CELEX: 62006TJ0308
Kopienas preču zīme
Iebildumu process
Kopienas grafiskas preču zīmes "BUFFALO MILKE Automotive Polishing Products" reģistrācijas pieteikums
Agrāka valsts grafiska preču zīme "BÚFALO"
Pierādījumu sniegšana pirmo reizi Apelāciju padomē
Rīcības brīvība, ko piešķir Regulas (EK) Nr. 40/94 74. panta 2. punkts (tagad
Regulas (EK) Nr. 207/2009 76. panta 2. punkts)
Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana
Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts (tagad
Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts)

Tiesvedības priekšvēsture
2001. gada 20. februārī prasītāja
Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc.
iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Kopienas preču zīmes reģistrācijas
pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994,
L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.).
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums:
Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 3., 18. un 25. klasē atbilstoši pārskatītajam
un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
vajadzībām un atbilst šādam aprakstam:
–        3. klase: “vaski, krēmi pulēšanai, tīrīšanas līdzekļi, krēmi ādai, izstrādājumi ādas aizsardzībai, mazgāšanas līdzekļi”;
–        18. klase: “rokassomiņas”;
–        25. klase: “apģērbi, tostarp t‑krekli, autiņi”.
Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2002. gada 8. aprīļa
Bulletin des marques communautaires
[
Kopienas Preču Zīmju Biļetenā
] Nr. 27/2002.
2002. gada 25. jūnijā persona, kas iestājusies lietā,
Werner & Mertz GmbH
iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad – Regulas
Nr. 207/2009 41. pants).
Iebildumi bija pamatoti ar šādu Vācijas grafisku preču zīmi:
1994. gada 15. jūlijā šī preču zīme tika reģistrēta ar Nr. 2079354 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3. klasē Nicas nolīguma
izpratnē un atbilst šādam aprakstam: “mazgāšanas un balināšanas līdzekļi; tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie
līdzekļi; ziepes; ādas, plastmasas un tekstila izstrādājumu, it īpaši kurpju, impregnēšanas, tīrīšanas, aizsargāšanas un kopšanas
aģenti; ziede, grīdas tīrīšanas un kopšanas līdzekļi; paklāju tīrīšanas un kopšanas līdzekļi; ugunsdroši materiāli un audumi;
traipu tīrītāji; santehnisko iekārtu mazgāšanas līdzekļi”.
Iebildumi attiecās uz reģistrācijas pieteikumā minētajām precēm, kas ietilpst 3. klasē, kuras pēc ierobežojuma, kas izdarīts
procedūras ITSB laikā, atbilst šādam aprakstam: “vaski; pulēšanas krēmi, tīrīšanas līdzekļi, krēmi ādai, izstrādājumi ādas
aizsardzībai, mazgāšanas līdzekļi, kas visi paredzēti automašīnu kopšanai”.
Iebildumi bija pamatoti ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā (tagad – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta
b) apakšpunkts) paredzēto pamatu.
2005. gada 15. jūlijā Iebildumu nodaļa pilnībā noraidīja iebildumus, pamatojot ar to, ka pierādījumi, ko persona, kas iestājusies
lietā, iesniegusi pēc prasītājas pieprasījuma atbilstoši Regulas Nr. 40/94 43. pantam (tagad – Regulas Nr. 207/2009 42. pants),
bija nepietiekami, lai pierādītu, ka agrākā valsts preču zīme bija tikusi faktiski izmantota Vācijā piecus gadus pirms Kopienas
preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publicēšanas datuma. Tā uzskatīja, ka visi iesniegtie pierādījumi bija sagatavoti personas,
kas iestājusies lietā, ietvaros, ka tie neļāva secināt, ka preces patiešām un faktiski bija laistas apgrozībā attiecīgajā
tirgū, un ka attiecīgi tie nesniedza norādes par agrākās preču zīmes izmantošanas apjomu.
2005. gada 9. septembrī persona, kas iestājusies lietā, par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Apelāciju
padomē.
2005. gada 14. novembrī persona, kas iestājusies lietā, pielikumā savam procesuālajam rakstam, kurā izklāstīti apelācijas
sūdzības pamati, izklāstīja pierādījumus, kas papildināja pierādījumus, kuri jau bija iesniegti pirmajā instancē. Šie jaunie
pierādījumi ietvēra deviņus rēķinus, kas izrakstīti laikā no 2001. gada 20. aprīļa līdz 2002. gada 18. martam.
Ar 2006. gada 8. septembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju otrā padome atcēla Iebildumu nodaļas
lēmumu un nodeva to tai atpakaļ izskatīšanai.
Pirmkārt, attiecībā uz tādu pierādījumu pieņemamību, ko persona, kas iestājusies lietā, pirmo reizi iesniegusi apelācijas
stadijā Apelāciju padomē un kuri vērsti uz to, lai pierādītu, ka tā bija agrāko preču zīmi izmantojusi Vācijā laikā no 1997. gada
8. aprīļa līdz 2002. gada 7. aprīlim, Apelāciju padome uzskatīja, ka deviņi rēķini ir papildu pierādījumi, kas vērsti uz to,
lai apstiprinātu vai pamatotu attaisnojošus pierādījumus, kas termiņā iesniegti Iebildumu nodaļā, un ka tie bija pieņemami.
Apelāciju padome savu pamatojumu balstīja uz Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 76. panta
2. punkts), kas piešķir ITSB rīcības brīvību ņemt vai neņemt vērā apstākļus un pierādījumus, kas iesniegti novēloti, izvērtējot
visus lietas atbilstošos apstākļus.
