CELEX: 62014CJ0338
Ennakkoratkaisupyyntö
Itsenäiset kauppaedustajat
Direktiivi 86/653/ETY
17 artiklan 2 kohta
Päämies päättää edustussopimuksen
Kauppaedustajalle maksettavat korvaukset
Asiakaskuntahyvitystä ja vahingonkorvausta koskevien järjestelmien päällekkäisyyden kielto
Kauppaedustajan oikeus saada asiakaskuntahyvitystä täydentävä vahingonkorvaus
Edellytykset

Ennakkoratkaisupyyntö koskee jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18.12.1986 annetun neuvoston direktiivin 86/653/ETY (
EYVL L 382, s. 17
; jäljempänä direktiivi) 17 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Quenon K. SPRL (jäljempänä Quenon) ja Beobank SA, aiemmin Citibank Belgium SA (jäljempänä Citibank), sekä Metlife Insurance SA, aiemmin Citilife SA (jäljempänä Citilife), ja jossa Quenon vaatii hyvitystä ja vahingonkorvausta siitä, että kyseiset yhtiö sanoivat irti sen edustussopimuksen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin toisessa ja kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”kaupallista edustusta koskevien kansallisten säännösten erot vaikuttavat oleellisesti kilpailun edellytyksiin ja kyseisen toiminnan harjoittamiseen yhteisössä ja ovat haitallisia sekä kauppaedustajan oikeussuojalle suhteessa tämän päämieheen että kaupallisten sopimusten varmuudelle; lisäksi nämä erot haittaavat oleellisesti edustussopimusten tekemistä ja toimintaa, jos päämies ja kauppaedustaja ovat eri jäsenvaltioista,
jäsenvaltioiden välistä tavarakauppaa tulisi harjoittaa yhtenäismarkkinoille ominaisin ehdoin, mikä edellyttää jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämistä yhteismarkkinoiden asianmukaisen toiminnan kannalta välttämättömässä laajuudessa; lainvalintasäännöt eivät kauppaedustuksen osalta poista edellä tarkoitettuja ristiriitaisuuksia edes siinä tapauksessa, että ne olisivat yhdenmukaisia, joten ehdotettu yhdenmukaistaminen on tarpeen lainvalintasäännöistä huolimatta”.
Direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä säädettyjä yhdenmukaistamistoimenpiteitä sovelletaan niihin jäsenvaltioiden lakeihin, asetuksiin ja hallinnollisiin määräyksiin, jotka koskevat kauppaedustajan ja tämän päämiehen välistä suhdetta.
2.   Tässä direktiivissä ’kauppaedustajalla’ tarkoitetaan itsenäistä välittäjää, jolla on pysyvä valtuutus neuvotella tavaroiden myynnistä ja ostosta toisen henkilön puolesta, jäljempänä ’päämies’, tai neuvotella ja tehdä sopimuksia tällaisista liiketoimista päämiehen nimissä ja lukuun.
– –”
Direktiivin 17 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kauppaedustajalle suoritetaan edustussopimuksen lakattua 2 kohdassa tarkoitettu hyvitys tai 3 kohdassa tarkoitettu korvaus.
2.
a)
Kauppaedustajalla on oikeus hyvitykseen, jos ja siinä laajuudessa kuin:
—
hän on hankkinut päämiehelle uusia asiakkaita tai merkittävästi laajentanut liikesuhteita aikaisempien asiakkaiden kanssa ja päämiehelle koituu jatkuvasti merkittävää etua liikesuhteista tällaisten asiakkaiden kanssa;
ja
—
tämän hyvityksen maksaminen on kaikki asiaan vaikuttavat seikat ja erityisesti kauppaedustajan näiden asiakkaiden kanssa päätettävistä liiketoimista menettämät provisiot huomioon ottaen kohtuullista. – –
b)
Hyvityksenä suoritetaan korkeintaan määrä, joka vastaa kauppaedustajan yhden vuoden palkkioita viiden viimeksi kuluneen vuoden palkkioiden keskimäärän mukaan laskettuna, tai, jos edustussopimus on ollut voimassa viittä vuotta lyhyemmän ajan, hyvitys lasketaan sopimuksen koko voimassaoloaikana maksettujen palkkioiden keskimäärän mukaan.
c)
Tällaisen hyvityksen saaminen ei vähennä kauppaedustajan oikeutta vaatia vahingonkorvausta.
