CELEX: 62010CJ0070
Tietoyhteiskunta
Tekijänoikeus
Internet
Vertaisverkko-ohjelmistot
Internetyhteyden tarjoajat
Sähköisten viestien suodatusjärjestelmän käyttöönotto tekijänoikeutta loukkaavien tiedostojen vaihdon estämiseksi
Yleistä velvollisuutta valvoa siirrettyjä tietoja ei ole

Ennakkoratkaisupyyntö koskee seuraavien direktiivien tulkintaa
–        tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista
8.6.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) (EYVL L
178, s. 1)
–        tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annettu Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/29/EY (EYVL L 167, s. 10)
–        teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2004/48/EY (EUVL L 157, s. 45 ja oikaisu EUVL L 195, s. 16)
–        yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annettu Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/46/EY (EYVL L 281, s. 31) ja
–        henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annettu Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivi 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) (EYVL L 201, s. 37).
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Scarlet Extended SA (jäljempänä Scarlet) ja Société belge des auteurs,
compositeurs et éditeurs SCRL (SABAM) (jäljempänä SABAM) ja jossa on kyse siitä, että ensin mainittu yhtiö on kieltäytynyt
ottamasta käyttöön suodatusjärjestelmää tiedostojenvaihto-ohjelmistolla (nk. vertaisverkot) lähetetyille sähköisille viesteille
estääkseen tekijänoikeutta loukkaavien tiedostojen vaihdon.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivi 2000/31
Direktiivin 2000/31 johdanto-osan 45 ja 47 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”(45) Välittäjinä toimivien palvelun tarjoajien vastuun rajoitukset, jotka on vahvistettu tässä direktiivissä, eivät vaikuta mahdollisuuteen
määrätä erilaisia kieltoja ja velvoitteita. Näitä voivat olla erityisesti tuomioistuimen tai hallintoviranomaisten antamat
määräykset, joissa vaaditaan väärinkäytösten lopettamista tai niiden ehkäisemistä, mukaan lukien laittomien tietojen poistaminen
tai niihin pääsyn estäminen.
– –
(47)      Jäsenvaltioita on kielletty asettamasta palvelujen tarjoajille yleistä seurantavelvoitetta. Tämä kielto ei koske erityistapauksissa
asetettavia seurantavelvoitteita, eikä se myöskään vaikuta kansallisten viranomaisten kansallisen lainsäädännön mukaisesti
antamiin määräyksiin.”
Direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tämän direktiivin tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa varmistamalla tietoyhteiskunnan palvelujen
vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä.
2.      Tällä direktiivillä lähennetään siinä määrin, kuin se on tarpeen 1 kohdassa tarkoitetun tavoitteen toteuttamiseksi, tiettyjä
tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia kansallisia säännöksiä, jotka koskevat sisämarkkinoita, palvelun tarjoajien sijoittautumista,
kaupallista viestintää, sähköisessä muodossa tehtäviä sopimuksia, välittäjien vastuuta, käytännesääntöjä, tuomioistuinten
ulkopuolella tapahtuvaa riitojen ratkaisemista, oikeussuojakeinoja ja jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä.
– –”
Mainitun direktiivin 12 artiklassa, joka kuuluu kyseisen direktiivin II luvun 4 jaksoon, jonka otsikko on ”Välittäjinä toimivien
palvelun tarjoajien vastuu”, säädetään seuraavaa:
”1.       Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos tarjottava tietoyhteiskunnan palvelu muodostuu palvelun vastaanottajan toimittamien
tietojen siirrosta viestintäverkossa tai viestintäverkkoyhteyden tarjoamisesta, palvelun tarjoaja ei ole vastuussa siirretyistä
tiedoista, edellyttäen, että palvelun tarjoaja
a)      ei ole siirron alkuunpanija;
b)      ei valitse siirron vastaanottajaa; eikä
c)      valitse eikä muuta siirrettäviä tietoja.
– –
3.      Tämä artikla ei vaikuta tuomioistuimen tai hallintoviranomaisen mahdollisuuteen vaatia jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien
mukaisesti palvelun tarjoajaa lopettamaan tai estämään väärinkäytökset.”
