CELEX: 62011CJ0410
Въздушен транспорт
Конвенция от Монреал
Член 22, параграф 2
Отговорност на превозвачите за багаж
Лимити в случай на унищожаване, загуба, повреда или закъснение на багаж
Общ багаж за няколко пътници
Регистриране само от един от тях

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 22, параграф 2 от Конвенцията за уеднаквяване на някои правила за международния въздушен превоз, сключена в Монреал на 28 май 1999 г., подписана от Европейската общност на 9 декември 1999 г. и одобрена от нейно име с Решение 2001/539/ЕО на Съвета от 5 април 2001 година (
ОВ L 194, стр. 38
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 8, стр. 113, наричана по-нататък „Конвенцията от Монреал“).
Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Espada Sánchez, г-жа Oviedo Gonzáles и техните две малолетни деца, Lucía и Pedro, от една страна, и авиокомпания „Iberia, Líneas Aéreas de España“ SA (наричана по-нататък „Iberia“), от друга страна, по повод на вредите, причинени от загубата на регистриран багаж при осъществен от тази авиокомпания въздушен превоз.
Правна уредба
Конвенцията от Монреал
В трета алинея от преамбюла на Конвенцията от Монреал държавите, които са страни по нея, „признават значението на осигуряването на защита на интересите на потребителите при международния въздушен превоз и необходимостта от справедливо обезщетение въз основа на принципа на възстановяване“.
Съгласно пета алинея от посочения преамбюл:
„[…] колективните действия на държавите за по-нататъшна хармонизация и систематизиране на някои правила, уреждащи международния въздушен превоз, чрез нова конвенция са най-подходящото средство за постигане на справедливо равновесие на интересите […]“.
Член 3, параграф 3 от Конвенцията от Монреал, озаглавен „Пътници и багаж“, гласи:
„Превозвачът издава на пътника етикет за идентификация на багажа за всяка единица регистриран багаж“.
Член 17 от тази конвенция, озаглавен „Смърт и увреждане на пътници — повреда на багаж“, гласи в параграфи 2 и 4:
„2.   Превозвачът е отговорен за вреда, понесена в случай на унищожаване, загуба или повреда на регистриран багаж, само при условие че събитието, което е причинило унищожаването, загубата или повредата, е възникнало на борда на въздухоплавателното средство или по време, когато превозвачът е бил отговорен за регистрирания багаж. Превозвачът обаче не е отговорен, ако и доколкото вредата е възникнала поради присъщ на багажа дефект, качество или недостатък. В случай на нерегистриран багаж, включително лични вещи, превозвачът е отговорен, ако вредата е възникнала по негова вина или по вина на негови служители или агенти.
[…]
4.   По смисъла на тази конвенция терминът „багаж“ означава и регистриран багаж, и нерегистриран багаж, освен ако не е посочено друго“.
Член 22 от посочената конвенция, установяващ „лимити на отговорност по отношение на закъснение, багаж и товари“, в редакцията му, приложима към обстоятелствата по главното производство, гласи в параграф 2:
„При превоз на багаж отговорността на превозвача в случай на унищожаване, загуба, повреда или закъснение е ограничена до 1 000 специални права на тираж [СПТ] за всеки пътник, освен ако пътникът е направил по време на предаване на регистрирания багаж на превозвача специална декларация за интерес от доставка в местоназначението и е заплатил допълнителна сума, ако случаят го изисква. В този случай превозвачът е отговорен да заплати сума, непревишаваща декларираната сума, освен ако докаже, че сумата е по-голяма от действителния интерес на пътника от доставка в местоназначението“.
Правна уредба на Съюза
Конвенцията от Монреал влиза в сила по отношение на Общността на 28 юни 2004 г.
Съгласно съображение 1 от Решение 2001/539:
„За въздушните превозвачи на Европейската общност е полезно да извършват дейност при уеднаквени и ясни правила във връзка с тяхната отговорност за вреди, както и тези правила да бъдат същите като тези, които се прилагат за превозвачите от трети страни“.