3.   Kauppaedustajalla on oikeus korvaukseen vahingosta, jonka hänen ja päämiehen välisen suhteen lakkaaminen hänelle aiheuttaa.
Tällaista vahinkoa katsotaan syntyvän erityisesti, jos sopimus lakkaa olosuhteissa, joissa:
—
kauppaedustaja menettää provision, jonka hän olisi saanut, jos edustussopimus olisi täytetty asianmukaisesti, ja kun päämies saa merkittävää etua kauppaedustajan toiminnasta; tai
—
kauppaedustaja ei ole voinut kattaa kustannuksia ja menoja toimenpiteistä, joihin hän on ryhtynyt edustussopimuksen täyttämiseksi päämiehen neuvojen mukaisesti.”
Belgian oikeus
Direktiivi 86/653 on saatettu osaksi Belgian lainsäädäntöä kauppaedustussopimuksista 13.4.1995 annetulla Belgian lailla (Moniteur belge, 2.6.1995, s. 15621; jäljempänä vuoden 1995 laki). Sen 20 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Sopimuksen lakkaamisen jälkeen kauppaedustajalla on oikeus goodwill-hyvitykseen silloin, kun hän on hankkinut päämiehelle uusia asiakkaita tai merkittävästi laajentanut liikesuhteita aikaisempien asiakkaiden kanssa, ja tästä koituu päämiehelle jatkuvasti merkittävää etua.
Jos sopimuksessa on kilpailukieltolauseke, päämiehelle on katsottava koituvan merkittävää etua, ellei toisin osoiteta.
Hyvityksen suuruutta vahvistettaessa otetaan huomioon sekä liikesuhteiden laajentamisen merkitys että uusien asiakkaiden hankkiminen.
Hyvitystä suoritetaan korkeintaan määrä, joka vastaa kauppaedustajan yhden vuoden palkkioita viiden viimeksi kuluneen vuoden palkkioiden keskimäärän mukaan laskettuna, tai jos edustussopimus on ollut voimassa viittä vuotta lyhyemmän ajan, hyvitys lasketaan edellisinä vuosina maksettujen palkkioiden keskimäärän mukaan. – –”
Vuoden 1995 lain 21 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Siltä osin kuin kauppaedustajalla on oikeus 20 §:ssä säädettyyn goodwill-hyvitykseen, eikä hyvitys kokonaan kata tosiasiallisesti aiheutuneita vahinkoja, kauppaedustaja voi saada goodwill-hyvityksen lisäksi vahingonkorvausta määrän, joka vastaa tosiasiallisesti aiheutuneen vahingon määrän ja kyseisen hyvityksen välistä erotusta, edellyttäen, että hän näyttää toteen aiheutuneeksi väitetyn vahingon määrän.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Quenonista, joka perustettiin jatkamaan K. Quenonin toimintaa, tuli Citibankin kauppaedustaja ja Citilifen vakuutusasiamies 1.12.1997 alkaen kahden eri edustussopimuksen perusteella. Pankki- ja vakuutustoiminta yhdistettiin yhdeksi edustukseksi, ja Quenonille maksettiin palkkio yksinomaan provisiona, jonka Citibank suoritti pankkituotteiden myynnistä ja Citilife vakuutustuotteiden myynnistä.