Direktiivin 2000/31 15 artiklassa, joka myös kuuluu kyseisen direktiivin 4 jaksoon, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltiot eivät saa asettaa palvelun tarjoajille 12, 13 ja 14 artiklassa tarkoitettujen palvelujen toimittamisen osalta
yleistä velvoitetta valvoa siirtämiään ja tallentamiaan tietoja eivätkä yleistä velvoitetta pyrkiä aktiivisesti saamaan selville
laitonta toimintaa osoittavia tosiasioita tai olosuhteita.
2.      Jäsenvaltiot voivat asettaa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajille velvoitteita ilmoittaa viipymättä toimivaltaisille viranomaisille
kyseisen palvelun vastaanottajien väitetysti toteuttamista, laittomiksi väitetyistä toimista tai antamista väitetysti laittomista
tiedoista taikka velvoitteen toimittaa toimivaltaisille viranomaisille näiden pyynnöstä tietoja, joiden avulla on mahdollista
tunnistaa ne toimitetun palvelun vastaanottajat, joiden kanssa palvelun tarjoajat ovat tehneet tallentamista koskevan sopimuksen.”
Direktiivi 2001/29
Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 16 ja 59 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”(16) – – Tämä direktiivi olisi pantava täytäntöön samanaikaisesti – –direktiivin [2000/31] kanssa, koska viimeksi mainitun tarkoituksena
on tarjota yhdenmukaiset yleiset periaatteet ja säännöt, joilla on merkitystä muun muassa eräiden tämän direktiivin merkittävien
osien kannalta. Tämä direktiivi ei rajoita edellä mainitun direktiivin vastuukysymyksiä koskevien säännösten soveltamista.
– –
(59)      Kolmannet osapuolet saattavat erityisesti digitaalisessa ympäristössä yhä useammin käyttää välittäjien palveluita rikkomuksiin.
Monissa tapauksissa välittäjillä on parhaat edellytykset estää rikkomukset. Rajoittamatta muita käytettävissä olevia seuraamuksia
ja oikeussuojakeinoja olisi oikeudenomistajan käytettävissä oleviin seuraamuksiin siksi kuuluttava mahdollisuus hakea kieltoa
tai määräystä sellaista välittäjää vastaan, joka välittää suojattuun teokseen tai muuhun aineistoon kohdistuvan kolmannen
osapuolen rikkomuksen verkossa. Tämän mahdollisuuden olisi oltava käytettävissä myös silloin, kun välittäjän toimiin sovelletaan
5 artiklan mukaista poikkeusta. Tällaisiin kieltoihin tai määräyksiin liittyvät edellytykset ja yksityiskohtaiset säännöt
olisi jätettävä jäsenvaltioiden kansallisessa lainsäädännössä määriteltäviksi.”
Direktiivin 2001/29 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on säädettävä tässä direktiivissä säädettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien loukkauksia koskevista asianmukaisista
seuraamuksista ja oikeussuojakeinoista, ja niiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen, että näitä seuraamuksia
ja oikeussuojakeinoja sovelletaan. Näin säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia.
– –
3.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeudenhaltijoilla on mahdollisuus hakea kieltoa tai määräystä sellaisia välittäjiä
vastaan, joiden palveluita kolmas osapuoli käyttää tekijänoikeuden tai lähioikeuden rikkomiseen.”
Direktiivi 2004/48
Direktiivin 2004/48 johdanto-osan 23 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Oikeudenhaltijalla olisi oltava mahdollisuus hakea kieltotuomion antamista sellaiselle välittäjälle, jonka palveluja kolmannet
käyttävät oikeudenhaltijan teollisoikeuden loukkaamisessa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden käytettävissä olevien toimenpiteiden,
menettelyjen ja oikeussuojakeinojen soveltamista. Tällaisia kieltotuomioita koskevat ehdot ja yksityiskohtaiset säännöt olisi
jätettävä jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön varaan. Direktiivi [2001/29] on jo mahdollistanut laajan yhdenmukaistamisen
tekijänoikeuden ja lähioikeuksien rikkomisen osalta. Tällä direktiivillä ei siten pitäisi olla vaikutusta direktiivin [2001/29]
8 artiklan 3 kohtaan.”