Член 1 от Регламент (ЕО) № 2027/97 на Съвета от 9 октомври 1997 година относно отговорността на въздушните превозвачи при въздушния превоз на пътници и на техния багаж (
ОВ L 285, стр. 1
; Специално издание на български език, глава 7, том 4, стр. 170), изменен с Регламент (ЕО) № 889/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 13 май 2002 година (
ОВ L 140, стр. 2
; Специално издание на български език, глава 7, том 9, стр. 146, наричан по-нататък „Регламент № 2027/97“), гласи:
„Настоящият регламент прилага съответните разпоредби на Конвенцията от Монреал относно въздушния превоз на пътници и на техния багаж и установява някои допълнителни разпоредби. […]“.
Член 3, параграф 1 от Регламент № 2027/97 има следното съдържание:
„Отговорността на даден въздушен превозвач на Общността по отношение на пътниците и техния багаж се урежда от всички разпоредби на Конвенцията от Монреал, отнасящи се до тази отговорност“.
Съгласно съображение 12 от Регламент № 889/2002 „[у]еднаквените ограничения на отговорността в случай на погиване, увреждане или унищожаване на багаж и за вредите, причинени от закъснения, които се прилагат за всички действия, извършвани от превозвачи на Общността, ще гарантират прости и ясни правила както за пътниците, така и за въздушните компании и позволяват на пътниците да установят кога е необходима допълнителна застраховка“.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
Г-н Espada Sánchez, г-жа Oviedo Gonzáles и техните две малолетни деца пътуват на 1 август 2008 г. с полет на авиокомпания Iberia от Барселона (Испания) до Париж (Франция). Багажът на това четиричленно семейство е разпределен в два куфара. По време на полета тези куфари са загубени и не са били открити.
Вследствие на това четиримата пътници искат от Iberia на основание член 22, параграф 2 от Конвенцията от Монреал обезщетение в размер на 4400 EUR, съответстващи на 4000 специални права на тираж (наричани по-нататък „СПТ“), или 1000 СПТ за всеки пътник.
С решение от 18 март 2010 г. Juzgado Mercantil № 2 de Barcelona уважава частично тяхното искане и осъжда Iberia да плати сумата от 600 EUR заедно със законната лихва.
Сезираният с жалба срещу това решение Audiencia Provincial de Barcelona има съмнения относно тълкуването на член 22, параграф 2 от Конвенцията от Монреал. В това отношение тази юрисдикция отбелязва, че не е изключено по силата на тази разпоредба във връзка с член 3, параграф 3 от конвенцията единствено пътникът, получил посочения в последната разпоредба етикет за идентификация, да има право на обезщетение в случай на загуба на багаж.
При тези условия Audiencia Provincial de Barcelona решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли лимитът от 1000 [СПТ] на пътник, установен в член 22, параграф 2 от [Конвенцията от Монреал] за отговорността на превозвача в случай на унищожаване, загуба или повреда на багажа, да се тълкува във връзка с член 3, параграф 3 от тази конвенция като максимален лимит за всеки един от пътниците, когато няколко пътници пътуват заедно и съвместно регистрират техния общ багаж, независимо от това, че броят на регистрираните единици багаж е по-малък от броя на действително пътуващите лица?
2)
Или напротив, посоченият в тази разпоредба лимит на обезщетението трябва да се тълкува в смисъл, че за всяка единица регистриран багаж може да съществува само един пътник, който има право да иска обезщетението, и че вследствие на това максималният лимит е определен само за един пътник, макар и да е доказано, че загубеният багаж, защитен с един-единствен етикет за идентификация, принадлежи на повече от един пътник?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 22, параграф 2 от Конвенцията от Монреал във връзка с член 3, параграф 3 от нея трябва да се тълкува в смисъл, че правото на обезщетение и лимитът на отговорност на превозвача в случай на загуба на багаж се прилагат и за пътника, който иска обезщетението на основание загубата на багаж, регистриран на името на друг пътник.
В самото начало е важно да се напомни, че член 3, параграф 1 от Регламент № 2027/97 гласи, че отговорността на въздушен превозвач на Общността по отношение на пътниците и техния багаж се урежда от всички разпоредби на Конвенцията от Монреал, отнасящи се до тази отговорност.
Доколкото разпоредбите на тази конвенция от влизането ѝ в сила са неделима част от правния ред на Съюза, Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициално запитване относно нейното тълкуване, като спазва правилата за тълкуване на общото международно право, които обвързват Съюза (вж. в този смисъл Решение от 25 февруари 2010 г. по дело Brita,
C-386/08, Сборник, стр. I-1289
, точки 39—42 и Решение от 6 май 2010 г. по дело Walz,
C-63/09, Сборник, стр. I-4239
, точки 20 и 22 и цитираната съдебна практика).