Citibank päätti 9.1.2004 Quenonin edustussopimuksen syitä ilmoittamatta ja suoritti Quenonille 95268,30 euron suuruisen hyvityksen sopimuksen irtisanomisesta ja 203326,80 euron suuruisen goodwill-hyvityksen. Citibank kielsi Quenonia edustamasta sitä enää ja käyttämästä sen nimeä ja tavaramerkkiä. Quenonilla ei ollut kyseisestä päivämäärästä lähtien enää pääsyä tietotekniseen ohjelmaan, jonka avulla se olisi voinut hallinnoida Citilifen vakuutustuotesalkkua. Quenonin mukaan sen oli tämän vuoksi tosiasiallisesti mahdotonta jatkaa vakuutusasiamiessopimuksen täytäntöönpanoa.
Quenon nosti 20.12.2004 Citibankia ja Citilifea vastaan kanteen tribunal de commerce de Bruxellesissä (Brysselin ensimmäisen asteen kauppatuomioistuin) ja vaati niiden velvoittamista maksamaan erikseen tai yhteisvastuullisesti irtisanomisajan korvausta ja goodwill-hyvitystä vakuutusasiamiessopimuksen päättämisestä, täydentäviä vahingonkorvauksia sekä provisioita liiketoimista, jotka oli tehty kyseisen sopimuksen päättymisen jälkeen.
Koska Quenonin kanne hylättiin 8.7.2009 annetulla tuomiolla, se valitti ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen muutettuaan ensin alimmassa oikeusasteessa vaatimiaan summia.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Quenon vetoaa muutoksenhakunsa tueksi siihen, että goodwill-hyvitys, jonka Citibank maksoi sille pankin edustussopimuksen irtisanomisesta, ei ole riittävä. Sen mielestä huomioon on vuoden 1995 lain 21 §:n mukaisesti otettava sen vakuutusasiamiessopimuksen de facto irtisanomiseen perustuvat irtisanomisajan korvaus ja goodwill-hyvitys sekä sille syntynyt kokonaisvahinko.
Pääasian vastaajat väittävät, että tämä kansallinen säännös, sellaisena kuin Quenon sitä tulkitsee, on direktiivin vastainen, koska siinä ei sallita jäsenvaltioiden säätävän, että nämä kaksi korvausjärjestelmää – eli hyvitysjärjestelmä ja vahingonkorvausjärjestelmä – ovat päällekkäisiä.
Tässä tilanteessa cour d’appel de Bruxelles (Brysselin toisen asteen tuomioistuin) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin 17 artiklaa tulkittava siten, että siinä sallitaan kansallisen lainsäätäjän säätävän, että kauppaedustajalla on sopimuksen lakkaamisen jälkeen oikeus asiakaskuntahyvitykseen, jonka määrä vastaa enintään yhden vuoden palkkioita, ja jos tämän hyvityksen määrä ei kata tosiasiallisesti aiheutunutta vahinkoa kokonaisuudessaan, vahingonkorvaukseen, jonka määrä vastaa tosiasiallisesti aiheutuneen vahingon määrän ja kyseisen hyvityksen välistä erotusta?
2)
Onko erityisesti direktiivin 17 artiklan 2 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että siinä asetetaan asiakaskuntahyvitystä täydentävän vahingonkorvauksen saamisen edellytykseksi päämiehen tekemä sopimusrikkomus tai sopimukseen perustumaton vahinkoa aiheuttava virhe, joka on syy-yhteydessä vaadittuun vahingonkorvaukseen, ja sellaisen vahingon aiheutuminen, joka on muuta kuin kiinteämääräisellä asiakaskuntahyvityksellä korvattavaa vahinkoa?
3)
Jos jälkimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko virheen oltava muu kuin sopimuksen yksipuolinen päättäminen, kuten liian lyhyt irtisanomisaika, riittämättömien irtisanomisajan korvauksen ja asiakaskuntahyvityksen myöntäminen, päämiehen vastuulle luettavien vakavien syiden olemassaolo, sopimuksen päättämistä koskevan oikeuden väärinkäyttö tai muu laiminlyönti, kuten muun muassa markkinakäytäntöjen noudattamatta jättäminen?”