Direktiivin 2004/48 2 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämä direktiivi ei vaikuta:
a)      teollis- ja tekijänoikeuksia koskevaa aineellista oikeutta sääteleviin yhteisön säädöksiin, joita ovat yleisesti – – ja direktiivi
[2000/31], eikä erityisesti direktiivin [2000/31] 12–15 artiklaan,
– –”
Direktiivin 2004/48 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on säädettävä tarvittavat toimenpiteet, menettelyt ja oikeussuojakeinot tässä direktiivissä tarkoitettujen
teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamiseksi. Näiden toimenpiteiden, menettelyjen ja oikeussuojakeinojen on
oltava oikeudenmukaisia ja tasapuolisia, ne eivät saa olla liian monimutkaisia tai kalliita, eivätkä ne saa sisältää kohtuuttomia
määräaikoja tai johtaa aiheettomiin viivytyksiin.
2.      Näiden toimenpiteiden, menettelyjen ja oikeussuojakeinojen on myös oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, ja niitä
on sovellettava siten, että vältetään luomasta esteitä lailliselle kaupankäynnille ja säädetään takeista niiden väärinkäytön
estämiseksi.”
Direktiivin 2004/48 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kun teollis- tai tekijänoikeuden loukkauksen toteava oikeuden päätös on tehty, toimivaltaiset
oikeusviranomaiset voivat antaa loukkaajaa vastaan kieltotuomion, jonka tarkoituksena on kieltää loukkauksen jatkaminen. Jos
kansallinen lainsäädäntö sen sallii, kieltotuomion noudattamatta jättämisestä voidaan tarvittaessa määrätä uhkasakko tuomion
noudattamisen varmistamiseksi. Jäsenvaltioiden on myös varmistettava, että oikeudenhaltijoilla on mahdollisuus hakea kieltotuomiota
sellaisia välittäjiä vastaan, joiden palveluja kolmannet osapuolet käyttävät teollis- tai tekijänoikeuden loukkaamiseksi,
sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin [2001/29] 8 artiklan 3 kohdan soveltamista.”

Kansallinen oikeus
Tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista 30.6.1994 annetun lain (loi du 30 juin 1994 relative au droit d’auteur et aux droits
voisins; Moniteur belge 27.7.1994, s. 19297) 87 §:n 1 momentin 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tribunal de premiére instancen presidentti – – totea[a] tekijänoikeuden tai lähioikeuden loukkaukset ja määrä[ä] niiden lopettamisesta.
[Hän voi] myös antaa kieltomääräyksen sellaisille välittäjille, joiden palveluja kolmas osapuoli käyttää tekijänoikeuden tai
lähioikeuden loukkaamiseen.”
Tietoyhteiskunnan palveluja koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 11.3.2003 annetun lain (loi du 11 mars 2003
sur certains aspects juridiques des services de la société de l’information; Moniteur belge 17.3.2003, s. 12962) 18 ja 21
§:llä pannaan kansallisessa oikeudessa täytäntöön direktiivin 2000/31 12 ja 15 artikla.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
SABAM on tekijänoikeusjärjestö, joka edustaa musiikkiteosten tekijöitä, säveltäjiä ja tuottajia antamalla kolmansille luvan
kyseisten tahojen suojattujen teosten käyttöön.
Scarlet on internetyhteyden tarjoaja, joka järjestää asiakkailleen internetyhteyden tarjoamatta muita palveluja, kuten tiedostojen
latausta tai jakoa.
Vuonna 2004 SABAM tuli siihen tulokseen, että Scarletin palveluja käyttävät internetin käyttäjät lataavat internetistä ilman
lupaa ja tekijänoikeuskorvauksia maksamatta sen teosvalikoiman teoksia käyttämällä vertaisverkkoja, jotka ovat sisällön jakamiseen
tarkoitettu avoin, riippumaton ja hajautettu väline, jossa on kehittyneitä haku- ja lataustoimintoja.
SABAM vaati tribunal de première instance de Bruxellesin presidentiltä 24.6.2004 turvaamistoimia Scarletia vastaan ja väitti
tässä menettelyssä, että Scarlet pystyi internetyhteyden tarjoajana parhaiten ryhtymään toimiin niiden tekijänoikeuden loukkausten
lopettamiseksi, joihin sen asiakkaat syyllistyivät.
SABAM vaati ensinnäkin, että todettaisiin, että sen teosvalikoiman musiikkiteosten tekijänoikeuksia, erityisesti oikeutta
kappaleen valmistamiseen ja oikeutta välittää teos yleisölle, oli loukattu siksi, että sähköisiä musiikkitiedostoja oli vaihdettu
luvattomasti käyttämällä vertaisverkko-ohjelmistoja ja nämä tekijänoikeuden loukkaukset oli tehty käyttämällä Scarletin palveluja.