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai šie papildu pierādījumi bija tādi, lai pierādītu agrākās preču zīmes izmantošanu
Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punkta (tagad Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punkts) izpratnē, Apelāciju padome uzskatīja,
ka iesniegtie pierādījumi juridiski pietiekami pierādīja agrākās preču zīmes izmantošanu attiecībā uz precēm “pulēšanas krēmi”
un “krēmi ādai”. Apelāciju padome secināja, ka šie pierādījumi pamatoja un apstiprināja informāciju, kas bija ietverta liecībā
un cenrāžos, un ka šķiet, ka tie atbilst ziņojumiem par apgrozījumu.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savu prasību pamatojot, prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu, kas izriet no Regulas Nr. 40/94 43. panta pārkāpuma un Komisijas
1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303,
1. lpp.), 22. noteikuma pārkāpuma. Šis pamats iedalāms divās daļās.

Par rēķinu, kas pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, ņemšanu vērā
Prasītāja būtībā apgalvo, ka Apelāciju padome, pārkāpjot Regulas Nr. 40/94 43. pantu un Regulas Nr. 2868/95 22. noteikumu,
ir atzinusi par pieņemamiem dokumentus, kas novēloti pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē. Prasītāja uzskata, ka Apelāciju
padomei būtu bijusi jāņem vērā vēlā procesa stadija, kurā šī iesniegšana notikusi, un šo pierādījumu iesniegšanas apstākļi,
lai tos noraidītu.
Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka dokumenti, ko persona, kas iestājusies lietā, iesniegusi 2005. gada 14. novembrī līdz
ar rakstu, kurā izklāstīti apelācijas sūdzības pamati, pamatojot tos, kas jau bija iesniegti pirmajā instancē, nav tikuši
iesniegti termiņā, ko būtībā norādījusi Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 19. un 20. punktā. Savukārt lietas dalībnieki nav
vienisprātis par iespēju ITSB ņemt vērā minētos dokumentus.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā tas izriet no Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta formulējuma, ka, atbilstoši vispārējam noteikumam
un ja vien nav noteikts pretējais, faktu un pierādījumu iesniegšana, ko veic lietas dalībnieki, ir iespējama pēc termiņa beigām,
kas šādai iesniegšanai ir noteikts Regulā Nr. 40/94, un ka ITSB nekādā veidā nav liegts ņemt vērā faktus un pierādījumus,
kas ir izvirzīti vai iesniegti novēloti (Tiesas 2007. gada 13. marta spriedums lietā C‑29/05 P ITSB/
Kaul
, Krājums, I‑2213. lpp., 42. punkts).
Tomēr no minētā formulējuma pavisam noteikti izriet arī tas, ka šāda novēlota faktu un pierādījumu izvirzīšana vai iesniegšana
attiecīgajam lietas dalībniekam nepiešķir beznosacījuma tiesības pieprasīt ITSB, lai tas šos faktus vai pierādījumus ņemtu
vērā (iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/
Kaul
, 43. punkts).
Šāda vērā ņemšana, ko veic ITSB, ciktāl tam ir jālemj iebildumu procesā, var it īpaši būt pamatota, ja tas uzskata, pirmkārt,
ka novēloti iesniegtie pierādījumi ir tādi, kas, spriežot no pirmā acu uzmetiena, varētu būt nozīmīgi attiecībā uz tam iesniegto
iebildumu iznākumu, un, otrkārt, procesa stadija, kurā notikusi šī novēlotā iesniegšana un tās norises apstākļi neiestājas
pret šo ņemšanu vērā (iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/
Kaul
, 44. punkts).
Šajā ziņā uzreiz ir jānoraida prasītājas arguments, ka iepriekš minētais spriedums lietā ITSB/
Kaul
izskatāmajā lietā nav piemērojams, jo pierādījumi minētajā lietā neattiecas uz agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu. Pietiek
norādīt, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā ITSB/
Kaul
Tiesa ir sniegusi savu interpretāciju Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. pantam, kas, pretēji prasītājas norādītajam, nekādi neaprobežojas
ar to, kā jārīkojas gadījumā, kad novēloti iesniegti pierādījumi par prasības pamatotību, bet gan ļauj ITSB ņemt vērā visa
veida novēloti izvirzītus apstākļus un pierādījumus. Turklāt Tiesa nesen ir apstiprinājusi, ka tās interpretācija Regulas
Nr. 40/94 74. panta 2. punktam ir piemērojama arī gadījumā, kad novēloti iesniegti pierādījumi par agrākas preču zīmes faktisko
izmantošanu (šajā ziņā skat. 2011. gada 19. maija spriedumu lietā C‑308/10 P
Union Investment Privatfonds
/ITSB, Krājumā nav publicēts, 40.–45. punkts).
Attiecībā uz kārtību, kādā ITSB izmanto iepriekš minēto rīcības brīvību, ir jānorāda, pirmkārt, ka Apelāciju padome pamatoti
ir tieši konstatējusi, ka tai bija rīcības brīvība Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkta izpratnē, apstrīdētā lēmuma 22. punktā
norādot, ka “ITSB ir jāizlemj savas pilnīgas rīcības brīvības ietvaros ņemt vai neņemt vērā novēloti iesniegtus pierādījumus,
izvērtējot visus atbilstošos lietas apstākļus”.
Otrkārt, Apelāciju padomes sniegtais pamatojums ļauj attaisnot tās lēmumu, ievērojot apstākļus, pieņemt pierādījumus, kas
pirmo reizi iesniegti tai. Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 25. punktā norāda, ka Iebildumu nodaļas lēmumā bija uzskatīts,
ka persona, kas iestājusies lietā, nebija iesniegusi neatkarīgus pierādījumus par saviem pārdošanas apjomiem, kas varētu apstiprināt
vai pamatot dokumentus, kurus tā bija izstrādājusi savos ietvaros attiecībā uz agrākās preču zīmes izmantošanas apjomu. Līdz
ar to Apelāciju padome uzskatīja, ka tai bija rīcības brīvība un ka tai bija pamats pieņemt pierādījumus, kas iesniegti ar
rakstu, kurā izklāstīti apelācijas sūdzības pamati un kuri vērsti uz to, lai apstiprinātu vai pamatotu attaisnojošos dokumentus,
kas termiņā iesniegti Iebildumu nodaļā.