Във връзка с последното Съдът вече е постановил, че макар и да не обвързва нито Съюза, нито всички държави членки, Виенската конвенция за правото на договорите от 23 май 1969 г. възпроизвежда правила от международното обичайно право, които в качеството си на такива обвързват институциите на Съюза и са част от неговия правен ред (Решение по дело Brita, посочено по-горе, точка 42).
Така в член 31 от тази конвенция се уточнява, че даден договор трябва да се тълкува добросъвестно в съответствие с обикновеното значение, което следва да се дава на думите в техния контекст, и в духа на неговите предмет и цели (Решение от 15 юли 2010 г. по дело Hengartner и Gasser,
C-70/09, Сборник, стр. I-7233
, точка 36 и цитираната съдебна практика, както и Решение по дело Walz, посочено по-горе, точка 23 и цитираната съдебна практика).
По същество от член 17, параграф 2 от Конвенцията от Монреал следва, че превозвачът е отговорен по-конкретно за вредата, понесена в случай на загуба на багаж. Член 22, параграф 2 от същата тази конвенция предвижда по-конкретно, че „[п]ри превоз на багаж отговорността на превозвача в случай на […] загуба […] е ограничена до 1000 специални права на тираж за всеки пътник“.
От споменатите в предходната точка разпоредби следва, от една страна, че понесената в случай на загуба на превозвания багаж вреда задейства механизма на отговорността на въздушния превозвач, а от друга страна, че пътникът има право на поправяне на понесената вреда в рамките на определените в тези разпоредби лимити.
Освен това от член 17, параграф 2 от Конвенцията от Монреал следва, че превозвачът е отговорен за вредите, свързани със загубата на всички багажи на пътниците, независимо дали те са регистрирани или не. Тази констатация се потвърждава и от използването, без допълнително уточнение, в член 22, параграф 2 от Конвенцията от Монреал на термина „багаж“, определен в член 17, параграф 4 от тази конвенция като обозначаващ, освен ако не е предвидено друго, „и регистриран багаж, и нерегистриран багаж“.
Това тълкуване не може да се постави под въпрос от член 3, параграф 3 от Конвенцията от Монреал, съгласно който „превозвачът издава на пътника етикет за идентификация на багажа за всяка единица регистриран багаж“. Противно на това, което поддържат Iberia и Европейската комисия, тази разпоредба се свежда, както правилно изтъква германското правителство, до налагане на задължение на въздушния превозвач за идентифициране на регистрираните багажи и от нея не би могъл да се направи изводът, че правото на обезщетение в случай на загуба на багаж и свързания с него лимит, посочени в член 22, параграф 2 от тази конвенция, важи в полза единствено на пътниците, които са регистрирали един или няколко багажа.
Така, релевантните разпоредби на Конвенцията от Монреал трябва да бъдат тълкувани в смисъл, че от техния съвместен прочит следва, че въздушният превозвач трябва да се счита за отговорен за обезщетяването на пътник в случай на загуба на багаж, регистриран на името на друг пътник, пътувал със същия полет, доколкото в този загубен багаж се намират вещи на този първи пътник и понесената от него вреда се изразява в загубата на тези вещи. Като последица от това не само на пътника, който е регистрирал индивидуално собствения си багаж, но и на този, чиито вещи се намират в багажа, регистриран от друг пътник, пътувал със същия полет, Конвенцията от Монреал предоставя в случай на загуба на тези вещи индивидуално право на обезщетение съгласно условията, определени в първо изречение на член 17, параграф 2 от тази конвенция, и при спазване на лимитите, определени в член 22, параграф 2 от нея.
Този извод впрочем се потвърждава от целите, които са ръководили приемането на Конвенцията от Монреал.
В това отношение следва да се напомни, че в трета алинея от преамбюла на тази конвенция е изтъкнато „значението на осигуряването на защита на интересите на потребителите при международния въздушен превоз и необходимостта от справедливо обезщетение въз основа на принципа на възстановяване“. Постигането на тези две цели обаче неминуемо би било осуетено, ако пътникът, чиито вещи се намират в багажа, регистриран от друг пътник, пътувал със същия полет, не може да получи на собствено основание никакво поправяне на вредите, които е понесъл в случай на загуба на тези вещи.
