CELEX: 62008TJ0299
Kilpailu
Kartellit
Natriumkloraattimarkkinat
EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen toteava päätös
Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen
Puolustautumisoikeudet
Perusteluvelvollisuus
Periaate, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti
Nulla poena sine lege -periaate
Syyttömyysolettama
Hyvän hallinnon periaate
Oikeusvarmuuden periaate
Harkintavallan väärinkäyttö
Sakot
Raskauttava olosuhde
Ehkäisevyys
Lieventävä olosuhde
Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä
Huomattava lisäarvo

Asian tausta
Euroopan komissio on [EY] 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä
(asia COMP/38.695 – Natriumkloraatti) 11.6.2008 tekemässään päätöksessä K(2008) 2626 lopullinen (jäljempänä riidanalainen
päätös) määrännyt seuraamuksia muiden yritysten ohella kantajalle eli Elf Aquitane SA:lle, joka oli vuoteen 2006 saakka Arkema
Francen (aiemmin Atochem SA, sitten Elf Atochem SA ja tämän jälkeen Atofina SA ja Arkema SA) emoyhtiö, koska ne osallistuivat
ETA-alueen natriumkloraattimarkkinoita koskeviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin ajanjaksolla, joka
oli kantajan ja Arkema Francen tapauksessa 11.5.1995–9.2.2000 (riidanalaisen päätöksen 12–15 perustelukappale ja 1 artikla).
Natriumkloraatti on voimakas hapetin, jota valmistetaan natriumkloridin vesiliuoksesta elektrolyysin avulla kloraattikennossa.
Natriumkloraattia voidaan valmistaa joko kiteisessä muodossa tai liuoksena. Sitä käytetään eniten klooridioksidin valmistuksessa;
klooridioksidia puolestaan käytetään sellun valkaisuun paperi- ja selluteollisuudessa. Muita, huomattavasti vähäisempiä käyttötarkoituksia
ovat juomaveden puhdistus, tekstiilien valkaisu, rikkakasvien torjunta-aineet ja uraanin jalostus (riidanalaisen päätöksen
toinen perustelukappale).
Tärkeimpiä kilpailijoita ETA:n natriumkloraattimarkkinoilla olivat vuonna 1999 seuraavat yritykset: ensinnäkin EKA Chemicals
AB (jäljempänä EKA), jonka osakepääoma kuului kokonaan Akzo Nobel ‑konsernille ja jonka osuus natriumkloraattimarkkinoista
oli 49 prosenttia; Finnish Chemicals Oy, jonka osakepääoma kuului välillisesti ja kokonaan Erikem Luxembourg SA:lle (jäljempänä
ELSA) ja jonka osuus natriumkloraattimarkkinoista oli 30 prosenttia; Arkema France, jonka osakepääomasta 97,55 prosenttia
kuului kantajalle vuosina 1992–2000 ja jonka osuus natriumkloraattimarkkinoista oli 9 prosenttia; Aragonesas Industrias y
Energia SAU (jäljempänä Aragonesas), jonka osakepääoma kuului kokonaan tai suurimmaksi osaksi suoraan tai välillisesti Uralita
SA:lle vuosina 1992–2000 ja jolla oli Solvay SA/NV:n tavoin 5 prosentin osuus natriumkloraattimarkkinoista; muiden valmistajien
osuus näistä markkinoista oli yhteensä 2 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 13, 14, 25–30, 42 ja 46 perustelukappale).
EKA jätti 28.3.2003 sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun
komission tiedonannon (EYVL C 45, s. 3; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto) perusteella komissiolle natriumkloraattimarkkinoiden
kartellia (jäljempänä kartelli) koskevan hakemuksen sakoista vapauttamiseksi. EKA esitti hakemuksensa tueksi asiakirjatodisteita
ja suullisen lausunnon (riidanalaisen päätöksen 54 ja 55 perustelukappale).
Komissio myönsi 30.9.2003 tekemällään päätöksellä EKA:lle ehdollisen vapautuksen sakoista vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
15 kohdan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappale).
Komissio lähetti 10.9.2004 Finnish Chemicalsille, Arkema Francelle ja Aragonesasille tietopyynnöt [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa
vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1,
s. 1) 18 artiklan 2 kohdan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappale).
Kantaja esitti edellä 6 kohdassa mainittuun komission tietopyyntöön 18.10.2004 antamassaan vastauksessa vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon
perustuvan hakemuksen (riidanalaisen päätöksen 57 perustelukappale).
Finnish Chemicals jätti 29.10.2004 komissiolle vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon perustuvan hakemuksen ja antoi sille suullisesti
kartelliin liittyviä tietoja. Finnish Chemicals vahvisti tämän hakemuksen 2.11.2004 päivätyssä kirjeessään ja toimitti samanaikaisesti
asiakirjatodisteita, jotka koskivat sen osallistumista kyseessä olevaan rikkomiseen (riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale).
Komissio esitti 4.11.2004 alkaen asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 2 kohdan mukaisia tietopyyntöjä muun muassa Arkema Francelle,
Aragonesasille, EKA:lle ja Finnish Chemicalsille. Se myös tapasi kahden viimeksi mainitun yrityksen edustajia. Kantajalle
komissio esitti ensimmäisen kerran tietopyynnön 11.4.2008 (riidanalaisen päätöksen 59–65 perustelukappale).
Komissio ilmoitti 11.7.2007 päivätyssä kirjeessään Arkema Francelle aikovansa hylätä sen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
perusteella tekemän hakemuksen (riidanalaisen päätöksen 563 perustelukappale).
Samana päivänä päivätyssä kirjeessään komissio ilmoitti myös Finnish Chemicalsille aikovansa myöntää sille 30–50 prosentin
alennuksen sille määrätystä sakosta vuoden 2002 yhteistyötiedonannon mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 583 perustelukappale).
Komissio antoi 27.7.2007 väitetiedoksiannon, joka oli kantajan lisäksi osoitettu EKA:lle, Akzo Nobel NV:lle, Finnish Chemicalsille,
ELSA:lle, Arkema Francelle, Aragonesasille ja Uralitalle. Ne vastasivat siihen asetetussa määräajassa (riidanalaisen päätöksen
66 ja 67 perustelukappale).
Muun muassa Arkema France ja kantaja käyttivät 20.11.2007 oikeuttaan kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamaan
suulliseen kuulemiseen (riidanalaisen päätöksen 68 perustelukappale).
Komissio teki 11.6.2008 riidanalaisen päätöksen, joka annettiin kantajalle tiedoksi 16.6.2008.
Riidanalaisessa päätöksessä komissio toteaa lähinnä, että Arkema France, EKA, Finnish Chemicals ja Aragonesas loivat natriumkloraattimarkkinoiden
vakiinnuttamisstrategian lopullisena tavoitteenaan jakaa natriumkloraatin myyntimäärät keskenään, koordinoida asiakkaiden
suuntaan harjoitettavaa hinnoittelupolitiikkaa ja siten maksimoida voittonsa. Komission mukaan kartellin toiminta perustui
kilpailijoiden väliseen tiiviiseen yhteydenpitoon kahden- tai monenvälisissä kokouksissa ja puhelinkeskusteluissa muttei noudattanut
tiettyä kaavaa. Komission mukaan kartellijärjestelyt toteutettiin EKA:n ja Finnish Chemicalsin osalta 21.9.1994 alkaen, Arkema
Francen osalta 17.5.1995 alkaen, Aragonesasin osalta 16.12.1996 alkaen ja ELSA:n osalta 13.2.1997 alkaen. Nämä järjestelyt
kestivät komission mukaan 9.2.2000 saakka ainakin Arkema Francen, EKA:n, Finnish Chemicalsin ja Aragonesasin osalta (riidanalaisen
päätöksen 69–71 perustelukappale).
Komissio toteaa erityisesti kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä Arkema Francen toiminnasta, että riidanalaisessa päätöksessä
esitetyt tosiseikat osoittavat tämän osallistuneen suoraan kyseisiin kilpailunvastaisiin toimiin. Komissio toteaa myös, että
kantaja omisti koko rikkomisen ajan yli 97 prosenttia Arkema Francen osakepääomasta. Tästä syystä komission mukaan voidaan
perustellusti uskoa, että Arkema Francen oli noudatettava emoyhtiönsä määrittelemää toimintalinjaa ja että se ei siis voinut
toimia itsenäisesti. Näin ollen komissio päättelee, että kantajalla voidaan olettaa olleen ratkaiseva vaikutusvalta Arkema
Franceen, minkä komission luettelemat lisäseikat vahvistavat (riidanalaisen päätöksen 384 ja 386 perustelukappale).
Komissio on käyttänyt erityisesti Arkema Francelle ja kantajalle määrätyn sakon määrän laskentaperusteena asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuja suuntaviivoja (EUVL 2006, C 210, s.
2; jäljempänä suuntaviivat) (riidanalaisen päätöksen 498 perustelukappale).
Aluksi komissio toteaa, että Arkema Francelle määrätyn sakon perusmäärän laskemiseksi on otettava huomioon määrä, joka vastaa
19:ää prosenttia niiden tuotteiden myynnin arvosta, joihin kartelli on vaikuttanut. Koska Arkema France on osallistunut rikkomiseen
vähintään neljän vuoden ja kahdeksan kuukauden ajan, komissio katsoo yhtäältä, että tämä määrä on kerrottava viidellä rikkomisen
keston huomioon ottamiseksi. Jotta kyseisiä yrityksiä ja erityisesti Arkema Francea estettäisiin osallistumasta horisontaalisiin
hintasopimuksiin, komissio pitää toisaalta välttämättömänä lisätä sakon määrää summalla, joka vastaa 19:ää prosenttia edellä
mainitun myynnin arvosta. Komissio katsoo tämän perusteella, että kantajalle ja Arkema Francelle on määrättävä yhteisvastuullisesti
22 700 000 euron sakko (riidanalaisen päätöksen 510 ja 521–523 perustelukappale).