Unionin tuomioistuimen toimivalta
Saksan hallitus ja Euroopan komissio huomauttavat aluksi, ettei pääasiassa kyseessä oleva tilanne, jossa on kyse pankki- ja vakuutuspalveluja tarjoavasta kauppaedustajasta, kuulu direktiivin soveltamisalaan. Komissio katsoo kuitenkin, että unionin tuomioistuimen on vastattava ennakkoratkaisukysymyksiin, jotta direktiivin yhdenmukainen tulkinta voitaisiin varmistaa.
Tältä osin on todettava, että direktiivi on tarkoitettu sovellettavaksi yksinomaan sellaisiin itsenäisiin kauppaedustajiin, joilla on valtuutus neuvotella tavaroiden myynnistä ja ostosta, kuten direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa olevasta käsitteen ”kauppaedustaja” määritelmästä ilmenee. Kauppaedustaja, jolla on valtuutus neuvotella pankki- ja vakuutuspalvelujen myynnistä, ei siis kuulu direktiivin soveltamisalaan.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että kun kansallisen lainsäädännön mukaan yksinomaan valtion sisäisten tilanteiden ratkaisemisessa on noudatettava unionin oikeudessa tehtyjä ratkaisuja, jotta muun muassa vältettäisiin omien kansalaisten syrjintä tai mahdollinen kilpailun vääristyminen taikka varmistettaisiin yhtenäinen menettely toisiinsa rinnastettavissa olevissa tapauksissa, on olemassa selvä intressi sen osalta, että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä ja käsitteitä tulkitaan yhdenmukaisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä ja käsitteitä sovelletaan (ks. mm. tuomio Poseidon Chartering,
C‑3/04
,
EU:C:2006:176
,
ja
kohta; tuomio Volvo Car Germany,
C‑203/09
,
EU:C:2010:647
,
ja
kohta ja tuomio Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
,
ja
kohta).
Unionin tuomioistuin on vuoden 1995 lain – jolla direktiivi pannaan täytäntöön Belgian oikeusjärjestyksessä – osalta jo katsonut olevansa toimivaltainen tilanteessa, jossa edustussopimus koski tuomioon Unamar (
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
) johtaneessa asiassa kyseessä olleita palveluja. Unionin tuomioistuin totesi mainitun tuomion 30 kohdassa, että vaikka direktiivillä ei säännelläkään suoraan pääasiassa kyseessä ollutta tilannetta, Belgian lainsäätäjä on kuitenkin kyseisen direktiivin säännöksiä kansallisen oikeuden osaksi saatettaessa päättänyt kohdella tavaroita koskevia edustussopimuksia ja palveluja koskevia edustussopimuksia samalla tavoin.
Koska nämä samat syyt pätevät myös nyt esillä olevassa asiassa, esitettyihin kysymyksiin on vastattava.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 17 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kauppaedustajalla on edustussopimuksen lakatessa oikeus sekä enintään yhden vuoden palkkioitaan vastaavaan asiakaskuntahyvitykseen että – jos kyseinen hyvitys ei kata todellisuudessa aiheutunutta vahinkoa kokonaisuudessaan – täydentävään vahingonkorvaukseen.
Tämän osalta on aluksi muistutettava, että direktiivin 17 artiklaa on tulkittava direktiivissä asetettuun tavoitteeseen ja siinä säädettyyn järjestelmään nähden (tuomio Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
,
kohta ja tuomio Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
,
kohta).
Direktiivin tavoitteena on kauppaedustussopimuksen osapuolten välisiä oikeudellisia suhteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen (tuomio Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
,
kohta ja tuomio Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
,
kohta).