Treškārt, apstrīdētajā lēmumā ir tieši aplūkots jautājums par deviņu rēķinu attiecināmību uz lietas iznākumu un tajā nolemts
tos pieņemt, jo tie ir papildu pierādījumi, kas sniedzot paskaidrojumus par jautājumiem, kuri saistīti ar agrākās preču zīmes
izmantošanas apjomu, tas ir, jautājumiem, attiecībā uz kuriem pierādījumi jau bija tikuši iesniegti pirmajā instancē. Turklāt
ir jāuzsver, sekojot ITSB piemēram, ka apelāciju padome nav aprobežojusies ar to, ka būtu izvērtējusi nozīmi, kāda, spriežot
no pirmā acu uzmetiena, ir dokumentiem, kā to prasa Tiesa, bet tā ir drīzāk veikusi pilnīgu vērtējumu, kas faktiski parādīja,
ka jaunie pierādījumi patiesībā grozīja procesa iznākumu, kā to apliecina apstrīdētā lēmuma 26.–31. punkts.
Ceturtkārt, attiecībā uz “citiem” apstākļiem, kas var iestāties pret to, ka vērā tiek ņemti novēloti iesniegtie rēķini, ir
jāuzsver, ka no lietas materiāliem neizriet, ka personai, kas iestājusies lietā, bija nodoms ļaunprātīgi pagarināt procesu
vai ka tā būtu pierādījusi neuzmanību, iesniedzot pierādījumus pirmajā instancē.
Kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka procesa stadija, kurā notikusi novēlotā pierādījumu iesniegšana, iestājas pret to
ņemšanu vērā, tam vēl jo vairāk nevar piekrist. Izskatāmajā lietā personai, kas iestājusies lietā, pēc Iebildumu nodaļas lēmuma
bija iespēja iesniegt papildu pierādījumus, lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, un Apelāciju padomei bija rīcības brīvība
tos pieņemt. Apelāciju padome šos pierādījumus ir ņēmusi vērā, un tas, ko prasītāja apgalvo esam kavējumu procesā, patiesībā
ir tikai normāla tādas procedūras norise, kurā Apelāciju padome var atcelt Iebildumu nodaļas lēmumu.
Visbeidzot attiecībā uz pārbaudi, vai attiecīgā gadījumā viena regulas norma iestājas pret to, ka tiek pieņemti jauni pierādījumi
šajā procesa stadijā, ir jānorāda, ka iespēja lietas dalībniekiem procesā ITSB izvirzīt apstākļus un pierādījumus pēc tam,
kad beidzies šim mērķim noteiktais termiņš, nepastāv beznosacījuma veidā, bet gan, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma
lietā ITSB/
Kaul
42. punkta, ir pakļauta nosacījumam, ka nav noteikts pretējais. Vienīgi tad, ja šis nosacījums ir izpildīts, ITSB ir rīcības
brīvība attiecībā uz novēloti izvirzītu apstākļu un pierādījumu ņemšanu vērā, ko Tiesa tam ir atzinusi, interpretējot Regulas
Nr. 40/94 74. panta 2. punktu (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums lietā T‑86/05
K & L Ruppert Stiftung
/ITSB –
Lopes de Almeida Cunha
u.c. (“CORPO livre”), Krājums, II‑4923. lpp., 47. punkts).
Tomēr, izmantojot formulējumu “ja nav noteikts pretējais” attiecībā uz normām, kas var ierobežot rīcības brīvību, kura ITSB
piešķirta ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punktu, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā ITSB/
Kaul
nav tieši norādījusi, kuras Regulas Nr. 40/94 normas bija domātas. Tā vēl jo vairāk nav precizējusi, vai šis formulējums tāpat
ietver arī Regulu Nr. 2868/95 un, konkrētāk, Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punktu.
Ir jānorāda, ka, tā kā Komisija ir pieņēmusi Regulu Nr. 2868/95 saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 140. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009
145. pants), tās noteikumi ir jāinterpretē saskaņā ar pēdējās minētās regulas noteikumiem (Vispārējās tiesas 2009. gada 25. marta
spriedums lietā T‑191/07
Anheuser-Busch
/ITSB –
Budějovický Budvar
(“BUDWEISER”), Krājums, II‑691. lpp., 73. punkts).
Tādējādi izskatāmajā lietā prasītājas argumenti, ka Apelāciju padomei, pamatojoties uz Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkta
pamata bija pienākums noraidīt personas, kas iestājusies lietā, novēloti iesniegtos dokumentus, nevarot piemērot Regulas Nr. 40/94
74. panta 2. punktu, izraisītu to, ka tiek dota priekšroka īstenošanas regulas normu interpretācijai, kas ir pretēja skaidrām
vispārējās regulas normām (iepriekš minētais spriedums lietā “BUDWEISER”, 73. punkts un tajā minēta judikatūra).
Turklāt tas, ka tiek saglabāta iespēja pieņemt papildu pierādījumus, atbilst iepriekš minētā sprieduma lietā ITSB/
Kaul
garam. Lietā, kura ir šī sprieduma pamatā, Tiesa attaisnoja novēloti iesniegtu pierādījumu pieņemšanu, balstoties uz tiesiskās
drošības un pareizas tiesvedības principiem, saskaņā ar kuriem iebildumu izvērtēšanai pēc būtības ir jābūt iespējami pilnīgākai,
lai novērstu tādu preču zīmju reģistrāciju, kuras varētu vēlāk tikt atzītas par spēkā neesošām. Līdz ar to šie principi var
būt pārāki par procesuālās efektivitātes principu, kas ir pamatā nepieciešamībai ievērot termiņus, ja attiecīgās lietas apstākļi
to attaisno.
No tā izriet, ka nevar uzskatīt, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkts būtu tāds, kurā “būtu noteikts pretējais”
iepriekš minētā sprieduma lietā ITSB/
Kaul
izpratnē.