Sakon perusmäärään tehtävien mukautusten yhteydessä komissio mainitsee lisäksi raskauttavana seikkana, että se on riidanalaisen
päätöksen tekopäivänä jo määrännyt Arkema Francelle seuraamuksia kolmessa päätöksessä, joissa tämän katsottiin olevan vastuussa
aiemmasta kartellitoiminnasta. Yhtäältä komissio katsoo lähinnä, että Arkema Francelle määrätyn sakon perusmäärää on perusteltua
korottaa 90 prosenttia rikkomisen uusimisen vuoksi. Toisaalta komissio ei tuo esiin Arkema Francen eikä kantajan hyväksi mitään
lieventäviä seikkoja, jotka oikeuttaisivat sakkojen määrän alentamisen. Komissio katsoo erityisesti, että kun kaikki asian
tosiseikat otetaan huomioon, ”mikään poikkeuksellinen seikka” ei oikeuta myöntämään Arkema Francelle sakosta alennusta, joka
ei kuulu vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamisalaan (riidanalaisen päätöksen 525, 526, 538 ja 544 perustelukappale).
Komissio toteaa vielä lähinnä, että kun otetaan huomioon, että kantajan muiden kuin rikkomiseen liittyvien tuotteiden myynnistä
saama liikevaihto on erityisen merkittävä ja ylittää absoluuttisesti mitattuna selvästi muiden kyseessä olevien yritysten
liikevaihdon, kantajalle määrätyn sakon perusmäärää on korotettava 70 prosenttia, jotta varmistettaisiin sakkojen riittävä
ehkäisevä vaikutus (riidanalaisen päätöksen 545, 548 ja 559 perustelukappale).
Lisäksi komissio toteaa, että Arkema Francelle ja erityisesti kantajalle määrättävät sakot ovat alle 10 prosenttia kummankin
yrityksen vuoden 2007 kokonaisliikevaihdosta ja että sakot, joita niille voitiin määrätä ennen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
soveltamista, ovat Arkema Francen osalta 43 130 000 euroa ja kantajan osalta 38 590 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 551
ja 552 perustelukappale).
Komissio katsoo vielä, ettei Arkema Francen sakkoja pidä alentaa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella, koska sen komissiolle
toimittamilla tiedoilla ei ollut tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää lisäarvoa. Sitä vastoin komissio katsoo,
että Finnish Chemicals on toimittanut sille todisteita, joilla on tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää lisäarvoa.
Näin ollen komissio myöntää sille 50 prosentin alennuksen sakosta, joka sille muussa tapauksessa olisi määrätty (riidanalaisen
päätöksen 580, 588 ja 591 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen päätösosan 1 ja 2 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1 artikla
Seuraavat yritykset ovat rikkoneet EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla esitettyinä ajankohtina sopimusten
ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen tarkoituksenaan jakaa myyntimäärät, sopia hinnoista, vaihtaa arkaluonteisia
kaupallisia tietoja hinnoista ja myyntimääristä sekä valvoa kilpailunvastaisten järjestelyjen toteuttamista natriumkloraatin
ETA-markkinoilla:
a)      [EKA], 21.9.1994–9.2.2000;
b)      Akzo Nobel – –, 21.9.1994–9.2.2000;
c)      Finnish Chemicals – –, 21.9.1994–9.2.2000;
d)      [ELSA], 13.2.1997–9.2.2000;
e)      Arkema France, 17.5.1995–9.2.2000;
f)      [kantaja], 17.5.1995–9.2.2000;
g)      Aragonesas – –, 16.12.1996–9.2.2000;
h)      Uralita – –, 16.12.1996–9.2.2000.
2 artikla
Edellä 1 artiklassa mainitusta rikkomisesta määrätään seuraavat sakot:
a)      EKA – – ja Akzo Nobel – –, yhteisvastuullisesti: 0 EUR;
b)      Finnish Chemicals – –: 10 150 000 EUR, josta yhteisvastuullisesti ELSA:n kanssa (joka on selvitystilassa): 50 900 EUR;
c)      Arkema France – – ja [kantaja], yhteisvastuullisesti: 22 700 000 EUR;
d)       Arkema France – –: 20 430 000 EUR;
e)      [kantaja]: 15 890 000 EUR;
f)      Aragonesas – – ja Uralita – – yhteisvastuullisesti: 9 900 000 EUR.
– –”
Riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 artiklassa komissio määrää päätöksen 1 artiklassa tarkoitetut yritykset yhtäältä lopettamaan
kyseessä olevan rikkomisen, jos sitä ei ole vielä lopetettu, ja toisaalta pidättymään vastedes harjoittamasta päätöksen 1
artiklassa kuvatun kaltaista toimintaa ja toteuttamasta toimenpiteitä, joilla on samanlaisia tai vastaavia tavoitteita tai
vaikutuksia.
Riidanalaisen päätöksen päätösosan 4 artiklassa luetellaan yritykset, joille päätös on osoitettu; nämä ovat samat kuin päätöksen
1 artiklassa tarkoitetut yritykset.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 1.8.2008 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti kantajalle ja komissiolle tiettyjä kysymyksiä. Se pyysi lisäksi komissiota toimittamaan
tiettyjä asiakirjoja. Asianosaiset vastasivat kysymyksiin asetetussa määräajassa, mutta komissio kieltäytyi toimittamasta
jäljennöstä EKA:n suullisesta hakemuksesta sakoista vapauttamiseksi.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen suullisiin kysymyksiin kuultiin 2.6.2010 pidetyssä istunnossa.
Unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä määräsi asiassa T-299/08, Elf Aquitaine vastaan komissio, 11.6.2010 antamallaan määräyksellä
(ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) komissiota toimittamaan jäljennöksen sakoista vapauttamista koskevasta EKA:n suullisesta
hakemuksesta ja toisaalta antoi kantajan asianajajille luvan tutustua kyseiseen asiakirjaan unionin yleisen tuomioistuimen
kirjaamossa. Komissio toimitti asiakirjan asetetussa määräajassa, ja kantajan asianajajat tutustuivat siihen unionin yleisen
tuomioistuimen kirjaamossa. Kantaja vastasi unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, että vaikka se ei voinut
vahvistaa kyseisen asiakirjan identtisyyttä sen asiakirjan kanssa, johon se oli saanut tutustua komission hallinnollisessa
menettelyssä, sillä ei ollut mitään syytä epäillä, ettei kyseessä ole sama asiakirja.
Suullinen käsittely päätettiin 16.7.2010.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        ensisijaisesti kumoaa EY 230 artiklan nojalla riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee kantajaa
–        toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c ja e alakohdassa sille määrätyt sakot tai alentaa niitä EY 229
artiklan nojalla
–        velvoittaa joka tapauksessa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
1.
Ensisijainen vaatimus, joka koskee riidanalaisen päätöksen kumoamista
Kantaja esittää kymmenen kanneperustetta, joilla se tukee vaatimustaan kumota riidanalaisen päätöksen sitä koskevat osat.
Ensimmäisen perusteen mukaan komissio on rikkonut sääntöjä, jotka koskevat kilpailusääntöjen rikkomista koskevan vastuun kohdentamista
silloin, kun kyse on konsernista. Toisen perusteen mukaan komissio on rikkonut kuutta perusperiaatetta, kun se asetti kantajan
vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta. Kolmannen perusteen mukaan kantajan esittämiä
aihetodisteita on vääristelty. Neljännen perusteen mukaan riidanalaisen päätöksen perustelut ovat ristiriitaiset. Viidennen
perusteen mukaan hyvän hallinnon periaatetta on loukattu. Kuudennen perusteen mukaan oikeusvarmuuden periaatetta on loukattu.
Seitsemännen perusteen mukaan komissio on käyttänyt harkintavaltaansa väärin. Kahdeksannen perusteen mukaan kantajalle henkilökohtaisesti
määrätty sakko on perusteeton. Yhdeksännen perusteen mukaan Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon
laskennassa ei ole noudatettu sakon laskentaa määrittäviä periaatteita ja sääntöjä. Kymmenennen perusteen mukaan vuoden 2002
yhteistyötiedonantoa ei ole noudatettu.

Ensimmäinen peruste, jonka mukaan on rikottu rikkomista koskevan vastuun kohdentamisesta konsernissa annettuja sääntöjä
Kantajan ensimmäinen peruste, jonka mukaan komissio on riidanalaisessa päätöksessään rikkonut sääntöjä, jotka koskevat kilpailusääntöjen
rikkomista koskevan vastuun kohdentamista konsernissa, jakautuu viiteen osaan.
Ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio on tehnyt oikeudellisen virheen asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen
rikkomista merkitsevästä toiminnasta
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa,
ettei sillä ollut velvollisuutta esittää seikkoja, jotka vahvistaisivat olettaman, jonka mukaan koko tytäryhtiönsä osakepääoman
omistavalla emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutusvalta tähän tytäryhtiöönsä (jäljempänä ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama).
Runsaasta oikeuskäytännöstä ja komission aiemmasta päätöskäytännöstä käy kantajan mukaan ensinnäkin ilmi, että komission on
vahvistettava ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama konkreettisin seikoin, jotka näyttävät tällaisen vaikutusvallan
toteen. Näistä seikoista on kantajan mukaan käytävä ilmi, että emoyhtiö osallistui rikkomiseen, se oli tietoinen rikkomisesta
tai sillä oli konsernin sisäisen rakenteen vuoksi käytännön mahdollisuus vaikuttaa tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan.