Toiseksi SABAM vaati Scarletin velvoittamista lopettamaan loukkaukset sakon uhalla tekemällä mahdottomaksi tai estämällä sen,
että Scarletin asiakkaat lähettävät tai vastaanottavat ilman oikeudenhaltijoiden lupaa mitään musiikkiteoksen sisältäviä tiedostoja
käyttämällä vertaisverkko-ohjelmistoa. Lopuksi SABAM vaati, että Scarlet toimittaa sille sakon uhalla kuvauksen toimista,
joihin se ryhtyy noudattaakseen annettavaa tuomiota.
Tribunal de première instance de Bruxellesin presidentti totesi 26.11.2004 antamassaan päätöksessä, että SABAMin väite tekijänoikeuksien
loukkaamisesta oli aiheellinen, mutta lykkäsi ratkaisun antamista kieltovaatimuksesta ja antoi asiantuntijalle tehtäväksi
sekä tutkia, olivatko SABAMin ehdottamat tekniset ratkaisut teknisesti toteuttamiskelpoisia, voitiinko niillä suodattaa ainoastaan
sähköisten tiedostojen laiton vaihto ja oliko olemassa muita mahdollisia menetelmiä, joilla vertaisverkko-ohjelmistojen käyttöä
voitaisiin valvoa, että selvittää suunnitelluista menetelmistä aiheutuvat kustannukset.
Nimetty asiantuntija päätteli lausunnossaan, että lukuisista teknisistä esteistä huolimatta sähköisten tiedostojen suodatus
ja niiden laittoman vaihdon estäminen ei ollut täysin mahdotonta toteuttaa.
Tribunal de première instance de Bruxellesin presidentti velvoitti näin ollen 29.6.2007 antamallaan päätöksellä Scarletin
lopettamaan sakon uhalla 26.11.2004 annetulla päätöksellä todetut tekijänoikeusloukkaukset tekemällä mahdottomaksi sen, että
sen asiakkaat lähettävät tai vastaanottavat vertaisverkko-ohjelmistoa käyttämällä missään muodossa sähköisiä tiedostoja, joihin
sisältyy SABAMin teosvalikoiman musiikkiteos.
Scarlet valitti ratkaisusta ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen ja väitti ensinnäkin, että sen on mahdotonta
noudattaa kyseistä määräystä, koska esto- tai suodatusjärjestelmien tehokkuutta ja kestävyyttä ei ole osoitettu ja koska kyseisten
määräysten täytäntöönpanolle on lukuisia käytännön esteitä, kuten verkkokapasiteetin ongelmat ja vaikutus siihen. Lisäksi
kaikki yritykset estää kyseiset tiedostot on tuomittu epäonnistumaan hyvin pian, koska tällä hetkellä on olemassa useita vertaisverkko-ohjelmistoja,
jotka tekevät mahdottomaksi sen, että kolmas taho tarkastaa niiden sisällön.
Seuraavaksi Scarlet toi esiin, ettei mainittu määräys ollut tietoyhteiskunnan palveluja koskevista tietyistä oikeudellisista
näkökohdista 11.3.2003 annetun lain 21 §:n, jolla pannaan kansallisessa oikeudessa täytäntöön direktiivin 2000/31 15 artikla,
mukainen, koska siinä tosiasiallisesti asetettiin yleinen velvollisuus valvoa viestejä sen verkossa, koska kaikenlainen vertaisverkkoliikenteen
estäminen tai suodattaminen edellyttää väistämättä kaikkien kyseisessä verkossa kulkevien viestien yleistä valvontaa.
Lopuksi Scarlet katsoi, että suodatusjärjestelmän käyttöönotto rikkoo unionin oikeuden säännöksiä, jotka koskevat henkilötietojen
suojaa ja viestintäsalaisuutta, koska mainitunlainen suodattaminen merkitsee IP-osoitteiden käsittelyä ja kyseiset osoitteet
ovat henkilötietoja.
Tässä tilanteessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi, että ennen kuin tutkitaan, onko olemassa vertaisverkkotiedostojen
suodatus- ja estomenetelmä ja voiko se olla tehokas, on varmistuttava siitä, että Scarletille mahdollisesti määrättävät velvoitteet
ovat unionin oikeuden mukaisia.