Kuten direktiivin johdanto-osan toisesta ja kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee, direktiivin tarkoituksena on suojella kauppaedustajaa suhteessa tämän päämieheen, edistää kaupallisten liikesuhteiden varmuutta ja helpottaa jäsenvaltioiden välistä tavarakauppaa lähentämällä näiden kaupallista edustusta koskevaa oikeusjärjestystä. Direktiivin 13–20 artiklassa säädetään näiden päämäärien saavuttamiseksi edustussopimuksen tekemisestä ja lakkaamisesta (tuomio Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
,
kohta ja tuomio Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
,
kohta).
Edustussopimuksen lakkaamisen osalta direktiivin 17 artiklassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus toteuttaa kauppaedustajille maksettavaa hyvitystä tai korvausta koskeva järjestely, jolloin niillä on mahdollisuus valita toinen kahdesta vaihtoehdosta eli kyseisen artiklan 2 kohdassa säädettyjen perusteiden mukaan määräytyvä hyvitys eli asiakaskuntahyvitysjärjestelmä tai 3 kohdassa määriteltyjen perusteiden mukaan määräytyvä korvaus eli vahingonkorvausjärjestelmä (ks. vastaavasti tuomio Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
,
kohta; tuomio Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
,
kohta ja tuomio Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
,
kohta).
On kiistatonta, että Belgian kuningaskunta on valinnut kyseisen 17 artiklan 2 kohdassa säädetyn vaihtoehdon.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, että vaikka direktiivin 17 artiklassa säädetty järjestelmä on erityisesti kauppaedustajalle edustussopimuksen lakattua annettavan suojan osalta pakottava, siinä ei kuitenkaan anneta yksityiskohtaisia tietoja menetelmästä, jonka mukaan edustussopimuksen lakkaamisesta suoritettava hyvitys on laskettava. Kyseisessä oikeuskäytännössä on näin todettu, että jäsenvaltiot voivat näissä puitteissa käyttää harkintavaltaansa, kun ne valitsevat menetelmän myönnettävän hyvityksen tai vahingonkorvauksen laskemiseksi (ks. vastaavasti tuomio Ingmar,
C‑381/98
,
EU:C:2000:605
,
kohta; tuomio Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
,
ja
kohta ja tuomio Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
,
ja
kohta).
Mainitun oikeuskäytännön valossa on tutkittava kysymys siitä, pysyykö pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön mukaisen täydentävän vahingonkorvauksen myöntäminen tilanteessa, jossa asiakaskuntahyvitys ei kata todellisuudessa aiheutunutta vahinkoa kokonaisuudessaan, jäsenvaltioille direktiivillä annetun harkintamarginaalin rajoissa.
Tässä suhteessa on todettava, että direktiivin 17 artiklan 2 kohdalla käyttöön otettu asiakaskuntahyvitysjärjestelmä jakautuu kolmeen vaiheeseen. Ensimmäisessä vaiheessa pyritään aluksi määrittämään päämiehelle liikesuhteista kauppaedustajan hankkimien asiakkaiden kanssa koituvien etujen määrä kyseisen artiklan 2 kohdan a alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti. Toisessa vaiheessa pyritään tämän jälkeen tutkimaan saman säännöksen toisen luetelmakohdan mukaisesti, onko määrä, johon edellä kuvattujen perusteiden perusteella päädyttiin, kohtuullinen, kun otetaan huomioon kaikki asiaan vaikuttavat seikat ja erityisesti kauppaedustajan menettämät provisiot. Lopuksi kolmannessa vaiheessa hyvityksen määrään sovelletaan direktiivin 17 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyä enimmäismäärää, jolla on merkitystä vain, mikäli kahdessa edellisessä vaiheessa laskettu määrä ylittää sen (tuomio Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
,
kohta).
Direktiivin 17 artiklan 2 kohdan c alakohdan säännöstä, jonka mukaan ”tällaisen hyvityksen saaminen ei vähennä kauppaedustajan oikeutta vaatia vahingonkorvausta”, sovelletaan vasta sen jälkeen, kun edellytykset kauppaedustajan oikeudelle saada hyvitystä on todettu ja hyvityksen enimmäismäärä on määritetty.