Kantaja väittää erityisesti, että komissio on lähes neljänkymmenen vuoden ajan ennen [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53
artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E-1/37.773 – MCAA) 19.1.2005 tehtyä päätöstä K(2004) 4876 lopullinen (EUVL 2006,
L 353, s. 12; jäljempänä MCAA-päätös) ottanut konkreettiset seikat huomioon ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman
vahvistamisessa. Kantaja väittää lisäksi, että komissio on [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä
(asia COMP/C.39181 – Kynttilävahat) 1.10.2008 tehdyn päätöksen (EUVL C 295, s. 17; jäljempänä kynttilävahoja koskeva päätös)
574 perustelukappaleessa myöntänyt, ettei se ennen vuotta 2005 asettanut emoyhtiöitä vastuuseen rikkomisesta esittämättä kyseisen
olettaman vahvistavia konkreettisia seikkoja.
Kantaja huomauttaa toiseksi, ettei komissio ole [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia
COMP/E-2/37.857 – Orgaaniset peroksidit) 10.12.2003 tekemässään päätöksessä (EUVL 2005, L 110, s. 44; jäljempänä orgaanisia
peroksideja koskeva päätös) asettanut kantajaa vastuuseen päätöksessä määrättyjen seuraamusten perustana olleesta rikkomisesta,
koska Arkema France toimi markkinoilla täysin itsenäisesti.
Kantaja väittää kolmanneksi lähinnä, että oikeuskäytäntö, joka koskee julkisen yrityksen toteuttaman toimen katsomista valtiosta
johtuvaksi valtiontukilainsäädännössä, tukee komission velvollisuutta esittää lisäseikkoja ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan
olettaman vahvistamiseksi EY 81 artiklan soveltamisen yhteydessä. Kantaja viittaa tässä yhteisöjen tuomioistuimen asiassa
C-482/99, Ranska vastaan komissio, 16.5.2002 antamaan tuomioon (Kok., s. I‑4397) ja yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
asiassa T‑442/03, SIC vastaan komissio, 26.6.2008 antamaan tuomioon (Kok., s. II‑1161). Kantaja katsoo, että EY 295 artiklan
mukaan yksityistä osakkeenomistajaa ei voida yhdenvertaisen kohtelun periaatteen perusteella kohdella huonommin kuin julkista
osakkeenomistajaa.
Neljänneksi kantaja väittää, että komission riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa esittämä arviointi, jonka mukaan
komission tehtävänä ei ole vahvistaa ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa sellaisten lisäseikkojen perusteella, jotka
osoittavat tytäryhtiön toimivan emoyhtiön valvonnassa, on ristiriidassa sellaisten useimmissa unionin jäsenvaltioissa, kuten
Belgiassa, Italiassa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, sekä Yhdysvalloissa annettujen ratkaisujen kanssa, joilla
on ollut kiistaton vaikutus yhteisön kilpailulainsäädäntöön. Kantaja esittää yhtäältä, että kaikissa jäsenvaltioissa kansalliset
kilpailuviranomaiset tukeutuvat aihetodisteiden kokonaisuuteen, joilla pyritään osoittamaan tytäryhtiön itsenäinen toiminta
sen emoyhtiöön nähden. Toisaalta kun otetaan huomioon kilpailun alalla komission ja kilpailuviranomaisten välisissä suhteissa
sovellettava tiiviimmän yhteistyön mekanismi, komission on kantajan mukaan otettava huomioon näiden viranomaisten tekemät
ratkaisut, vaikka ne eivät sido sitä.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on syytä tuoda esiin, että komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 369–372 perustelukappaleissa ensin oikeuskäytäntöön,
joka koskee emoyhtiön asettamista vastuuseen tytäryhtiönsä rikkomista merkitsevästä toiminnasta, ja toteaa sitten 386 ja 387
perustelukappaleessa seuraavaa:
”(386) [Kantaja] omisti koko rikkomisen ajan yli 97 prosenttia [Arkema Francen] osakepääomasta. Kun otetaan huomioon, että
vastaavissa tilanteissa voidaan perustellusti uskoa, että tytäryhtiön on noudatettava emoyhtiönsä määrittelemään toimintalinjaa
(ja että se ei voi siis toimia itsenäisesti) ja että emoyhtiöllä ei ole mitään esteitä määritellessään tytäryhtiönsä toimintalinjaa,
[kantajalla] voidaan olettaa olleen ratkaiseva vaikutusvalta [Arkema Franceen]. Myös muut seikat vahvistavat olettaman, jonka
mukaan [kantajan] vaikutusvalta on ollut hyvin ratkaiseva. Ensinnäkin [kantaja] nimitti kaikki [Arkema Francen] hallituksen
jäsenet. [P] oli vuosina 1994–1999 samanaikaisesti [Arkema Francen] ja [kantajan] johtoryhmän jäsen sekä [Arkema Francen]
hallituksen jäsen. [I] oli [Arkema Francen] hallituksen jäsen vuosina 1994–1998 ja [kantajan] johtoryhmän jäsen vuosina 1994–1997. [W]
istui [Arkema Francen] hallituksessa vuosina 1994–1999, ja hänet nimitettiin [kantajan] johtoryhmään vuonna 1999. Myös monet
muut henkilöt, kuten [D] (vuosina 1994–2000) ja [R] (vuosina 1994–1997) ovat olleet samanaikaisesti [Arkema Francen] ja [kantajan]
hallituksen jäseniä. Kun otetaan huomioon henkilöstön monenlainen päällekkäisyys [Arkema Francen] johtavissa ja valvovissa
elimissä, joiden jäsenet (johtavien elinten osalta) nimitti ja oletettavasti myös tarvittaessa erotti [kantaja], on selvää,
että kantajalla oli tiedossa kaikki [Arkema Francen] tekemät päätökset ja että se saattoi vaikuttaa niihin milloin tahansa.
Tytäryhtiöllä ei myöskään ollut muita merkittäviä osakkeenomistajia, jotka olisivat voineet vaikuttaa sen liiketoimintapolitiikkaan.
(387) Kun otetaan huomioon olettama, joka seuraa siitä, että [kantaja] omisti rikkomisen ajankohtana osuuden (yli 97 prosenttia)
[Arkema Francesta], ja näiden yhtiöiden organisatorisista yhteyksistä, komissio katsoo, että [kantajalla] on ollut ratkaiseva
vaikutusvalta tytäryhtiönsä [Arkema Francen] käyttäytymiseen.”
Komissio lisäksi hylkää riidanalaisen päätöksen 396–415 perustelukappaleessa väitteet, joita Arkema France ja kantaja esittivät
väitetiedoksiantoon vastaukseksi antamissaan huomautuksissa ja joilla ne pyrkivät kiistämään sen, että kantaja asetetaan vastuuseen
kyseisestä rikkomisesta.
Edellä 41 ja 42 kohdassa esitetyistä riidanalaisen päätöksen perusteluista käy näin ollen ilmi, että komissio on asettanut
kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta sen olettaman perusteella, että yli 97 prosenttia tytäryhtiönsä osakepääomasta
omistavalla emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiöönsä. Komissio katsoi lisäksi, että sen riidanalaisessa päätöksessä
esittämät lisäseikat vahvistivat tämän olettaman ja ettei olettamaa voitu kumota väitteillä, joita Arkema France ja kantaja
esittivät väitetiedoksiantoon vastaukseksi antamissaan huomautuksissa.
Tämän perusteella on tutkittava, onko komissio tehnyt kantajan väitteen mukaisesti oikeudellisen virheen, kun se päätteli,
että kantaja voidaan asettaa vastuuseen kyseisestä rikkomisesta pelkästään sillä perusteella, että se omistaa yli 97 prosenttia
Arkema Francen osakepääomasta.
Yhteisöjen tuomioistuin muistutti asiassa C-97/08, Akzo Nobel ym. vastaan komissio 10.9.2009 antamassaan tuomiossa (Kok.,
s. I-8237, 54 kohta), että yhteisön kilpailuoikeus koskee yritysten toimintaa (ks. yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C-205/00 P,
C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 59 kohta)
ja että yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön
oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P,
Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 112 kohta; asia C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze
ym., tuomio 10.1.2006, Kok., s. I‑289, 107 kohta ja asia C-205/03 P, FENIN v. komissio, tuomio 11.7.2006, Kok., s. I‑6295,
25 kohta).
Unionin tuomioistuin on myös täsmentänyt, että yrityksen käsitteellä on tässä samassa asiayhteydessä katsottava tarkoitettavan
taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen
henkilö tai oikeushenkilö (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym., tuomion 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun tällainen taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata
kyseisestä rikkomisesta (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhteisön kilpailuoikeuden rikkominen on luettava yksiselitteisesti sen oikeushenkilön syyksi, jolle sakot mahdollisesti määrätään,
ja väitetiedoksianto on osoitettava tälle oikeushenkilölle. On myös tärkeää, että väitetiedoksiannossa ilmaistaan, missä ominaisuudessa
oikeushenkilöä syytetään väitetyistä rikkomisista (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion
57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta erityisesti
silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeussubjekti, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään
vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset
ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym.
v. komissio, tuomion 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin on siksi, että tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat
näin ollen yhden ainoan tämän tuomion 45 ja 46 kohdassa viitatussa oikeuskäytännössä tarkoitetun yrityksen. Siten se, että
emo- ja tytäryhtiö muodostavat yhden EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, mahdollistaa sen, että komissio voi osoittaa
sakkojen määräämispäätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen
rikkomiseen (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sellaisessa erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiönsä, joka on rikkonut unionin kilpailusääntöjä,
yhtäältä kyseinen emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön käyttäytymiseen ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva
olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö todella vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen (ks. edellä 45 kohdassa
mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näissä olosuhteissa riittää, että komissio osoittaa, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiön, voidakseen olettaa, että emoyhtiö
vaikuttaa ratkaisevasti tämän liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa
tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei tämä emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita
sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym.
