449, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul märkis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 36, et asjaomane avalikkus koosneb nii meditsiiniasjatundjatest
(arstid, apteekrid, meditsiiniõed) kui ka keskmistest tarbijatest ehk patsientidest ja nende eest hoolitsevatest isikutest.
Apellatsioonikoda leidis, et asjaomase avalikkuse hulgast ei saa välja jätta keskmist tarbijat, kuna kaupade kirjeldus ei
piirdu vaid retsepti alusel väljastatavate ravimitega, ja et seega ei ole võimalik välistada, et kõnealused kaubad võivad
olla vabamüügis. Kuna varasemad kaubamärgid olid registreeritud Lätis ja Leedus, koosneb asjaomane avalikkus apellatsioonikoja
arvates meditsiiniasjatundjatest ja nende kahe riigi keskmistest tarbijatest.
Kohtupraktika kohaselt on juhul, kui käsitletavad kaubad kujutavad endast ravimeid, mille tarbijatele müümiseks apteegis on
vaja arsti retsepti, nende kaupade puhul asjaomaseks avalikkuseks nii lõpptarbijad kui ka tervishoiuspetsialistid ehk arstid,
kes kirjutavad ravimeid välja ning apteekrid, kes väljakirjutatud ravimeid müüvad. Isegi kui kaupade valikut võivad mõjutada
või määrata vahendajad, võib ka tarbijatepoolne segiajamine olla tõenäoline, kuna viimased puutuvad nende kaupadega kokku,
olgugi et iga kauba puhul toimub eraldi ostutehing eri ajal (vt selle kohta Euroopa Kohtu 26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas
C‑412/05 P: Alcon
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2007, lk I‑3569, punktid 52–63).
Nagu eelpool viidatud kohtupraktikast ilmneb, ei ole isegi retsepti alusel väljastatavate ravimite puhul võimatu, et asjaomase
avalikkuse hulka kuuluvad keskmised tarbijad. Seega järeldas apellatsioonikoda õigesti, asjaomane avalikkus koosneb nii tervishoiuspetsialistidest
kui ka keskmistest tarbijatest.
Järelikult ei ole käesoleval juhul tähtsust küsimusel, kas kõnealused ravimid võivad olla vabamüügis kättesaadavad, kuna isegi
kui apellatsioonikoda tegi kõnealuste kaupade müügiviisi osas hindamisvea, ei muutu sellest veel asjaomase avalikkuse hulka
kuuluvad isikud.
Eelnevat arvestades tuleb käesolev väide tagasi lükata. Kõigest eeltoodust tulenevalt tuleb vaidlustatud otsus tühistada osas,
mis puudutab kaubarühmasid A ja C.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 3 alusel võib Üldkohus määrata kulude jaotuse, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise
poole kasuks. Kuna käesolevas asjas rahuldati hageja nõue vaid kaupade ühe osa suhtes, tuleb jätta ühtlustamisameti kohtukulud
tema enda kanda ja mõista temalt välja pool hageja kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda)
otsustab:
1.
Tühistada Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) teise apellatsioonikoja 24. märtsi 2009. aasta
otsus (asi R 1897/2007‑2) osas, milles see puudutab järgmistesse kategooriatesse kuuluvaid kaupu: „farmaatsia- ja veterinaariapreparaadid,
mis sisaldavad magneesium‑raudhüdroksükarbonaati või hüdrotaltsiiti või nende ühendite derivaate”, „fosfaatsideained hüperfosfateemia
raviks”.
2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Jätta ühtlustamisameti kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja pool Ineos Healthcare Ltd kohtukuludest.
4.
Jätta pool Ineos Healthcare kohtukuludest tema enda kanda.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 9. veebruaril 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.