Tällä perusteella cour d’appel de Bruxelles päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Sallitaanko direktiiveissä 2001/29 ja 2000/48, luettuna yhdessä direktiivien 95/46, 2000/31 ja 2002/58 kanssa sekä tulkittuna
ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 8 ja 10 artiklan valossa, jäsenvaltioiden velvoittaa
kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi pääasia on saatettu, määräämään, että internetyhteyden tarjoajan on otettava
omalla kustannuksellaan ja ilman ajallista rajoitusta käyttöön ennakoivassa tarkoituksessa koko asiakaskuntaansa yleisesti
koskeva kaiken tulevan ja lähtevän, internetyhteyden tarjoajan palvelujen kautta erityisesti vertaisverkko-ohjelmistoissa
kulkevan sähköisen viestinnän suodatusjärjestelmä, jonka avulla on tarkoitus tunnistaa internetyhteyden tarjoajan verkon kautta
kulkevat sähköiset tiedostot, jotka sisältävät musiikki-, elokuva- tai audiovisuaaliteoksen, jonka oikeuksien haltija määräystä
vaatinut väittää olevansa, ja estää tämän jälkeen näiden tiedostojen siirto joko pyyntö- tai lähetysvaiheessa, ainoastaan
sellaisen oikeudellisen säännöksen perusteella, jossa säädetään, että ’ne [kansalliset tuomioistuimet] voivat antaa kieltomääräyksen
myös niille välittäjille, joiden palveluja kolmas osapuoli käyttää tekijänoikeuden tai lähioikeuden loukkaamiseen’?
2)      Mikäli [ensimmäiseen] kysymykseen vastataan myöntävästi, edellytetäänkö näissä direktiiveissä, että kansallisen tuomioistuimen,
jota on pyydetty ratkaisemaan sellaista välittäjää vastaan esitetty kieltovaatimus, jonka palveluja kolmannet osapuolet käyttävät
tekijänoikeuden loukkaamiseen, on sovellettava suhteellisuusperiaatetta, kun se lausuu vaaditun toimenpiteen tehokkuudesta
ja varoittavasta vaikutuksesta?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Näillä kysymyksillä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään lähinnä, onko direktiivejä 2000/31, 2001/29,
2004/48, 95/46 ja 2002/58 luettuina yhdessä ja tulkittuina niiden vaatimusten valossa, joita asiaa koskevien perusoikeuksien
suojaamisesta aiheutuu, tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että intenetyhteyden tarjoaja määrätään ottamaan käyttöön
suodatusjärjestelmä
–        joka koskee kaikkia sen palveluiden kautta kulkevia sähköisiä viestejä ja erityisesti vertaisverkko-ohjelmistojen kautta kulkevia
viestejä
–        jota sovelletaan erotuksetta koko sen asiakaskuntaan
–        jota sovelletaan ennakolta
–        joka toteutetaan täysin internetyhteyden tarjoajan omalla kustannuksella ja
–        jolle ei ole asetettu ajallista rajoitusta
ja joka pystyy tunnistamaan internetyhteyden tarjoajan verkosta sellaisten sähköisten tiedostojen liikenteen, jotka sisältävät
musiikkiteoksen, elokuvateoksen tai audiovisuaalisen teoksen, jota koskevien immateriaalioikeuksien haltija määräystä vaatinut
väittää olevansa, sellaisten tiedostojen siirron estämiseksi, joiden vaihtaminen loukkaa tekijänoikeutta (jäljempänä riidanalainen
suodatusjärjestelmä).