Ir patiesība, kā Vispārējā tiesa jau nospriedusi, ka Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts (tagad – Regulas Nr. 207/2009
42. panta 2. un 3. punkts), kā tie īstenoti ar Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 1. punktu redakcijā, kas piemērojama, pirms
tā tika grozīta ar Komisijas 2005. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1041/2005 (OV L 172, 4. lpp.), kas kļuvis par tās pašas
regulas 22. noteikuma 2. punktu pēc šiem grozījumiem, ir noteikts, ka agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījuma iesniegšana
pēc šim nolūkam piešķirtā termiņa beigām principā izraisa iebildumu noraidīšanu un šajā ziņā ITSB nav rīcības brīvības (iepriekš
minētais spriedums lietā “CORPO livre”, 48. un 49. punkts).
Tomēr Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 2. punkta otrais teikums nevar tikt interpretēts
kā tāds, kas aizliedz pieņemt izskatīšanai papildu pierādījumu jaunu faktu rašanās gadījumā, pat ja šāds pierādījums ir iesniegts
pēc minētā termiņa beigām (iepriekš minētais spriedums lietā “CORPO livre”, 50. punkts).
No tā izriet, ka, pat ja pierādījumu par izmantošanu pieņemšanai jābūt pakļautai tam, ka parādās “jauns elements”, izskatāmajā
lietā pastāvēja vairāk nekā ticami iemesli, kas bija par labu šo pierādījumu pieņemšanai.
Izskatāmajā lietā “jaunais elements”, kā tas paredzēts iepriekš minētajā spriedumā lietā “CORPO livre”, ir Iebildumu nodaļas
lēmums. Gadījumā, kad iebildumu iesniedzējs noteiktajā termiņā iesniedz sākotnējos atbilstošos pierādījumus, labā ticībā uzskatot,
ka tie ir pietiekami, lai pamatotu savas pretenzijas, un tikai ar Iebildumu nodaļas lēmumu uzzina, ka šie pierādījumi netiek
uzskatīti par pietiekamiem, nepastāv nekāds pamatots iemesls, kas liedz nostiprināt vai paskaidrot šo sākotnējo pierādījumu
saturu, iesniedzot papildu pierādījumus, ja tas lūdz Apelāciju padomei veikt jaunu, pilnīgu lietas izskatīšanu.
Arguments, ka iebildumu iesniedzējiem, kas uzņemas pierādīšanas pienākumu un kam tas ir jāizpilda, principā ir iespēja iesniegt
pilnīgus pierādījumus no paša procesa sākuma kopā ar to apsvērumiem, nav pārliecinošs. Pēc definīcijas, tāpat visos gadījumos,
kad pierādījumi ir iesniegti novēloti, sākotnēji noteiktais termiņš nav ievērots. Ja tikai ar vienkāršu apstākli, ka termiņš
nav ticis ievērots, būtu pietiekami, lai izslēgtu iespēju iesniegt papildu pierādījumus, Regulas Nr. 40/94 74. panta 2. punkts
nekad nebūtu piemērojams un attiecīgi tam tiktu liegta jebkāda piemērošanas joma.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāuzskata, ka prasītājas izvirzītie argumenti nevar ietekmēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu
ziņā ar to, ka ir ņemti vērā agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījumi, kas pirmo reizi izvirzīti Apelāciju padomē.
Līdz ar to prasītājas pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

Par agrākās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījumiem
Prasītāja apgalvo, ka Apelāciju padome esot kļūdaini uzskatījusi, ka personas, kas iestājusies lietā, iesniegtie dokumenti
kopumā pierādīja agrākās preču zīmes faktisku uzmantošanu. Faktiski tie deviņi rēķini, kas pirmo reizi iesniegti Apelāciju
padomē, pat apskatīti kopsakarā ar citiem pierādīšanas līdzekļiem, nepieļaujot, uzskata prasītāja, pierādīt agrākās preču
zīmes faktisku izmantošanu Vācijas teritorijā attiecīgajā laika periodā.
Kā izriet no Regulas Nr. 40/94 devītā apsvēruma, likumdevējs uzskatīja, ka agrākās preču zīmes aizsardzība ir pamatota tikai,
ciktāl šī preču zīme ir tikusi faktiski izmantota. Atbilstoši šim apsvērumam Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktā ir
paredzēts, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs var lūgt apliecinājumu, ka piecu gadu laikā pirms
Kopienas preču zīmes pieteikuma, kas ir iebildumu priekšmets, publicēšanas agrākā preču zīme ir tikusi faktiski izmantota
teritorijā, kurā tā ir aizsargāta.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punktu izmantošanas pierādījumiem jāattiecas uz agrākās preču zīmes izmantošanas
vietu, laiku, apjomu un raksturu (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 10. septembra spriedumu lietā T‑325/06
Boston Scientific
/ITSB –
Terumo
(“CAPIO”), Krājumā nav publicēts, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
Interpretējot faktiskas izmantošanas jēdzienu, jāņem vērā fakts, ka prasības, saskaņā ar kuru agrākai preču zīmei ir jābūt
faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam,
ratio legis
ir mazināt konfliktus starp divām preču zīmēm, ja vien nav ekonomiski pamatota iemesla, kas izriet no preču zīmes faktiskas
izmantošanas tirgū (Vispārējās tiesas 2003. gada 12. marta spriedums lietā T‑174/01
Goulbourn
/ITSB –
Redcats
(“Silk Cocoon”),
Recueil
, II‑789. lpp., 38. punkts). Savukārt minētā prasība neparedz ne vērtēt uzņēmuma komercdarbības panākumus, ne kontrolēt uzņēmuma
ekonomisko stratēģiju, ne arī sniegt aizsardzību preču zīmēm tikai tad, ja to komerciālā izmantošana sasniedz kvantitatīvi
nozīmīgu apjomu (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑203/02
Sunrider
/ITSB –
Espadafor Caba
(“VITAFRUIT”), Krājums, II‑2811. lpp., 38. punkts, un 2007. gada 8. novembra spriedums lietā T‑169/06
Charlott
/ITSB –
Charlo
(“Charlott France Entre Luxe et Tradition”), Krājumā nav publicēts, 33. punkts).
Preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā izmantota atbilstoši tās pamata funkcijai, t.i., garantēt to preču vai pakalpojumu
identitāti, attiecībā uz kurām tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu šo preču vai pakalpojumu noietu, izslēdzot simboliska
rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir saglabāt preču zīmes piešķirtās tiesības (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada
13. maija spriedumu lietā T‑183/08
Schuhpark Fascies
/ITSB –
Leder & Schuh
(“jello SCHUHPARK”), Krājumā nav publicēts, 20. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā noteikums attiecībā uz faktisku
izmantošanu prasa, ka šai preču zīmei, kas ir aizsargāta konkrētajā teritorijā, jābūt izmantotai publiski un ārēji (iepriekš
minētie spriedumi lietā “Silk Cocoon”, 39. punkts; lietā “VITAFRUIT”, 39. punkts, un lietā “Charlott France Entre Luxe et
Tradition”, 34. punkts).
Preču zīmes faktiskās izmantošanas rakstura vērtējums ir jābalsta kopumā uz visiem faktiem un apstākļiem, kas ir atbilstoši,
lai noskaidrotu tās patieso komerciālo izmantošanu, it īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomiskajā sektorā uzskata par
pamatotu, lai saglabātu vai radītu tirgus daļas ar preču zīmi aizsargātajām precēm vai pakalpojumiem, šo preču vai pakalpojumu
raksturu, tirgus raksturojumu, preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu (iepriekš minētais spriedums lietā “BUDWEISER”,
101. punkts).
Attiecībā uz apjomu, kādā tikusi izmantota agrākā preču zīme, arī jāņem vērā, pirmkārt, visu izmantošanas darījumu komerciālais
apjoms un, otrkārt, izmantošanas perioda ilgums, kā arī izmantošanas biežums (iepriekš minētais spriedums lietā “BUDWEISER”,
102. punkts).
Jautājums par to, vai izmantošana no kvantitatīvā viedokļa ir pietiekama, lai saglabātu vai radītu tirgus daļu precēm vai
pakalpojumiem, kurus aizsargā preču zīme, ir atkarīgs no vairākiem faktoriem un katra atsevišķa gadījuma izvērtēšanas. Šo
preču un pakalpojumu iezīmes, preču zīmes izmantošanas biežums vai regularitāte, tas, vai preču zīme ir izmantota visu īpašnieka
identisko preču vai pakalpojumu tirdzniecībā vai arī tikai daļā no tiem, vai pierādījumi, kurus var iesniegt īpašnieks, ir
faktori, kurus var ņemt vērā (Tiesas 2006. gada 11. maija spriedums lietā C‑416/04 P
Sunrider
/ITSB, Krājums, I‑4237. lpp., 71. punkts).
Lai šajā gadījumā pārbaudītu, vai agrākā preču zīme ir faktiski izmantota, ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus
faktorus, kam šajā gadījumā ir nozīme (iepriekš minētais spriedums lietā “BUDWEISER”, 104. punkts). Šis vērtējums nozīmē noteiktu
savstarpējo saistību, kas pastāv starp vērā ņemamajiem faktoriem. Tā ar minēto preču zīmi pārdoto preču nelielo apjomu var
kompensēt šīs preču zīmes izmantošanas augstā intensitāte vai ievērojams pastāvīgums šīs preču zīmes izmantošanas laikā un
otrādi. Turklāt ar agrāku preču zīmi pārdoto preču apgrozījumu, kā arī pārdošanas apjomu nedrīkst vērtēt absolūtā izteiksmē,
bet tie jāvērtē saistībā ar citiem attiecīgajiem faktoriem, tādiem kā komercdarbības apjoms, ražošanas vai pārdošanas kapacitāte
vai dažādošanas pakāpe uzņēmumā, kas izmanto preču zīmi, kā arī preču vai pakalpojumu raksturs attiecīgajā tirgū. Tādēļ, lai
agrākas preču zīmes izmantošanu kvalificētu kā faktisku izmantošanu, nav nepieciešams, lai tās izmantošana vienmēr būtu kvantitatīvi
nozīmīga (Tiesas 2003. gada 11. marta spriedums lietā C‑40/01
Ansul
,
Recueil
, I‑2439. lpp., 39. punkts; Tiesas 2004. gada 27. janvāra rīkojums lietā C‑259/02
La Mer Technology
,
Recueil
, I‑1159. lpp., 21. punkts).
Turklāt Vispārējā tiesa precizēja, ka preču zīmes faktisko izmantošanu nevar pierādīt, pamatojoties uz varbūtībām vai pieņēmumiem,
bet tā būtu jāpierāda ar stingriem un objektīviem pierādījumiem par efektīvu un pietiekamu preču zīmes izmantošanu attiecīgajā
tirgū (Vispārējās tiesas 2002. gada 12. decembra spriedums lietā T‑39/01
Kabushiki Kaisha Fernandes
/ITSB –
Harrison
(“HIWATT”),
Recueil
, II‑5233. lpp., 47. punkts).
Tieši iepriekš iztirzāto apsvērumu kontekstā ir jāpārbauda, vai Apelāciju padome pamatoti uzskatījusi, ka persona, kas iestājusies
lietā, bija iesniegusi pierādījumus par agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu.
Ir jānorāda – tā kā apskatāmās preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2002. gada 8. aprīlī, Regulas Nr. 40/94
43. panta 2. un 3. punktā paredzētais piecu gadu periods tādējādi ilgst no 1997. gada 8. aprīļa līdz 2002. gada 7. aprīlim.