v. komissio, tuomion 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka pitää paikkansa, että yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio,
16.11.2000 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I‑9925, 28 ja 29 kohta) maininnut sen ohella, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä,
muita seikkoja, joihin kuuluu esimerkiksi se, että emoyhtiön vaikutusta tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan ei kiistetä,
sekä kahden yhtiön yhteinen edustus hallinnollisessa menettelyssä, on kuitenkin niin, että yhteisöjen tuomioistuin mainitsi
kyseiset seikat yksinomaan tarkoituksenaan esittää kaikki seikat, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli perustanut
päättelynsä, eikä asettaakseen kyseessä olevan olettaman soveltamisen edellytykseksi sitä, että esitetään muita todisteita
siitä, että emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ollut vaikutusta (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio,
tuomion 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kaikista näistä toteamuksista seuraa, että kun emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, on olemassa kumottavissa oleva olettama,
jonka mukaan tällä emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutus tytäryhtiönsä käyttäytymiseen (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia
Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy lisäksi ilmi, että kun emoyhtiö omistaa lähes täysin tytäryhtiönsä, voidaan
kohtuudella päätellä, että tämä tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti käyttäytymisestään markkinoilla ja että se muodostaa näin
ollen emoyhtiönsä kanssa EY 81 artiklassa tarkoitetun saman yrityksen (ks. vastaavasti asia T‑203/01, Michelin v. komissio,
tuomio 30.9.2003, Kok., s. II‑4071, 290 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on todettava yhtäältä, että – kuten komissio riidanalaisen päätöksensä 386 perustelukappaleessa toteaa
– kantaja ei kiistä omistaneensa tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Arkema Francen osakepääomasta yli 97 prosenttia, tarkkaan
ottaen 97,55 prosenttia, mikä käy ilmi riidanalaisen päätöksen 13 perustelukappaleesta. Vaikka toisaalta kantaja väittää,
ettei ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa voida vahvistaa sillä perusteella, ettei Arkema Francen osakepääoma ollut
muiden osakkeenomistajien kuin kantajan hallussa, kantaja ei kuitenkaan esitä väitteitä, joilla se kyseenalaistaisi komission
riidanalaisen päätöksen 396 perustelukappaleessa tekemän arvioinnin, jonka mukaan se, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä
osakepääoman lähes kokonaan, on verrattavissa koko osakepääoman omistamiseen, koska lähtökohtaisesti ”vähemmistöosakkailla
ei tällaisessa tapauksessa ole erityisoikeuksia vaan pelkkä taloudellinen intressi tytäryhtiönsä liiketoimintaan”.
Tämän vuoksi komissio oli oikeassa olettaessaan riidanalaisessa päätöksessään edellä 45–55 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön
mukaisesti, että kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta Arkema Franceen, koska se omisti tämän osakepääoman lähes kokonaan.
Kantaja ei ole esittänyt mitään väitettä, joka kumoaisi tämän päätelmän.
Ensinnäkin on hylättävä perusteettomina väitteet, joiden mukaan sekä oikeuskäytännöstä että MCAA-päätöstä edeltävästä komission
päätöskäytännöstä käy ilmi, että komission on vahvistettava ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama konkreettisten seikkojen
perusteella. Kuten edeltävistä 45–55 kohdasta käy ilmi, yhteisöjen tuomioistuin muistutti asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio
antamassaan tuomiossa (edellä 45 kohta) vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella, ettei komission tarvitse esittää lisäseikkoja
kyseisen olettaman vahvistamiseksi. Vaikka MCAA-päätöstä edeltävässä komission päätöskäytännössä ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskeva olettama vahvistettiin lisäseikkojen avulla, kuten komissio on todennut kynttilävahoja koskevassa päätöksessään, tällainen
toteamus ei myöskään voi horjuttaa edellä 57 kohdassa esitettyä päätelmää, jonka mukaan komissio oli oikeassa olettaessaan
riidanalaisessa päätöksessään, että kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta Arkema Franceen pelkästään sillä perusteella,
että se omisti Arkema Francen osakepääoman lähes kokonaan.
Toiseksi on hylättävä perusteettomana väite, jonka mukaan komissio on tehnyt oikeudellisen virheen asettaessaan kantajan vastuuseen
kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, vaikka se ei ole kohdentanut vastuuta vastaavasti orgaanisia
peroksideja koskevassa päätöksessään. Ensinnäkin siltä osin kuin komissio asetti riidanalaisessa päätöksessään kantajan vastuuseen
kyseisestä rikkomisesta EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yrityksen käsitteen täsmällisen tulkinnan perusteella, kuten
edeltävistä 45–55 kohdasta käy ilmi, pelkästään se seikka, että komissio ei ole kohdentanut vastuuta tällä tavalla aikaisemmassa,
Arkema Francelle määrättyjä seuraamuksia koskevassa päätöksessään, ei voi tässä yhteydessä horjuttaa riidanalaisen päätöksen
legitiimiyttä. Koska toiseksi komissiolla on mahdollisuus muttei velvollisuutta asettaa emoyhtiö vastuuseen rikkomisesta (ks.
vastaavasti yhdistetyt asiat C‑125/07 P, C‑133/07 P ja C‑135/07 P, Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok.,
s. I‑8681, 82 kohta ja yhdistetyt asiat T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio,
tuomio 14.12.2006, Kok., s. II‑5169, 331 kohta), pelkästään se seikka, ettei komissio ole tehnyt niin orgaanisia peroksideja
koskevassa päätöksessään, ei velvoita komissiota tekemään samanlaista arviointia myöhemmissä päätöksissään (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl
Maatschappij ym. v. komissio (ns. PVC II), tuomio 20.4.1999 (Kok., s. II‑931, 990 kohta).
Kolmanneksi on hylättävä tehottomana kantajan esittämä väite, jonka mukaan edellä 38 kohdassa mainitussa asiassa Ranska vastaan
komissio annettu tuomio (50–52, 55 ja 56 kohta) ja edellä 38 kohdassa mainitussa asiassa SIC vastaan komissio (94, 95, 98,
99, 101–105 ja 107 kohta) annettu tuomio näyttävät vahvistavan, että komission on esitettävä lisäseikkoja vahvistaakseen ratkaisevaa
vaikutusvaltaa koskevan olettaman, jonka perusteella se soveltaa EY 81 artiklaa. Tuomioiden kyseiset kohdat, joissa käsiteltiin
kysymystä siitä, johtuuko julkisen yrityksen toteuttama toimenpide valtiosta ja voidaanko tällaista toimenpidettä siten pitää
EY 87 artiklassa tarkoitettuna valtiontukena, eivät itse asiassa liity edellytyksiin, joiden mukaisesti emoyhtiö voidaan asettaa
vastuuseen EY 81 rikkomisesta, eivätkä estä ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman soveltamista EY 81 artiklan rikkomisen
yhteydessä, minkä lainmukaisuuden unionin tuomioistuimet ovat nimenomaisesti tunnustaneet, kuten edellä 45–55 kohdassa esitetystä
oikeuskäytännöstä käy ilmi.
Neljänneksi on hylättävä tehottomana väite, jonka mukaan useiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden ja Yhdysvaltojen oikeuskäytäntö
edellyttää, että emoyhtiön tytäryhtiöönsä käyttämä ratkaiseva vaikutusvalta on vahvistettava konkreettisten seikkojen perusteella.
Sen lisäksi, ettei kyseisten valtioiden oikeuskäytäntö sido komissiota eikä riidanalaisen päätöksen laillisuutta pidä tutkia
niiden muodostamassa oikeudellisessa kehyksessä, ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama ei missään tapauksessa ole vastoin
yhteisön oikeutta sillä perusteella, ettei tätä olettamaa tunnusteta näiden valtioiden oikeuskäytännössä, vaikka se näytettäisiinkin
toteen.
Edellä esitettyjen toteamusten perusteella kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä osittain perusteettomana ja osittain
tehottomana.
Toinen osa, joka koskee yhtiöiden oikeudellisen ja taloudellisen autonomian periaatteen loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että – kuten MCAA-päätöstä edeltäneessä komission päätöskäytännössä vahvistettiin – kun ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevan olettaman vahvistamiseksi ei ole esitetty lisäseikkoja, jotka osoittavat emoyhtiön osallistuneen tytäryhtiönsä toimintaan
rikkomisen kohteena olleilla markkinoilla, kyseinen olettama on ristiriidassa oikeushenkilön autonomian periaatteen kanssa,
sillä sen perusteella emoyhtiö on automaattisesti vastuussa tytäryhtiöidensä rikkomisista.
Kantaja väittää ensinnäkin, että ainoastaan asianmukaisesti perustellusta syystä voidaan oikeushenkilön taloudellisen autonomian
periaatteesta poiketa ja todeta emoyhtiön kuuluvan tytäryhtiönsä kanssa läheisesti yhteen EY 81 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
Ainoastaan tällaisessa poikkeustapauksessa emoyhtiö voidaan kantajan mukaan asettaa vastuuseen sen tytäryhtiön tekemästä rikkomisesta
ja velvoittaa maksamaan yhteisvastuullisesti sakko, joka on määrätty kyseiselle tytäryhtiölle, mutta sille ei voida määrätä
henkilökohtaista sakkoa.
Kantaja huomauttaa, että Euroopan unionin jäsenvaltioiden yhtiöoikeus sisältää oikeushenkilöiden taloudellisen autonomian
periaatteen, joka pätee myös tytäryhtiöihin, joiden koko osakepääoman niiden emoyhtiö omistaa. Tämä periaate johtuu kantajan
mukaan oikeushenkilön ominaisuuksista, ja sen mukaisesti kullakin yhtiöllä on täysi oikeushenkilöllisyys ja omat varat, ja
kukin yhtiö vastaa täysimääräisesti omista toimistaan, myös markkinoilla toteuttamiensa taloudellisten toimien seurauksista.