Itse kyseisen säännöksen sanamuodosta ja sen systemaattisesta tulkinnasta seuraa, että kauppaedustajalle voidaan myöntää kyseistä hyvitystä täydentävä vahingonkorvaus ja ettei siihen sovelleta direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisia edellytyksiä eikä sen 17 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaista enimmäismäärää.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 32 kohdassa todennut, direktiivin 17 artiklan 2 kohtaan perustuvan korvauksen edellytykset on yhdenmukaistettu vain asiakaskuntahyvityksen osalta säätämällä kyseisen hyvityksen myöntämisedellytyksistä. Yhdenmukaistamistoimenpiteillä ei siis pyritä yhdenmukaistamaan kaikkia mahdollisia vahingonkorvauksia, joita kauppaedustajat voivat kansallisen oikeuden nojalla vaatia silloin, kun tässä säädetään päämiehen sopimukseen tai sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvasta vastuusta.
Koska direktiivissä ei täsmennetä niitä edellytyksiä, joiden täyttyessä kauppaedustaja voi vaatia vahingonkorvausta, jäsenvaltioiden tehtäviin kuuluu harkintavaltaansa käyttäessään näin ollen päättää mainituista edellytyksistä ja menettelytavoista.
Tätä päätelmää tukee unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat säätää kauppaedustajien laajemmasta suojasta laajentamalla direktiivin soveltamisalaa tai käyttämällä laajemmin sillä niille jätettyä harkintavaltaa (ks. vastaavasti tuomio Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
,
kohta).
Kuten komissio aivan oikein toteaa ja kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 43 kohdassa katsonut, harkintavaltaa, jota jäsenvaltiot voivat käyttää direktiivin 17 artiklan 2 kohdan c alakohtaa täytäntöön pannessaan, rajoittaa kuitenkin velvollisuus valita toinen kyseisen artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetyistä korvausjärjestelmistä, joten ne eivät voi valita yhtä aikaa molempia. Tästä seuraa, ettei vahingonkorvauksen myöntämisellä voida päätyä kaksinkertaisen korvauksen myöntämiseen siten, että asiakaskuntahyvitys yhdistettäisiin sopimuksen päättämisen aiheuttamasta, muun muassa provisioiden menetyksistä aiheutuneen vahingon perusteella maksettavaan korvaukseen.
Ensimmäiseen kysymykseen on edellä lausutun perusteella vastattava niin, että direktiivin 17 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kauppaedustajalla on edustussopimuksen lakatessa oikeus sekä enintään yhden vuoden palkkioitaan vastaavaan asiakaskuntahyvitykseen että – jos kyseinen hyvitys ei kata todellisuudessa aiheutunutta vahinkoa kokonaisuudessaan – täydentävään vahingonkorvaukseen, jos tällaisella lainsäädännöllä ei päädytä siihen, että kauppaedustaja saa kaksinkertaisen korvauksen kyseisen sopimuksen päättämisen vuoksi menettämistään provisioista.
Toinen ja kolmas kysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy toisella ja kolmannella kysymyksellään, jotka on syytä tutkia yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 17 artiklan 2 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että vahingonkorvauksen saantiedellytyksenä on näyttö yhtäältä siitä, että päämiehen syyksi voidaan lukea virhe, joka on syy-yhteydessä väitettyyn vahinkoon, ja toisaalta sellaisen vahingon aiheutumisesta, joka on muuta kuin asiakaskuntahyvityksellä korvattavaa vahinkoa. Jos tähän vastataan myöntävästi, kyseinen tuomioistuin haluaa tietää, millainen ja miten vakava päämiehen syyksi luettavan virheen on oltava ja – erityisesti – onko sen oltava muu kuin edustussopimuksen yksipuolinen päättäminen.