Turklāt personas, kas iestājusies lietā, Apelāciju padomei iesniegtie pierādījumi, kas ir vērsti uz to, lai pierādītu agrākās
preču zīmes faktisko izmantošanu Vācijā, ir šādi:
–        personas, kas iestājusies lietā, ģenerāldirektora ar zvērestu apliecināta izziņa, kas datēta ar 2003. gada 3. decembri;
–        divas brošūras, kurās detalizēti aprakstītas preces, kas pārdotas, izmantojot personas, kas iestājusies lietā, grafisko apzīmējumu,
ar atbilstošo rindkopu tulkojumu; neviens no šiem dokumentiem nav datēts;
–        divi preču iepakojumu paraugi ar ietvertu tulkojumu angļu valodā, neviens no šiem dokumentiem nav datēts;
–        divi cenrāži ar daļējiem tulkojumiem, kas ietver norādi “spēkā no” un 2001. gada 1. aprīļa un 2000. gada 1. janvāra datumus;
–        trīs ziņojumi par mēneša apgrozījumu, kas datēti ar 1997., 1998. un 1999. gadu;
–        divi ziņojumu par apgrozījumu, kas datēti ar 2003. gadu.
Kas attiecas uz personas, kas iestājusies lietā, pierādījumiem, kuri pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, pamatojot pierādījumus,
kas jau iesniegti pirmajā instancē, tie ir deviņi rēķini, kas datēti ar laika periodu no 2001. gada 20. aprīļa līdz 2002. gada
18. martam.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasītāja nošķir argumentus, kas attiecas uz dokumentiem, kas iesniegti Iebildumu nodaļā, un dokumentiem
par pierādījumu vērību, kāda ir rēķiniem, kas pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē.
Attiecībā uz dokumentiem, kas iesniegti pirmajā instancē, prasītāja apgalvo, ka tie ir acīmredzami nepietiekami, lai pierādītu
agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu, pirmkārt, tādēļ, ka tie ir personas, kas iestājusies lietā, sagatavoti, un, otrkārt,
tādēļ, ka neviens no tiem neietver norādes, kādas prasa Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punkts, proti, informāciju par
izmantošanas ilgumu, vietu, apjomu un raksturu.
Kas attiecas uz izziņu, kas apliecināta ar zvērestu, ir svarīgi norādīt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu
pierādījuma vērtību, kāda ir “no rakstveida paziņojumiem, kas apstiprināti ar zvērestu vai ar līdzīgām sekām atbilstoši tās
valsts likumiem, kurā paziņojums sastādīts,” Regulas Nr. 40/94 76. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē (tagad – Regulas
Nr. 207/2009 78. panta 1. punkta f) apakšpunkts), ir jāpārbauda tajā ietvertās informācijas ticamība un patiesīgums, it īpaši
ņemot vērā dokumenta izcelsmi, tā izstrādes apstākļus, tā adresātu, un sev izvirzīt jautājumu par to, vai no tā satura viedokļa
dokuments šķiet saprātīgs un ticams (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā T‑86/07
Deichmann-Schuhe
/ITSB –
Design for Woman
(“DEITECH”), Krājumā nav publicēts, 47. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā “jello SCHUHPARK”, 38. punkts).
No tā izriet, ka, lai arī, ņemot vērā saiknes, kas vieno izziņas autoru un personu, kas iestājusies lietā, šī izziņa ir jāapstiprina
ar citu prasītājas iesniegto pierādījumu saturu, lai tam būtu pierādījuma vērtība, tomēr apstāklis, ka šādu izziņu izsniedzis
personas, kas iestājusies lietā, ģenerāldirektors, pats par sevi nevarētu tam liegt jebkādu vērtību. Turklāt, kā norādīts
tālāk, informācija, kas sniegta ar izziņu, ir faktiski apstiprināta ar citiem ITSB iesniegtajiem pierādījumiem. Attiecīgi
šis prasītājas arguments ir jānoraida.
Kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka neviens no pierādījumiem neietver visas norādes, kas prasītas Regulas Nr. 2868/95
22. noteikuma 3. punktā, sekojot ITSB piemēram, ir jānorāda, ka metode, kādu izmantojusi prasītāja, lai analizētu pierādījumus,
kas izpaužas tādējādi, ka iesniegtie dokumenti tiek sadalīti vairākās daļās, cenšoties noraidīt lielāko iespējamo dokumentu
skaitu to neatbilstības dēļ, nav savienojama, pirmkārt, ar principu, ka pierādījumi ir jāvērtē visaptveroši, un, otrkārt,
ar nostāju, kādu paudusi Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā
Ansul
, saskaņā ar kuru, vērtējot preču zīmes izmantošanas faktisko raksturu, vērā ir jāņem visi fakti un apstākļi, kas ir atbilstoši,
lai konstatētu tās komerciālās izmantošanas faktiskumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Ansul
, 38. punkts).
Turklāt, ja Regulas Nr. 2869/95 22. noteikumā ir minētas norādes par izmantošanas vietu, ilgumu, apjomu un raksturu, un sniedz
pieņemamu pierādījumu piemērus, tādus kā iepakojumi, uzlīmes, cenrāži, katalogi, faktūrrēķini, fotogrāfijas, laikrakstu sludinājumi
un rakstiski paziņojumi, šis noteikums nekādi nenozīmē, ka ikvienam pierādījumam jāietver informācija par katru no četriem
elementiem, par ko jāiesniedz pierādījumi par faktisku izmantošanu, proti, izmantošanas vietu, ilgumu, raksturu un apjomu.