Kantaja täsmentää tässä yhteydessä, että oikeuskäytännössä on tunnustettu tytäryhtiön taloudellisen autonomian periaate, joka
johtuu tytäryhtiön oikeudellisesta autonomiasta. Tämä periaate on kantajan mukaan myös keskeinen perusta modernien talouksien
asianmukaiselle toiminnalle. Kantaja katsoo näin ollen, että kantajalla ja Arkema Francella, jotka ovat kaksi erillistä oikeushenkilöä,
on kummallakin oma oikeudellinen ja taloudellinen autonomia.
Kantaja väittää toiseksi, että tytäryhtiön taloudellisen autonomian periaate ilmentää käytännössä tytäryhtiön oikeushenkilöllisyyden
kaikkien oikeudellisten ominaisuuksien käyttöä. Yhtäältä Euroopan unionin useimpien jäsenvaltioiden oikeuden analyysi osoittaa
kantajan mukaan, että oikeushenkilön autonomian periaate on osa keskeistä oikeudellista perustaa, johon näiden yhteiskuntien
rakenne nojaa, ja että tästä periaatteesta voidaan poiketa ainoastaan poikkeuksellisissa olosuhteissa, kuten kansallisista
oikeuskäytännöistä käy ilmi. Kantaja väittää toisaalta, että komissio ei voi kilpailulainsäädäntöä soveltaessaan jättää huomiotta
unionin jäsenvaltioiden tuomioistuinten oikeuskäytäntöä, sillä muutoin se vaarantaisi eri kilpailulainsäädäntöjen tarvittavan
lähentymisen eurooppalaisissa ja kansainvälisissä kilpailuverkostoissa.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta komissio on loukannut yritysten oikeudellisen
ja taloudellisen autonomian periaatteita.
Yritysten oikeudellisen ja taloudellisen autonomian periaatteiden ulottuvuudesta tai edes jälkimmäisen periaatteen olemassaolosta
ei ole tarpeen lausua, sillä riittää kun todetaan, etteivät ne missään tapauksessa merkitse sitä, että yhtiö, jonka osakepääoma
on kokonaan tai lähes kokonaan toisen yhtiön omistuksessa, toimisi väistämättä autonomisesti markkinoilla ainoastaan sillä
perusteella, että sillä on oikeuskelpoisuus ja omat varat. Tällainen oletus jättäisi nimittäin kokonaan huomiotta ne monet
todelliset mahdollisuudet, joilla emoyhtiö voi käytännössä vaikuttaa virallisesti tai epävirallisesti kokonaan tai lähes kokonaan
omistamansa tytäryhtiön käyttäytymiseen.
Komissio ei näin ollen ole loukannut väitettyjä oikeudellisen ja taloudellisen autonomian periaatteita, joihin kantaja käsiteltävässä
asiassa vetoaa.
Kantajan esittämät väitteet eivät voi menestyä. Ensinnäkin väitteet, joiden mukaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama
olisi vastoin joissakin unionin jäsenvaltioissa sovellettavaa oikeutta, on hylättävä perusteettomia edellä 62 esitetyistä
syistä eli erityisesti siksi, ettei näiden valtioiden oikeus muodosta merkityksellistä oikeudellista kehystä riidanalaisen
päätöksen lainmukaisuuden arvioinnille. Toiseksi kantajan väitteestä, jonka mukaan asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä
rikkomisesta komissio on rikkonut unionin jäsenvaltioissa sovellettavaa yhtiöoikeutta ja siten toissijaisuusperiaatetta, on
syytä todeta, että kun taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen on EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisesti vastattava
tästä rikkomisesta, josta komissio voi määrätä sille seuraamuksia asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen perusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Kolmas osa, jonka mukaan komissio on tehnyt virheen, koska sen riidanalaisessa päätöksessä esittämillä seikoilla ei vahvisteta
ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja ilmeisiä arviointivirheitä katsoessaan, että riidanalaisen
päätöksen 386 perustelukappaleessa (ks. edellä 41 kohta) esitetyt kolme lisäseikkaa vahvistavat ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevan olettaman. Kantaja väittää tässä yhteydessä pääasiallisesti, ettei kyseistä olettamaa vahvista se, että kantaja on
nimittänyt tytäryhtiönsä hallituksen jäsenet tai että Arkema Francen johtoryhmän tai hallituksen viisi jäsentä kuuluvat myös
kantajan johtoryhmään tai hallitukseen.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Edellä 52–55 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaan komissiolla ei ole velvollisuutta esittää lisäseikkoja vahvistaakseen
ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman, jonka se voi perustellusti esittää, kun emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä osakepääoman
kokonaan tai lähes kokonaan, mutta kantajan, jolle kuuluu kyseisen olettaman kumoaminen, on sen sijaan näytettävä riittävällä
tavalla toteen, että sen tytäryhtiö käyttäytyy itsenäisesti markkinoilla.
Vaikka näin ollen katsottaisiin kantajan väitteen mukaisesti, että komissio olisi riidanalaisen päätöksensä 386 perustelukappaleessa
virheellisesti käyttänyt perustana seikkoja, joilla ei voida vahvistaa ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa, tällainen
virhe ei missään tapauksessa voisi kyseenalaistaa sitä seikkaa, että komissio saattoi perustellusti olettaa kantajan ratkaisevan
vaikutusvallan tytäryhtiöönsä pelkästään sen perusteella, että kantaja omisti tytäryhtiönsä osakepääoman lähes kokonaan.
Ensimmäisen perusteen kolmas osa on näin ollen hylättävä tehottomana, eikä kantajan väitteitä, joilla pyritään lähinnä kyseenalaistamaan
niiden seikkojen merkityksellisyys, joita komissio on esittänyt riidanalaisessa päätöksessään ratkaisevaa toimivaltaa koskevan
olettaman vahvistamiseksi, ole tarpeen tutkia.
Neljäs osa, jonka mukaan komissio on virheellisesti katsonut, ettei kantaja ole esittänyt aihetodisteita ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevan olettaman kumoamiseksi
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lähinnä komission katsoneen virheellisesti, ettei kantaja ole esittänyt aihetodisteita, joilla se olisi kumonnut
ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman ja joilla se olisi näyttänyt toteen Arkema Francen itsenäisen toiminnan markkinoilla
ja sen, ettei kantaja puuttunut tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan. Kantaja täsmentää, että toisin kuin komissio väittää,
kantajan esittämillä aihetodisteilla näytetään toteen muitakin seikkoja kuin se, ettei kantaja ole osallistunut kartelliin
ja ettei se ollut tietoinen siitä.
Kantaja väittää ensiksi näyttäneensä johdonmukaisen aihetodisteiden kokonaisuuden avulla toteen, että Arkema France toimi
markkinoilla itsenäisesti.
Kantaja muistuttaa ensinnäkin, kuten se on huomauttanut ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan yhteydessä (ks. edellä
37 kohta), että komissio on orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessään todennut Arkema Francen toimineen markkinoilla
itsenäisesti. Kantaja väittää lisäksi, että komissio ei ole 3.5.2006 tekemässään vetyperoksidia koskevassa päätöksessä (asia
COMP/F/38.620) (EUVL L 353, s. 54; jäljempänä vetyperoksidia koskeva päätös) missään vaiheessa pyrkinyt vahvistamaan ratkaisevaa
vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa konkreettisten seikkojen avulla, koska se katsoi, ettei ollut mitään seikkoja, jotka olisivat
voineet vahvistaa tämän olettaman. Koska lisäksi natriumkloraatti kuuluu samaan tuoteryhmään kuin orgaanisia peroksideja koskevassa
päätöksessä ja vetoperoksidia koskevassa päätöksessä tarkoitetut tuotteet ja koska natriumkloraattia hallinnoitiin Elf Aquitane
-konsernissa täsmälleen samalla tavoin kuin näissä kahdessa päätöksessä tarkoitettuja tuotteita, komissio ei voi käsiteltävässä
asiassa perustellusti väittää, että kantaja vaikutti Arkema Francen kaupalliseen strategiaan.
Kantaja väittää toiseksi, että Arkema France kuului konserniin, jonka hallinto oli hajautettu sen tytäryhtiöihin ja että kantaja
toimi tämän vuoksi konsernin johdossa ainoastaan holdingyhtiönä, jolla ei ole operatiivista toimintaa ja joka ei puuttunut
tytäryhtiöidensä operatiiviseen johtamiseen. Komission ei olisi tästä syystä pitänyt asettaa kantajaa vastuuseen kyseisestä
rikkomisesta, sillä samasta syystä se ei asettanut emoyhtiötä vastuuseen [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/C.38.238
– Espanjan raakatupakka-ala) 20.10.2004 tekemässään päätöksessä (EUVL 2007, L 102, s. 14; jäljempänä Espanjan raakatupakka-alaa
koskeva päätös).
Kantaja väittää kolmanneksi, että Arkema France on määritellyt kaupallisen strategiansa aina itsenäisesti.
Toisin kuin komissio toteaa väitetiedoksiantonsa 324 kohdassa ja kuten komissio on myöntänyt kuulemismenettelystä vastaavan
neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuuntelussa, kantaja ei ole koskaan hyväksynyt tai vahvistanut Arkema Francen toimintoja
koskevia suunnitelmia tai talousarvioita, jotka liittyisivät erityisesti natriumkloraattiin. Arkema Francella oli kantajan
mukaan tosiseikkojen tapahtuma-aikaan käytössään kaikki tarvittavat organisatoriset, oikeudelliset ja taloudelliset välineet
ja resurssit natriumkloraattia koskevien toimintojen kaupallisen strategian määrittelemiseksi ja näiden toimintojen hallinnoimiseksi.