Vaatimuksesta, jonka mukaan kauppaedustaja voi vaatia vahingonkorvausta, jos päämies on syyllistynyt virheeseen ja kyseinen virhe on syy-yhteydessä väitettyyn vahinkoon, on aluksi muistutettava, ettei – kuten tämän tuomion 32 kohdasta ilmenee – direktiivissä eikä varsinkaan sen 17 artiklan 2 kohdan c alakohdassa täsmennetä niitä edellytyksiä, joiden täyttyessä kauppaedustajalle on maksettava vahingonkorvausta. Jäsenvaltioiden on näin ollen kansallisessa oikeudessaan ratkaistava, onko vahingonkorvauksen saantiedellytyksenä se, että päämies on syyllistynyt väitettyyn vahinkoon syy-yhteydessä olevaan, sopimukseen tai sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvaan virheeseen.
Tästä seuraa, että direktiivin 17 artiklan 2 kohdan c alakohdassa ei aseteta vahingonkorvauksen saantiedellytykseksi sitä, että päämiehen on näytetty syyllistyneen virheeseen, joka on syy-yhteydessä väitettyyn vahinkoon, eikä näin ollen kyseisen virheen luonnetta tai vakavuutta koskevaa edellytystä.
Sekä direktiivin 17 artiklan 2 kohdan sanamuodosta että sen rakenteesta ilmenee, että kysymykseen siitä, onko vahingonkorvausten koskettava muuta kuin asiakaskuntahyvityksellä korvattavaa vahinkoa, on toiseksi vastattava myöntävästi.
Direktiivin 17 artiklan 2 kohdassa säädetyn asiakaskuntahyvitysjärjestelmän kahden osan toisistaan eroavien ilmaisujen eli ”hyvitys” ja ”vahingonkorvaus” käyttäminen, viimeksi mainitun täydentävyys ja vapaaehtoisuus ja se, että näiden kahden osan direktiivistä ilmenevä yhdenmukaistamisaste ei ole sama, osoittavat, että kauppaedustaja voi saada korvausta vahingonkorvauksen muodossa vain muusta kuin asiakaskuntahyvityksellä korvattavasta vahingosta. Toisenlainen tulkinta johtaisi direktiivin 17 artiklan 2 kohdan b alakohdassa asiakaskuntahyvitykselle säädetyn enimmäismäärän kiertämiseen.
Näin ollen on todettava, että direktiivin 17 artiklan 2 kohdan c alakohtaan perustuvan vahingonkorvausvaatimuksen kohteena on oltava muu kuin asiakaskuntahyvityksellä korvattava vahinko.
Edellä esitetyistä lausumista seuraa, että toiseen ja kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava niin, että direktiivin 17 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei vahingonkorvauksen saantiedellytyksenä ole se, että päämiehen syyksi voidaan lukea virhe, joka on syy-yhteydessä väitettyyn vahinkoon, mutta kyseisessä säännöksessä vaaditaan, että väitetyn vahingon on oltava muuta kuin asiakaskuntahyvityksellä korvattavaa vahinkoa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18.12.1986 annetun neuvoston direktiivin 86/653/ETY 17 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kauppaedustajalla on edustussopimuksen lakatessa oikeus sekä enintään yhden vuoden palkkioitaan vastaavaan asiakaskuntahyvitykseen että – jos kyseinen hyvitys ei kata todellisuudessa aiheutunutta vahinkoa kokonaisuudessaan – täydentävään vahingonkorvaukseen, jos tällaisella lainsäädännöllä ei päädytä siihen, että kauppaedustaja saa kaksinkertaisen korvauksen kyseisen sopimuksen päättämisen vuoksi menettämistään provisioista.

2)
Direktiivin 86/653 17 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei vahingonkorvauksen saantiedellytyksenä ole se, että päämiehen syyksi voidaan lukea virhe, joka on syy-yhteydessä väitettyyn vahinkoon, mutta kyseisessä säännöksessä vaaditaan, että väitetyn vahingon on oltava muuta kuin asiakashyvityksellä korvattavaa vahinkoa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.