No tā izriet, ka prasītājas arguments, ka noteikti pierādījumi nevar tikt ņemti vērā, jo tie vienlaikus nepierāda visus četrus
prasītos elementus, tādējādi ir nepamatots un ir jānoraida. Tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka izskatāmajā lietā iesniegtās
brošūras, cenrāži, paziņojumi skaidri apliecina izmantošanas vietu, ilgumu un raksturu vai nu tiešā veidā, vai izmantojot
dedukcijas metodi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka brošūrās un abos iepakojuma paraugos preces tiek prezentētas vācu valodā. Ir tiesa, ka uz viena
no iepakojumiem preces izmantošanas veids un apraksts ir arī franču un angļu valodā, un to, kā norāda persona, kas iestājusies
lietā, izskaidro apstāklis, ka attiecīgās preces tiek reimportētas no citām Eiropas valstīm. Katrā ziņā šīs norādes neliek
apšaubīt apstākli, ka paredzētais tirgus ir Vācija. To pierāda arī cenrāži, kas norādīti Vācijas markās un/vai EUR atkarībā
no gada, tādējādi apstiprinot personas, kas iestājusies lietā, ģenerāldirektora izziņu par izmantošanas vietu. Grafiskā preču
zīme, kāda tā tikusi reģistrēta, parādījās visās brošūrās, uz iepakojuma, kā arī uz cenrāžiem. Ziņojumi par apgrozījumu norāda,
ka faktiski notika pārdošana. Turklāt šo elementu apstiprina rēķini. Lai arī vārds “bufalo” noteiktos gadījumos ir saīsināts,
saīsinājums var norādīt vienīgi uz vārdu “bufalo”. Tādējādi, piemēram, 2001. gada 20. decembra rēķinā minēta “buf. shoe polish
schwarz 75 ml”. Norāde uz šo preci atrodama arī uz cita tajā pašā dienā izrakstīta rēķina un pēdējā gadījumā atbilst precei
“bufalo shoe polish black 75ml”. Tātad izmantošanas raksturs ir pietiekami pamatots.
Pretēji prasītājas apgalvotajam, izmantošana ir pierādīta tikai attiecībā uz kurpju kopšanas līdzekļiem. Brošūras apliecina,
ka bez vaska, persona, kas iestājusies lietā, pārdeva arī ziepes, uz kurām skaidri norādīts, ka tās paredzētas “visa veida
gludai ādai”, taukus ādai un līdzekļus, uz kuriem attēloti vienīgi ādas izstrādājumi vai apģērbi, tādējādi norādot, ka tiem
paredzēti “BUFALO” izstrādājumi. Līdz ar to prasītājas argumentācija šajā jautājumā nav atbilstoša un ir jānoraida.
Tāpat ir jānoraida prasītājas arguments, ka dokumenti bez datuma vai dokumenti, kuri datēti ar datumu, kas neietilpst vērā
ņemamajā periodā, arī nepiesaista interesi. Pat pieņemot, ka šie dokumenti paši par sevi neļauj secināt, ka bijusi faktiska
izmantošana, ir jākonstatē, ka preces komerciālā dzīve principā ilgst noteiktu periodu, un izmantošanas turpināšanās ir daļa
no norādēm, kas ir jāņem vērā, lai pierādītu, ka izmantošana bija objektīvi paredzēta, lai radītu vai saglabātu tirgus daļu,
šāda veida dokumentiem ne tikai neesot tādiem, kas nepiesaista interesi, bet tie izskatāmajā lietā ir jāņem vērā un jānovērtē
kopsakarā ar pārējiem pierādījumiem, jo tie var sniegt
a posteriori
pierādījumus par preču zīmes reālu un faktisku izmantošanu komercdarbībā.
Kas attiecas uz rēķiniem, kuri pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, prasītāja apstrīd to pierādījuma spēku, pamatojot ar
to, ka, pirmkārt, tie pierāda tikai sporādisku izmantošanu, ievērojot preču raksturu (lētas preces), konkrētā ģeogrāfiskā
tirgus plašumu (Vācija) un atbilstošos patērētājus (sabiedrība kopumā), un ka tās atbilst tikai niecīgai daļai no apgrozījuma,
kas minēts ar zvērestu apliecinātajā paziņojumā, otrkārt, ka šos rēķinus sagatavojusi cita vienība, kādēļ nav pierādīts, ka
tā ir īpašnieka pilnvarota persona, treškārt, ka tie neattiecas uz visu piecu gadu periodu, bet gan tikai uz trīspadsmit mēnešiem
un, visbeidzot, ka tie, lielākais, varēja apliecināt izmantošanu attiecībā uz kurpēm, taču ne attiecībā uz pulēšanas krēmiem
un ādai paredzētiem krēmiem kopumā.
Izskatāmajā lietā attiecībā uz papildu rēķiniem un to ietekmi uz izmantošanas apjoma vērtējumu Apelāciju padome pamatoti uzskatīja,
ka, kopā ar citiem pierādījumiem šie rēķini “[..] sniedza pierādījumus par izmantošanu, kas ir objektīvi piemērota, lai radītu
vai saglabātu noieta tirgu pulēšanas krēmiem [un] ādai paredzētiem krēmiem[; turklāt] komerciālais apjoms salīdzinājumā ar
izmantošanas ilgumu un biežumu nav tik nenozīmīgs, lai secinātu, ka izmantošana ir tīri simboliska, minimāla vai fiktīva un
ka tās vienīgais mērķis ir uzturēt preču zīmes tiesību aizsardzību”.
Apelāciju padome šādu secinājumu izdarīja pēc tam, kad bija rūpīgi izvērtējusi dokumentus un ņemot vērā šādus konkrētus apsvērumus:
“Deviņi rēķini izrakstīti laika periodā no 2001. gada aprīļa līdz 2002. martam. [Personas, kas iestājusies lietā] ģenerāldirektors
savā paziņojumā ir norādījis, ka preces un materiāli kurpju kopšanai ir iebildumu iesniedzējai devuši apgrozījumu EUR 6 653 237
laika periodā no 2000. gada līdz 2003. gadam. Šie deviņi rēķini attiecas uz pārdošanas darījumiem par aptuveni EUR 1600 un
parāda, ka preces “BUFALO” ir tikušas piegādātas nelielā apjomā (12, 24, 36, 48, 60, 72 vai 144 gabali) dažādiem klientiem.