Kantaja esittää useita väitteitä, joilla se pyrkii osoittamaan Arkema Francen itsenäisen toiminnan markkinoilla. Kantajan
mukaan Arkema Francella oli ensinnäkin täydet valtuudet tehdä sopimuksia ilman emoyhtiön ennakkohyväksyntää, minkä ansiosta
se saattoi johtaa liiketoimintapolitiikkaansa täysin itsenäisesti. Lisäksi Arkema France määritteli aina vapaasti, mitä tuotteita
tai palveluita se tarjosi natriumkloraattimarkkinoilla, eikä kantaja koskaan antanut tytäryhtiölleen ohjeita tai määräyksiä
tytäryhtiön tuotannosta, hinnoittelukäytännöstä tai tuotannonaloista. Arkema France saattoi kantajan mukaan vapaasti, ilman
emoyhtiön puuttumista, määritellä myyntitavoitteensa ja kokonaiskatteet, koska kantajan henkilöstöllä ei ollut valmiuksia
osallistua tämänkaltaiseen päätöksentekoon. Kantaja ei myöskään koskaan toiminut samoilla markkinoilla, joilla sen tytäryhtiö
toimi, ei edes niiden alku- tai loppupäässä. Kantaja tuo lopuksi esiin, että Arkema France toimi natriumkloraattimarkkinoilla
omissa nimissään ja omaan lukuunsa eikä kantajan edustajana tai kaupallisena edustajana.
Kantaja väittää neljänneksi, että Arkema France oli taloudellisesti täysin itsenäinen. Tämä käy ilmi edellä 81–85 kohdassa
esitetyistä huomautuksista ja siitä, että Arkema Francen natriumkloraattia koskeva toiminta oli riidanalaisten tosiseikkojen
tapahtuma-aikaan hyvin vähäistä koko konsernissa. Kantaja toteaa lisäksi, että sen Arkema Franceen kohdistama rahoituksellinen
valvonta oli luonteeltaan hyvin yleistä eikä se siten voinut kohdistua natriumkloraattiin liittyviin toimintoihin.
Kantaja väittää viidenneksi, ettei Arkema France tiedottanut sille markkinatoiminnastaan ja että toimittaessaan sille kirjanpitotiedot
Arkema France noudatti ainoastaan sovellettavien kirjanpitosääntöjen ja rahoitussääntelyn mukaisia holdingyhtiön velvollisuuksia.
Kirjanpitotietojen toimittaminen tapahtui kantajan mukaan näin ollen hyvin yleisellä tasolla eikä se koskenut Arkema Francen
liiketoimintapolitiikkaa.
Kantaja huomauttaa kuudenneksi yhtäältä, että edellä 81–87 kohdassa esitettyjen huomautusten perusteella komission olisi pitänyt
todeta, ettei Arkema France toiminut emoyhtiönsä ohjeiden mukaisesti. Kantaja katsoo toisaalta, että sekä oikeuskäytännöstä
ja komission päätöskäytännöstä käy ilmi, että todisteet, joita kantaja esitti ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman
kumoamiseksi, ovat ratkaisevia näytettäessä toteen, että kantajan tytäryhtiö on itsenäinen. Hylätessään kantajan sille esittämät
todisteet komissio on kantajan mukaan tosiasiallisesti kieltänyt tällaisen todistustavan kyseisen olettaman kumoamiseksi.
Kantaja huomauttaa toiseksi, että komissio on riidanalaisen päätöksen 370 perustelukappaleessa virheellisesti hylännyt kantajan
vastuuvapautta koskevat todisteet, jotka perustuvat siihen, ettei kantaja ole osallistunut tytäryhtiönsä rikkomiseen eikä
se ollut tietoinen kyseisestä rikkomisesta, vaikka komissio on riidanalisessa päätöksessään nimenomaisesti myöntänyt, ettei
kantaja ole missään vaiheessa osallistunut suoraan tai välillisesti kyseiseen rikkomiseen. Komissio ja unionin tuomioistuimet
ovat pitäneet rikkomiseen osallistumista tai tietoa rikkomisesta ratkaisevana seikkana asetettaessa emoyhtiötä vastuuseen
rikkomisesta.
Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio on katsonut riidanalaisen päätöksensä 403 perustelukappaleessa virheellisesti,
ettei se, ettei kantaja toiminut ETA-alueen natriumkloraattimarkkinoilla edes näiden markkinoiden alku- tai loppupäässä, osoittanut
kantajan itsenäisyyttä. Kantajan mukaan tällainen näkemys on ristiriidassa asiassa T-30/05, Prym ja Prym Consumer vastaan
komissio, 12.9.2007 annettuun tuomioon (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) perustuvan oikeuskäytännön kanssa.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä esittäneensä aihetodisteet, jotka näyttävät toteen Arkema Francen itsenäisen toiminnan natriumkloraattimarkkinoilla
ja sen, ettei kantaja puuttunut tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan.
On syytä palauttaa mieliin yhtäältä, kuten erityisesti edellä 52–55 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi, että kun
komissio asettaa emoyhtiön vastuuseen rikkomisesta ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman perusteella, emoyhtiön, jolle
kuuluu kyseisen olettaman kumoaminen, on näytettävä riittävällä tavalla toteen, että sen tytäryhtiö käyttäytyy itsenäisesti
markkinoilla. Tytäryhtiönsä itsenäisyyden osoittamiseksi ja siten kyseisen olettaman kumoamiseksi emoyhtiön on esitettävä
kaikki sellaiset sen ja tytäryhtiön organisatorisia, taloudellisia ja oikeudellisia suhteita koskevat seikat, joilla voidaan
osoittaa, ettei se muodosta tytäryhtiönsä kanssa yhtä taloudellista yksikköä.
Pääasiassa on näin ollen syytä tutkia, onko komissio ollut oikeassa katsoessaan, ettei kantajan esittämien aihetodisteiden
perusteella voida päätellä Arkema Francen toimivan markkinoilla itsenäisesti ja kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa
olettamaa.
Ensinnäkin on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komission orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessä
ja vetyperoksidia koskevassa päätöksessä omaksuma näkemys osoittaa, että Arkema France toimi markkinoilla itsenäisesti. Aluksi
on syytä yhtäältä huomauttaa kantajan tulkitsevan näitä päätöksiä virheellisesti, sillä komissio ei ole todennut niissä, että
Arkema France toimisi itsenäisesti erityisesti natriumkloraattimarkkinoilla tai yleisemmin muilla markkinoilla, joilla se
piti tuotteita kaupan. Orgaanisia peroksideja koskevan päätöksen 1 artiklasta käy erityisesti ilmi, että komissio määräsi
päätöksessään ainoastaan seuraamuksia Arkema Francelle (tuohon aikaan Atofina), eikä se lausunut siitä, oliko kantaja asetettava
vastuuseen kyseisestä rikkomisesta. On syytä todeta toisaalta, että komissio totesi vetoperoksidia koskevassa päätöksessään
ja erityisesti sen 427 perustelukappaleessa lähinnä, että kantaja oli asetettava vastuuseen kyseisen päätöksen kohteena olleesta
rikkomisesta. Kummankaan mainitun päätöksen perusteella ei näin ollen voida päätellä komission katsoneen, että Arkema France
toimi käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa markkinoilla itsenäisesti.
Kun otetaan lisäksi huomioon, kuten edellä 60 kohdassa on todettu, että komissiolla on mahdollisuus muttei velvollisuutta
asettaa emoyhtiö vastuuseen rikkomisesta ja että komissio on käsiteltävässä asiassa asettanut kantajan vastuuseen kyseisestä
rikkomisesta EY 81 artiklan täsmällisen tulkinnan perusteella, mahdollinen toteamus, jonka mukaan komissio olisi aiemmissa
asioissa joko katsonut, ettei vastaava vastuuseen asettaminen ole tarpeen, tai vahvistanut ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan
olettaman lisäseikkojen avulla, ei kuitenkaan käsiteltävässä asiassa tue päätelmää siitä, että komissio olisi tehnyt oikeudellisen
virheen asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta.
Toiseksi on hylättävä perusteettomina myös kantajan väitteet, joiden mukaan Elf Aquitane -konsernin hajautettu hallinto ja
se, että kantaja toimi ainoastaan ”holdingyhtiönä, jolla ei ole operatiivista toimintaa”, osoittaisivat Arkema Francen itsenäisyyden,
eikä komission olisi näin ollen pitänyt asettaa kantajaa vastuuseen rikkomisesta, mitä se ei tehnyt myöskään Espanjan raakatupakka-alaa
koskevassa päätöksessä kyseessä olleen emoyhtiön tapauksessa.
Aluksi on huomautettava yhtäältä, että väitettä, jonka mukaan kantaja on ”holdingyhtiö, jolla ei ole operatiivista toimintaa”,
ei tue mikään konkreettinen seikka, joka osoittaisi, ettei emoyhtiö käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä. Kuten
toisaalta edellä 60 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä käy ilmi, se, että komissio ei ole Espanjan raakatupakka-alaa koskevassa
päätöksessään asettanut emoyhtiötä vastuuseen rikkomisesta, ei millään tavalla vaikuta toteamukseen, jonka mukaan riidanalaisessa
päätöksessä edellytykset tällaiselle vastuuseen asettamiselle täyttyivät.
Kun lisäksi kyse on konsernista, holdingilla tarkoitetaan joka tapauksessa yhtiötä, jonka tarkoituksena on koota yhteen osakkuudet
eri yhtiöissä ja jonka tehtäviin kuuluu varmistaa niiden johdon yhtenäisyys. Näin ollen ei voida sulkea pois sitä, että kantajalla
olisi ollut ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä käyttäytymiseen erityisesti, kun se koordinoi Elf Aquitane ‑konsernin rahoitusinvestointeja.
Kantajan eri toimintojen sisäinen jako hajautetun hallinnon periaatteiden mukaisesti eri yksiköihin tai osastoihin on tavallista
sen kaltaisissa yritysryhmittymissä, jonka johdossa kantaja on. Tämä väite ei näin ollen voi kumota olettamaa, jonka mukaan
kantaja ja Arkema France muodostivat EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden yrityksen.