Нещо повече, с оглед на тези цели, страните по посочената конвенция са решили да предвидят режим на обективна отговорност, който обаче предполага да бъде запазено „справедливо равновесие на интересите“, по-специално що се отнася до интересите на въздушните превозвачи и тези на пътниците (вж. Решение по дело Walz, посочено по-горе, точки 31 и 33). За да се запази такова равновесие, Конвенцията от Монреал предвижда в някои хипотези — по-конкретно съгласно член 22, параграф 2 от нея при унищожаване, загуба, повреда или закъснение на багаж — ограничаване на отговорността на въздушните превозвачи, като произтичащото от това ограничение на обезщетението трябва да се прилага „за всеки пътник“ (вж. Решение по дело Walz, посочено по-горе, точка 34).
Това обаче не би било така, ако вещите на пътник, които се намират в багажа на друг пътник, регистриран от последния, трябва да бъдат изключени от предвиденото в посочената конвенция право на обезщетение, с мотива че този багаж не е бил регистриран от първия пътник.
Впрочем не може валидно да се поддържа, че признаването на предвиденото в член 22, параграф 2 от Конвенцията от Монреал право на обезщетение на пътника, чиито вещи се намират в багажа, регистриран от друг пътник, би нарушило справедливото равновесие на интересите, доколкото то би имало за последица налагане на въздушните превозвачи на много тежко задължение за поправяне, трудно установимо и с трудно изчислим размер, което би могло да осуети, дори да парализира, икономическата им дейност и следователно би било в разрез с тази конвенция.
В това отношение най-напред трябва да се отбележи, че подобно признаване не поставя никакви пречки пред възможността за въздушните превозвачи да установят и изчислят правилно за всеки отделен пътник задължението за поправяне, което може да им бъде наложено.
По-нататък, това потенциално задължение не би могло да се разглежда като осуетяващо или парализиращо икономическата дейност на тези превозвачи. Всъщност следва да се подчертае, че споменатите в точка 29 от настоящото решение лимити на отговорност са в полза на въздушните превозвачи и че що се отнася до багажите, предвиденият лимит представлява в приложение на член 22, параграф 2 от Конвенцията от Монреал максимален лимит, който следователно не може да се придобие по право и под формата на сума с фиксиран размер от всеки пътник в случай на загуба на неговия багаж. Впрочем в съответствие с член 17, параграф 2 от тази конвенция превозвачът не е отговорен, ако и доколкото вредата е възникнала поради естеството на багажа или негов недостатък.
Накрая, следва да се напомни, че за целите на предвиденото в член 22, параграф 2 от Конвенцията от Монреал обезщетение засегнатите пътници имат задачата, под контрола на националния съд, да докажат в достатъчна степен от гледна точка на правото съдържанието на загубения багаж, както и факта, че в регистрирания на името на друг пътник багаж действително са се намирали вещи на друг пътник, пътувал със същия полет. В това отношение националният съд може да отчете факта, че тези пътници са членове на едно и също семейство, че те са закупили своите билети заедно или още, че са се регистрирали за полета по едно и също време.
С оглед на гореизложеното на поставените въпроси следва да се отговори, че член 22, параграф 2 от Конвенцията от Монреал във връзка с член 3, параграф 3 от нея трябва да се тълкува в смисъл, че правото на обезщетение и лимитът на отговорност на превозвача в случай на загуба на багаж се прилагат и за пътника, който иска това обезщетение на основание загубата на багаж, регистриран на името на друг пътник, при положение че в този загубен багаж действително са се намирали вещи на първия пътник.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Член 22, параграф 2 от Конвенцията за уеднаквяване на някои правила за международния въздушен превоз, сключена в Монреал на 28 май 1999 г., подписана от Европейската общност на 9 декември 1999 г. и одобрена от нейно име с Решение 2001/539/ЕО на Съвета от 5 април 2001 година, във връзка с член 3, параграф 3 от нея трябва да се тълкува в смисъл, че правото на обезщетение и лимитът на отговорност на превозвача в случай на загуба на багаж се прилагат и за пътника, който иска това обезщетение на основание загубата на багаж, регистриран на името на друг пътник, при положение че в този загубен багаж действително са се намирали вещи на първия пътник.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.