Tästä on aivan ensimmäiseksi muistutettava, että direktiivin 2001/29 8 artiklan 3 kohdan ja direktiivin 2004/48 11 artiklan
kolmannen virkkeen mukaan immateriaalioikeuksien haltijat voivat hakea määräystä sellaisia välittäjiä, kuten internetyhteyden
tarjoajat, vastaan, joiden palveluita kolmannet osapuolet käyttävät heidän oikeuksiensa loukkaamiseen.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseisten säännösten mukaisesti kansallisille tuomioistuimille annetun
toimivallan on oltava sellainen, että nämä voivat velvoittaa mainitut välittäjät toteuttamaan toimenpiteitä, joilla myötävaikutetaan
paitsi kyseisten välittäjien tarjoamien tietoyhteiskunnan palvelujen välityksellä tehtyjen immateriaalioikeuksien loukkausten
lopettamiseen myös uusien loukkausten estämiseen (ks. vastaavasti asia C-324/09, L’Oréal ym., tuomio 12.7.2011, 131 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Samasta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tuomioistuinten määräyksiä koskevat yksityiskohtaiset säännöt, jotka jäsenvaltioiden
on säädettävä mainittujen 8 artiklan 3 kohdan ja 11 artiklan kolmannen virkkeen perusteella ja joita ovat esimerkiksi säännöt,
jotka koskevat täytettäviä edellytyksiä ja noudatettavaa menettelyä, kuuluvat kansallisen oikeuden soveltamisalaan (ks. soveltuvin
osin em. asia L’Oréal ym., tuomion 135 kohta).
Kyseisten kansallisten sääntöjen on kuitenkin oltava niiden rajoitusten mukaisia, jotka perustuvat direktiiviin 2001/29 ja
2004/48 sekä oikeuslähteisiin, joihin näissä direktiiveissä viitataan, ja myös kansallisten tuomioistuinten on otettava nämä
rajoitukset huomioon (ks. vastaavasti em. asia L’Oréal ym., tuomion 138 kohta).
Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 16 perustelukappaleen ja direktiivin 2004/48 2 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaan mainitut
jäsenvaltioiden säännöt eivät siis saa vaikuttaa direktiivin 2000/31 säännöksiin eivätkä siis tarkemmin sanottuna kyseisen
direktiivin 12–15 artiklaan.
Näin ollen kyseisten sääntöjen on oltava muun muassa direktiivin 2000/31 15 artiklan 1 kohdan mukaisia, jossa kielletään kansallisia
viranomaisia toteuttamasta toimenpiteitä, joilla internetyhteyden tarjoaja velvoitetaan yleisesti valvomaan verkossaan siirtämiään
tietoja.
Tästä unionin tuomioistuin on jo katsonut, että mainittu kielto koskee muun muassa kansallisia toimenpiteitä, joilla velvoitetaan
internetyhteyden tarjoajan kaltainen välittäjä valvomaan aktiivisesti kunkin asiakkaansa kaikkia tietoja immateriaalioikeuksien
kaikkien uusien loukkausten estämiseksi. Tällainen yleinen valvontavelvollisuus olisi myös vastoin direktiivin 2004/48 3 artiklaa,
jonka mukaan tässä direktiivissä tarkoitettujen toimenpiteiden on oltava oikeudenmukaisia ja oikeasuhteisia eivätkä ne saa
olla liian kalliita (ks. em. asia L’Oréal ym., tuomion 139 kohta).
Näin ollen on tutkittava, velvoittaako pääasiassa kyseessä oleva määräys, jolla internetyhteyden tarjoaja velvoitetaan ottamaan
käyttöön riidanalainen suodatusjärjestelmä, tässä yhteydessä valvomaan aktiivisesti kunkin sen asiakkaan kaikkia tietoja immateriaalioikeuksien
kaikkien uusien loukkausten estämiseksi.
Tästä on todettava, että on selvää, että kyseisen suodatusjärjestelmän käyttöönotto edellyttää, että
–        internetyhteyden tarjoaja tunnistaa ensinnäkin kaikkien asiakkaidensa kaikkien sähköisten viestien joukosta vertaisverkkoliikenteeseen
liittyvät tiedostot
–        se toiseksi tunnistaa mainitusta liikenteestä ne tiedostot, jotka sisältävät teoksia, joiden oikeudet väitetysti ovat immateriaalioikeuksien
haltijoiden hallussa
–        se määrittää kolmanneksi, mitkä näistä tiedostoista on vaihdettu laittomasti, ja
–        se neljänneksi estää laittomaksi luokittelemiensa tiedostojen vaihtamisen.
Tällainen ennakkovalvonta edellyttää siis kaikkien kyseisen internetyhteyden tarjoajan verkossa kulkevien sähköisten viestien
aktiivista havainnointia, ja näin ollen se käsittää kaiken välitettävän tiedon ja kaikki kyseistä verkkoa käyttävät asiakkaat.