Kolmanneksi on hylättävä perusteettomina myös kantajan väitteet, joiden mukaan Arkema France on aina määritellyt itsenäisesti
kaupallisen strategiansa natriumkloraattimarkkinoilla, eikä kantaja ole koskaan hyväksynyt tai vahvistanut Arkema Francen
toimintoja koskevia suunnitelmia tai talousarvioita, jotka liittyisivät erityisesti natriumkloraattiin, ja Arkema Francella
on ollut pääasiallisesti käytössään valmiudet toimia markkinoilla itsenäisesti, ja joiden mukaan Arkema France oli taloudellisesti
riippumaton, sillä kantajan tytäryhtiöönsä kohdistama valvonta oli hyvin yleisluonteista.
Sen lisäksi, etteivät mitkään konkreettiset seikat tue kantajan väitteitä, on aivan aluksi huomautettava, että se seikka,
ettei kantaja ole koskaan hyväksynyt tai vahvistanut Arkema Francen toimintoja koskevia suunnitelmia tai talousarvioita, ei
tarkoita, ettei se voisi muuttaa tai hylätä niitä tai valvoa niiden soveltamista.
Ei voida myöskään sulkea pois sitä, ettei kantaja olisi vaikuttanut ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen koordinoidessaan
erityisesti Elf Aquitane ‑konsernin rahoitusinvestointeja.
Lisäksi kantaja valvoi tytäryhtiönsä tärkeimpiä sitoumuksia, kuten se esitti välitiedoksiantoon antamassaan vastauksessa (ks.
vastauksen s. 71) ja kuten riidanalaisen päätöksen 392 perustelukappaleesta käy ilmi, mikä tukee komission päätelmää siitä,
ettei kyseinen tytäryhtiö ollut itsenäinen suhteessa kantajaan.
Neljänneksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan Arkema France ei tiedottanut kantajalle toiminnastaan
markkinoilla ja raportoi sille kirjanpidostaan ainoastaan hyvin yleisellä tasolla Ranskan oikeuden ja yhtiöjärjestysten mukaisesti.
Tätä väitettä tue mikään konkreettinen seikka, minkä lisäksi on pantava merkille, että edellä 103 kohdassa esitetty kantajan
toteamus, jonka mukaan se valvoi tytäryhtiönsä tärkeimpiä sitoumuksia, vaikuttaa olevan ristiriidassa mainitun väitteen kanssa.
Siltä osin kuin kantaja väittää, ettei se ole missään vaiheessa osallistunut rikkomiseen tai ollut siitä tietoinen, ettei
se toiminut natriumkloraattimarkkinoilla edes sen alku- tai loppupäässä ja että kyseisten markkinoiden merkitys oli sille
vähäinen, on viidenneksi todettava, ettei Arkema Francen itsenäisyyttä voida näyttää toteen tällaisten seikkojen avulla. Aivan
aluksi on muistutettava, että kuten oikeuskäytännössä todetaan, perusteena sille, että komissio voi määrätä päätöksellään
tietyn konsernin emoyhtiölle sakkoa, ei ole se, että emoyhtiö olisi yllyttänyt tytäryhtiötään kilpailusääntöjen rikkomiseen,
eikä varsinkaan se, että emoyhtiö on osallistunut kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen, vaan se, että ne muodostavat edellä
tarkoitetulla tavalla yhden ainoan yrityksen, millä perusteella komissio voi osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen
konsernin emoyhtiölle (edellä 55 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 290 kohta). Mitään päätelmiä ei voida
myöskään tehdä sen seikan perusteella, että kantaja ja Arkema France toimivat eri markkinoilla ja että natriumkloraattimarkkinoiden
merkitys oli kantajalle vähäinen. On nimittäin katsottava, että sen kaltaisessa konsernissa, jonka johdossa kantaja oli, tehtävien
jakaminen on tavanomainen ilmiö, joka ei kumoa olettamaa, jonka mukaan kantaja ja Arkema France muodostivat yhden ainoan EY
81 artiklassa tarkoitetun yrityksen. Nämä väitteet on siten hylättävä tehottomina.
Kuudenneksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komissio on tosiasiassa estänyt sitä kumoamasta ratkaisevaa
vaikutusvaltaa koskevan olettaman, kun se on katsonut, ettei Arkema Francen itsenäisyyttä voitu osoittaa kantajan esittämien
aihetodisteiden avulla. Sen lisäksi, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessään evännyt kantajalta oikeutta esittää
aihetodisteita ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi, komissio on kantajan sille esittämät todisteet
tutkittuaan todennut perustellusti, kuten edeltä 95–105 kohdassa esitetyistä toteamuksista käy ilmi, ettei kyseistä olettamaa
voida kumota mainittujen todisteiden avulla.
Edellä esitetyn perusteella voidaan päätellä komission katsoneen aivan oikein, ettei kantaja ole esittänyt todisteita, joilla
voitaisiin kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama.
Ensimmäisen perusteen neljäs osa on näin ollen hylättävä osittain perusteettomana ja osittain tehottomana.
Viides osa, jonka mukaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevasta olettamasta on tehty olettama, jota ei voida kumota
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että hylätessään sen esittämät aihetodisteet komissio on muuttanut ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman,
joka pitäisi olla kumottavissa, kumoamattomaksi olettamaksi.
Kantaja väittää ensinnäkin, että kumottavissa olevan olettaman muuttaminen kumoamattomaksi olettamaksi loukkaa syyttömyysolettaman
periaatetta. Olettaman muuttaminen johtaa kantajan mukaan ylivoimaiseen näyttövelvollisuuteen (probatio diabolica) eli vaatimukseen
negatiivisesta todistustaakasta joka on oikeuskäytännössä kielletty. Kantaja täsmensi istunnossa, että tällainen olettama
on vastoin syyttömyysolettaman periaatetta, joka on vahvistettu yhtäältä Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetussa yleissopimuksessa
ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus), sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin
on sitä tulkinnut asiassa Salabiaku vastaan Ranska, 7.10.1988 antamassaan tuomiossa (A-sarja nro 141-A, 28 kohta), ja toisaalta
7.12.2000 Nizzassa julistetussa Euroopan unionin perusoikeuskirjassa (EYVL C 364, s. 1), jolla on SEUT 6 artiklan 1 kohdan
ensimmäisen alakohdan nojalla sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla. Vastauksissaan unionin yleisen tuomioistuimen
istunnossa esittämiin kysymyksiin kantaja täsmensi katsovansa, että edellä 45 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan
komissio annettu tuomio on ristiriidassa edellä mainittujen määräysten kanssa.
Kantaja väittää toiseksi, että komissio on tehnyt riidanalaisessa päätöksessään esittämästään ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevasta
olettamasta mahdottoman kumota.
Riidanalaisen päätöksen 396 ja 412 perustelukappaleesta käy ensinnäkin kantajan mukaan ilmi, että komissio tunnustaa ratkaisevaa
vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamisen olevan käytännössä lähes mahdotonta, sillä se toteaa erityisesti, että ”tämä
olettama käy toteen lähes kaikissa tapauksissa”.
Komissio on kantajan mukaan toiseksi kieltäytynyt ottamasta huomioon todisteita, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevan olettaman kumoamiseksi, vaikka komissio itse voisi tällaisiin todisteisiin vetoamalla vahvistaa kyseisen olettaman.
Riidanalaisen päätöksen 401 perustelukappaleen lopusta käy kantajan mukaan kolmanneksi ilmi, että komissio on virheellisesti
katsonut, että emoyhtiö voidaan asettaa vastuuseen rikkomisesta riippumatta siitä, onko se puuttunut tytäryhtiönsä toimintaan,
onko se antanut tytäryhtiönsä toimia vapaasti tai onko se ollut tietoinen tytäryhtiönsä tekemistä rikkomisista.
Kantaja katsoo neljänneksi, ettei komissio ole tehnyt asianmukaisia päätelmiä kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan
toimittamassa suullisessa kuulemisessa myöntämästään tulkintavirheestä, jossa se sekoitti Elf Atochemin ja kantajan keskenään
huomautuksissa, jotka Arkema France esitti 18.10.2004 vastauksena komission sille 10.9.2004 esittämään tietopyyntöön.
Kantaja väittää viidenneksi, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessään esittänyt konkreettisia seikkoja, jotka tukisivat
olettamaa kantajan ratkaisevasta vaikutusvallasta Arkema Francen kaupalliseen johtamiseen, vaan pelkkiä perusteettomia väitteitä,
jotka synnyttävät uusia olettamia ja otaksumia, joita komissio ei ole missään vaiheessa näyttänyt toteen.
Kantajan väittää kuudenneksi, että koska komissio on hylännyt kantajan esittämän aihetodisteiden kokonaisuuden, se vaatii
negatiivisten asiakirjatodisteiden esittämistä siitä, ettei emoyhtiö ole puuttunut tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että hylätessään sen esittämät todisteet komissio on tehnyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevasta
olettamasta kumoamattoman. Kantajan mukaan kumoamaton olettama on kielletty Euroopan ihmisoikeussopimuksen, Euroopan unionin
perusoikeuskirjan sekä Euroopan unionin tuomioistuinten ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella.
Tästä on syytä huomauttaa, että edellä 52 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaan kantajalla ei ole velvollisuutta esittää
todisteita siitä, ettei se puuttunut tytäryhtiönsä hallintoon, vaan kantajan on ainoastaan näytettävä riittävällä tavalla
toteen, että sen tytäryhtiö toimi itsenäisesti kyseisillä markkinoilla.
Se, ettei kantaja ole käsiteltävässä asiassa esittänyt todisteita, joilla voitaisiin kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva
olettama, kuten ensimmäisen perusteen neljännen osan tarkastelusta (ks. edellä 95–106 kohta) käy ilmi, ei merkitse, ettei
mainittua olettamaa voitaisi missään tapauksessa kumota.