Tas šķiet atbilstam zemajiem pārdošanas apjomiem, kas minēti paziņojumā, kas tik tikko pārsniedz vienu miljonu EUR gadā tādām
precēm kā krēmi, kas lielā mērā tiek izmantotas lielākajā Eiropas tirgū, tas ir, Vācijā, kas ietver aptuveni 80 miljonus potenciālo
patērētāju. Turklāt rēķinos piemērotie tarifi lielā mērā atbilst tarifiem, kas ietverti cenrāžos, kuri kā dokuments (d) iesniegti
Iebildumu nodaļā”.
Šie secinājumi atbilst Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru, ja tas atbilst patiesam komerciālam mērķim, pat ar minimālu preču
zīmes, kurai faktiski ir tikai viens importētājs attiecīgajā dalībvalstī, izmantošanu var pietikt, lai konstatētu faktisku
izmantošanu (iepriekš minētais spriedums lietā
Ansul
, 39. punkts, un iepriekš minētais rīkojums lietā
La Mer Technology
, 21. punkts).
No tā izriet, ka ir jānoraida prasītājas arguments, ka rēķinos minētie pārdošanas darījumi pierāda vienīgi sporādisku izmantošanu,
ņemot vērā preču raksturu un ģeogrāfiskā tirgus apjomu.
Turklāt ir jānorāda, ka izmantošanas apjoma novērtējums nedrīkst balstīties vienīgi uz pārdošanas apjomu, kas tieši minēts
šajos rēķinos. Rēķini tāpat netieši sniedz norādes par agrākās preču zīmes izmantošanu. Piemēram, apstāklis, ka iesniegtie
rēķini neietver secīgus numurus un būtībā ir izrakstīti dažādos mēnešos, liek secināt, ka persona, kas iestājusies lietā,
ir iesniegusi vienīgi pierādījumus par pārdošanas darījumu piemēriem. Tomēr šie piemēri ļauj ar saprātīgu ticamības pakāpi
domāt, ka attiecīgo preču kopējie pārdošanas apjomi patiesībā ir lielāki nekā tieši minētie. Tāpat apstāklis, ka šie rēķini
ir adresēti dažādiem izplatītājiem, parāda, ka izmantošanai ir pietiekams apmērs, lai atbilstu patiesai un nopietnai komerciālai
darbībai, un ka tas nav tikai mēģinājums simulēt faktisku izmantošanu, izmantojot vienmēr vienu un to pašu izplatītāju loku.
Līdz ar to Apelāciju padome ir pamatoti uzskatījusi, ka summas, kas parādās rēķinos, nebija tik zemas, lai liktu domāt, ka
šie pārdošanas darījumi būtu īstenoti vienīgi ar mērķi saglabāt preču zīmi reģistrā, nevis lai to faktiski izmantotu, un ka
ar to bija pietiekami, lai secinātu, ka izskatāmajā lietā persona, kas iestājusies lietā, bija iesniegusi pierādījumus par
šo faktisko izmantošanu, kas tai bija jāpierāda.
Attiecībā uz argumentu, ka rēķinus izrakstījusi cita vienība, nevis persona, kas iestājusies lietā, attiecībā uz kuru nav
pierādīts, ka tā bija īpašnieka pilnvarota persona, ir jānorāda, ka sabiedrība, kas izraksta rēķinus, ir norādīta vienā no
brošūrām, kā arī cenrādī, kas ir spēkā no 2001. gada 1. aprīļa, un ziņojumā par apgrozījumu par 2000.–2003. gadu. Cenrādī
nosaukumam
Bergal Nico Solitaire
seko norāde “Vertriebsgesellschaft mbH”, ko var tulkot kā “izplatītājsabiedrība”. Tāda pati norāde parādās uz veidlapām, uz
kurām ir attiecīgie deviņi rēķini. Turklāt sabiedrības elektroniskā pasta adrese rēķinu apakšmalā pierāda, ka šī adrese tiek
uzturēta ar personas, kas iestājusies lietā, interneta vietni, proti, BNS@WERNER-MERTZ.COM. Šie pierādījumi apstiprina personas,
kas iestājusies lietā, apgalvojumu, ka sabiedrība
Bergal Nico Solitaire
ir personas, kas iestājusies lietā, izplatītājsabiedrība vai vismaz attiecīgā sabiedrība, kas cieši saistīta ar personu, kas
iestājusies lietā.
Turklāt arguments, ka rēķini neattiecas uz visu piecu gadu periodu, bet tikai uz trīspadsmit mēnešiem, arī ir jānoraida, jo
nav nepieciešams, ka izmantošana ilgst visu piecu gadu periodu, bet gan periodu, kas ir pietiekami ilgs, lai pierādītu, ka
šī izmantošana ir faktiska. Tāpat ar zvērestu apliecinātajā paziņojumā ir pietiekami daudz informācijas šajā ziņā, un līdz
ar to nevar apgalvot, ka izskatāmajā lietā izmantošana būtu ilgusi tikai ar trīspadsmit mēnešiem.
Visbeidzot arguments, ka pierādījumi var pierādīt izmantošanu, lielākais, attiecībā uz kurpēm, bet ne attiecībā uz pulēšanas
krēmiem un krēmiem, kas paredzēti ādai kopumā, arī nav pamatots, ciktāl ar to izvirzīta nošķiršana, kas neatbilst nekādam
reālam segmentam tirgū, kurā no komercdarbības viedokļa varētu tikt iedalītas preces, uz kurām balstīti iebildumi.
No tā izriet, ka rēķini, kas pirmo reizi iesniegti Apelāciju padomē, ir pietiekami, lai kopā ar citiem pierādījumiem pierādītu,
ka agrākā Vācijas preču zīme, uz kuru bija balstīti iebildumi, ir tikusi faktiski izmantoti attiecībā uz Apelāciju padomes
norādītajām precēm. Līdz ar to arī pamata otrā daļa ir jānoraida, tāpat kā prasība kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Forwood
Schwarcz
Popescu
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. novembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.