Kun edellä esitetty otetaan huomioon, on todettava, että kyseiselle internetyhteyden tarjoajalle annettu määräys ottaa käyttöön
riidanalainen suodatusjärjestelmä velvoittaisi sen valvomaan aktiivisesti kaikkien sen asiakkaiden kaikkia tietoja immateriaalioikeuksien
kaikkien uusien loukkausten estämiseksi. Tästä seuraa, että mainitulla määräyksellä asetettaisiin internetyhteyden tarjoajalle
sellainen yleinen valvontavelvollisuus, joka on kielletty direktiivin 2000/31 15 artiklan 1 kohdassa.
Arvioitaessa sitä, onko tämä määräys sopusoinnussa unionin oikeuden kanssa, on lisäksi otettava huomioon vaatimukset, joita
asiaa koskevien perusoikeuksien, kuten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemien perusoikeuksien, suojaamisesta
aiheutuu.
Tästä on todettava, että pääasiassa kyseessä olevalla määräyksellä tavoitellaan päämäärää suojata tekijänoikeuksia, jotka
kuuluvat immateriaalioikeuden alaan ja joita tiettyjen kyseessä olevan internetyhteyden tarjoajan verkossa kulkevien sähköisten
viestien laatu ja sisältö saattavat loukata.
Immateriaalioikeuksien suoja toki taataan Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 17 artiklan 2 kohdassa.
Mainitusta määräyksestä tai unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ei kuitenkaan mitenkään ilmene, että mainittu oikeus
olisi koskematon ja että sen suoja olisi siis ehdottomasti taattava.
Kuten asiassa C-275/06, Promusicae, 29.1.2008 annetun tuomion (Kok., s. I-271) 62–68 kohdasta ilmenee, omaisuudensuoja, joka
kattaa immateriaalioikeudet, on perusoikeutena tasapainotettava muiden perusoikeuksien turvaamisen kanssa.
Tarkemmin sanottuna mainitun tuomion 68 kohdasta ilmenee, että kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten on tekijänoikeuksien
haltijoiden suojaamiseksi määräämiensä toimenpiteiden yhteydessä varmistuttava siitä, että kyseisen oikeuden suojaamisen ja
niiden henkilöiden perusoikeuksien, joita mainitunlaiset toimenpiteet koskevat, välillä vallitsee asianmukainen tasapaino.
Pääasian kaltaisissa olosuhteissa kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten on siis erityisesti varmistettava asianmukainen
tasapaino tekijänoikeuksien haltijoilla olevan immateriaalioikeuden suojaamisen ja internetyhteyden tarjoajien kaltaisilla
toimijoilla perusoikeuskirjan 16 artiklan mukaan olevan elinkeinovapauden välillä.
Käsiteltävässä asiassa määräys ottaa käyttöön riidanalainen suodatusjärjestelmä merkitsee kyseisten oikeudenhaltijoiden edun
vuoksi kaikkien kyseessä olevan internetyhteyden tarjoajan verkossa kulkevien sähköisten viestien valvomista ja sitä, että
kyseinen valvonta on lisäksi ajallisesti rajoittamatonta, se koskee kaikkia uusia loukkauksia ja edellyttää olemassa olevien
teosten suojaamisvelvollisuuden lisäksi myös velvollisuutta suojata tulevia teoksia, joita ei ole vielä luotu mainitun järjestelmän
käyttöönottohetkellä.
Tällainen määräys merkitsisi siis huomattavaa puuttumista kyseessä olevan internetyhteyden tarjoajan elinkeinovapauteen, koska
sillä velvoitettaisiin ottamaan käyttöön monimutkainen, kallis ja pysyvä tietotekninen järjestelmä yksinomaan kyseisen tarjoajan
kustannuksella, mikä olisi sitä paitsi direktiivin 2004/48 3 artiklan 1 kohdassa asetettujen edellytysten vastaista, sillä
kyseisessä säännöksessä edellytetään, että toimenpiteet immateriaalioikeuksien kunnioittamisen varmistamiseksi eivät saa olla
liian monimutkaisia tai kalliita.
Näin ollen määräyksen riidanalaisen suodatusjärjestelmän käyttöönotosta ei voida katsoa olevan sen vaatimuksen mukainen, jonka
mukaan on varmistettava asianmukainen tasapaino tekijänoikeuksien haltijoilla olevan immateriaalioikeuden suojaamisen ja internetyhteyden
tarjoajien kaltaisilla toimijoilla olevan elinkeinovapauden välillä.
Mainitun määräyksen vaikutukset eivät myöskään rajoittuisi vain kyseiseen internetyhteyden tarjoajaan, koska riidanalainen
suodatusjärjestelmä on omiaan loukkaamaan myös internetyhteyden tarjoajan asiakkaiden perusoikeuksia eli heidän perusoikeuskirjan
8 artiklalla suojattua oikeuttaan henkilötietojen suojaan sekä heidän perusoikeuskirjan 11 artiklalla suojattua vapauttaan
vastaanottaa tai levittää tietoja.
On nimittäin selvää, että määräys riidanalaisen suodatusjärjestelmän käyttöönotosta merkitsisi kaiken sisällön järjestelmällistä
analysointia sekä niiden käyttäjien IP-osoitteiden keräämistä ja yksilöimistä, joilta verkkoon on alun perin lähetetty laitonta
sisältöä, ja että kyseiset osoitteet ovat suojattuja henkilötietoja, koska niiden avulla mainitut käyttäjät on mahdollista
tunnistaa täsmällisesti.
Mainittu määräys saattaisi myös vaarantaa tiedonvälityksen vapauden, koska kyseinen järjestelmä ei välttämättä riittävästi
erottelisi laitonta ja laillista sisältöä, joten sen käyttö saattaisi johtaa sellaisten viestien estämiseen, joiden sisältö
on laillinen. Ei nimittäin ole kiistetty, että vastaus kysymykseen siirron laillisuudesta riippuu myös tekijänoikeudesta tehtyjen
sellaisten laillisten poikkeusten soveltamisesta, jotka vaihtelevat jäsenvaltiosta toiseen. Lisäksi tietyt teokset saattavat
olla tietyissä jäsenvaltioissa vapaasti käytettävissä tai kyseessä olevat tekijät ovat saattaneet laittaa ne verkkoon ilmaiseksi.
Näin ollen on todettava, että kun kyseinen kansallinen tuomioistuin on antanut määräyksen, jolla se on velvoittanut internetyhteyden
tarjoajan ottamaan käyttöön riidanalaisen suodatusjärjestelmän, se ei ole noudattanut vaatimusta asianmukaisen tasapainon
varmistamisesta yhtäältä immateriaalioikeuden suojan ja toisaalta elinkeinovapauden, oikeuden henkilötietojen suojaan ja vapauden
vastaanottaa ja levittää tietoja välillä.
Kun edellä esitetty otetaan huomioon, esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiivejä 2000/31, 2001/29, 2004/48,
95/46 ja 2002/58 luettuina yhdessä ja tulkittuina niiden vaatimusten valossa, joita asiaa koskevien perusoikeuksien suojaamisesta
aiheutuu, on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että intenetyhteyden tarjoaja määrätään ottamaan käyttöön riidanalainen
suodatusjärjestelmä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Kyseessä olevia direktiivejä, jotka ovat
–
tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista
8.6.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä)
–
tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annettu Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/29/EY
–
teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2004/48/EY
–
yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annettu Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/46/EY ja
–
henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annettu Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivi 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi),
luettuina yhdessä ja tulkittuina niiden vaatimusten valossa, joita asiaa koskevien perusoikeuksien suojaamisesta aiheutuu,
on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että intenetyhteyden tarjoaja määrätään ottamaan käyttöön suodatusjärjestelmä
–
joka koskee kaikkia sen palveluiden kautta kulkevia sähköisiä viestejä ja erityisesti vertaisverkko-ohjelmistojen kautta kulkevia
viestejä
–
jota sovelletaan erotuksetta koko sen asiakaskuntaan
–
jota sovelletaan ennakolta
–
joka toteutetaan täysin internetyhteyden tarjoajan omalla kustannuksella ja
–
jolle ei ole asetettu ajallista rajoitusta
ja joka pystyy tunnistamaan internetyhteyden tarjoajan verkosta sellaisten sähköisten tiedostojen liikenteen, jotka sisältävät
musiikkiteoksen, elokuvateoksen tai audiovisuaalisen teoksen, jota koskevien immateriaalioikeuksien haltija määräystä vaatinut
väittää olevansa, sellaisten tiedostojen siirron estämiseksi, joiden vaihtaminen loukkaa tekijänoikeutta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.