Tästä syystä on ensinnäkin hylättävä tehottomana edellä 110 kohdassa esitetty kantajan väite, jonka mukaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskeva olettama, jonka komissio on esittänyt riidanalaisessa päätöksessään ja jonka lainmukaisuuden unionin tuomioistuin
on tunnustanut edellä 45 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa, on vastoin syyttömyysolettamaa
koskevaa periaatetta yhtäältä sellaisena kuin se on tunnustettu Euroopan unionin perusoikeuskirjassa ja toisaalta sellaisena
kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ja unionin tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet. Perusteettomina on hylättävä myös edellä
111–117 kohdassa esitetyt väitteet, jotka koskevat lähinnä sitä, että komissio katsoi virheellisesti kantajan esittämien todisteiden
osoittavan, ettei tällä ollut ratkaisevaa vaikutusvaltaa Arkema Franceen, sillä – kuten ensimmäisen perusteen neljännen osan
tarkastelussa (ks. edellä 95–106 kohta) todettiin – komissio asetti kantajan vastuuseen rikkomisesta siksi, ettei käsiteltävässä
asiassa voitu minkään kantajan esittämän seikan perusteella päätellä Arkema Francen toimivan markkinoilla itsenäisesti.
Näin ollen ensimmäisen perusteen viides osa on hylättävä osittain perusteettomana ja osittain tehottomana, ja ensimmäinen
peruste on siten hylättävä kokonaisuudessaan.

Toinen peruste, joka koskee kuuden perusperiaatteen loukkaamista asetettaessa kantaja vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen
rikkomista merkitsevästä toiminnasta
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on loukannut kuutta perusperiaatetta, kun se on asettanut kantajan vastuuseen Arkema
Francen rikkomista merkitsevästä toiminnasta. Käsiteltävänä oleva väite jakautuu kuuteen osaan.
Ensimmäinen osa, joka koskee kantajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo, että sen puolustautumisoikeuksia on loukattu ennen väitetiedoksiannon antamista ja sen jälkeen.
Kantaja väittää ensiksi, että komission riidanalaisen päätöksen 406 perustelukappaleessa tekemä arviointi, jonka mukaan komissiolla
ei ollut velvollisuutta noudattaa erityistä huolellisuutta kantajan suhteen ennen väitetiedoksiannon antamista, on vastoin
asiassa C-194/99, Thyssen Stahl vastaan komissio, 2.10.2003 annettuun tuomioon (Kok., s. I‑10921) ja asiassa C-105/04 P, Nederlandse
Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied vastaan komissio, 21.9.2006 annettuun tuomioon (Kok.,
s. I‑8725) perustuvaa oikeuskäytäntöä. Kantaja katsoo nimittäin, että komission olisi pitänyt käyttää tutkintavaltuuksiaan
ennen väitetiedoksiannon antamista hankkiakseen todisteita kantajan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman vahvistamiseksi
sen sijaan, että se tyytyi Arkema Francen esittämiin todisteisiin. Istunnossa kantaja täsmensi, että tällainen velvollisuus
johtuu myös asiassa T-99/04, AC-Treuhand vastaan komissio, 8.7.2008 annetusta tuomiosta (Kok., s. II‑1501) ja SEUT 101 ja
SEUT 102 artiklan mukaisista menettelyissä sovellettavista komission käytännesäännöistä (jäljempänä käytännesäännöt), jotka
olivat istunnon ajankohtana saatavilla komission Internet-sivuilta.
Koska lisäksi kantajaan ei kohdistettu tutkintatoimia, siltä evättiin oikeus selittää ennen väitetiedoksiannon antamista Elf
Aquitane -konsernin toimintatapaa, sen yhteyksiä Arkema Franceen ja sen täysin passiivista roolia Arkema Francen natriumkloraattitoimintojen
johtamisessa. Kantajalla ei myöskään ollut mahdollisuutta varmentaa Arkema Francen esittämien tietojen tai niiden tietojen
oikeellisuutta, joita Arkema France oli vaatinut käsiteltäviksi luottamuksellisina, kuten kantajan liikevaihto, jonka Arkema
France oli esittänyt komissiolle vastaukseksi sen esittämään tietopyyntöön.
Koska lisäksi tutkinta kohdistui Arkema Francen Elf Aquitane -konsernista 18.5.2006 tapahtuneen irtautumisen jälkeiseen aikaan,
komissio ei kantajan mukaan ole voinut saada täydellisiä vastauksia kysymyksiinsä Arkema Francelta. Kantaja on näin ollen
mielestään menettänyt mahdollisuuden yhtäältä muuttaa sitä vastaan esitettyjä väitteitä osoittamalla jo tutkintavaiheessa,
ettei sitä voida asettaa vastuuseen Arkema Francen tekemästä rikkomisesta, ja toisaalta estää kahden erillisen sakon määräämistä.
Kantaja täsmensi istunnossa, että koska se sai väitetiedoksiannon ajankohtana, jona Arkema France ei enää kuulunut Elf Aquitane
-konserniin, ja koska tutkinnan aloittamisesta oli tuolloin ehtinyt kulua jo neljä vuotta, sillä ei ollut enää hallussaan
todisteita, joiden avulla se olisi pystynyt tehokkaasti puolustautumaan mainitun tiedoksiannon antamisen ajankohtana.
Kantaja katsoo lisäksi, että sen heikentynyttä puolustautumiskykyä haittasi entisestään komission MCAA-päätöksessä, [EY] 81
artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.64 – Metakrylaatit) tehdyssä päätöksessä K(2006)
lopullinen (EUVL 2006, L 322, s. 20; jäljempänä metakrylaatteja koskeva päätös), vetyperoksidia koskevassa päätöksessä ja
riidanalaisessa päätöksessä vahvistama epäjohdonmukainen ja ristiriitainen kanta.
Kantaja huomautti istunnossa lisäksi yhtäältä, että yhteisöjen tuomioistuin on tunnustanut kilpailuasioissa määrättävien sakkojen
rikosoikeudellisen luonteen asiassa C-199/92 P, Hüls vastaan komissio, 8.7.1999 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I‑4287), asiassa
C-266/06 P, Evonik Degussa vastaan komissio, 22.5.2008 antamassaan tuomiossa (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja asiassa
C-45/08, Spector Photo Group ja Van Raemdonck, 23.12.2009 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-12073), ja toisaalta, että 1.12.2009
voimaan tullutta Euroopan unionin perusoikeuskirjaa oli sovellettava välittömästi unionin yleisessä tuomioistuimessa vireillä
oleviin asioihin. Kantaja väittää tässä yhteydessä, että sen perusoikeuksia on loukattu, kun komissio on virheellisesti katsonut,
että ”perusoikeuksista on nautittava yrityksen, eikä erikseen kunkin oikeudellisen henkilön”.
Kantaja väittää toiseksi, että riidanalaisen päätöksen 402–406 perustelukappaleista käy ilmi, että vastoin oikeuskäytännössä
asetettuja vaatimuksia komissio ei ole tutkinut huolellisesti kaikkia todisteita, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevan olettaman kumoamiseksi, koska se on hylännyt nämä aihetodisteet esittämällä perusteettomia väitteitä sekä puhtaasti
teoreettisia olettamia ja otaksumia, jotka eivät vastanneet Elf Aquitane -konsernin tosiasiallista toimintaa tosiseikkojen
tapahtuma-aikaan.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää, että komissio on loukannut sen puolustautumisoikeuksia yhtäältä siksi, ettei se ole toteuttanut kantajaa
koskevia tutkintatoimia ennen kuin se antoi tälle väitetiedoksiannon, ja toisaalta siksi, ettei se ole väitetiedoksiannon
antamisen jälkeen tutkinut huolellisesti aihetodisteita, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman
kumoamiseksi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien noudattaminen edellyttää myös sitä, että asianomainen yritys
saa hallinnollisen menettelyn kuluessa ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden
paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt perustamissopimuksen rikkomista
koskevan väitteensä tukena (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983,
Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 10 kohta ja asia C-310/93 P, BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 6.4.1995,
Kok., s. I-865, 21 kohta).
Asetuksella N:o 1/2003 kumottiin ja korvattiin 6.2.1962 annettu perustamissopimuksen [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen
täytäntöönpanoasetus N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204), ja edeltäjänsä tapaan sen 27 artiklan 1 kohdassa säädetään siitä, että
osapuolille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa on esitettävä selkeästi kaikki ne olennaiset seikat, joihin komissio menettelyn
tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä (edellä 45 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion
67 kohta), jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen,
ja jotta ne pystyvät tehokkaasti puolustautumaan, ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen. Tällainen väitetiedoksianto
on yhteisön oikeuden perusperiaatteen, joka edellyttää puolustautumisoikeuksien kunnioittamista kaikissa menettelyissä, soveltamista
koskeva menettelyllinen tae (yhdistetyt asiat C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio,
tuomio 3.9.2009, Kok., s. I‑7191, 35 kohta).
Tämän periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan
väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat, joista yritystä
moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi esittää
hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. edellä 135 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Väitetiedoksiannossa on erityisesti yksiselitteisesti täsmennettävä se oikeushenkilö, jolle sakot mahdollisesti määrätään,
se on osoitettava tälle oikeushenkilölle ja siinä on ilmaistava, missä ominaisuudessa yritystä syytetään väitetyistä tosiseikoista
(ks. vastaavasti edellä 135 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, tuomion 37 ja
38 kohta).
Asianomaiselle yritykselle ilmoitetaan juuri väitetiedoksiannossa kaikista niistä olennaisista seikoista, joihin komissio
menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä. Tästä seuraa, että asianomainen yritys voi vasta tämän tiedoksiannon lähettämisen
jälkeen täysimääräisesti käyttää puolustautumisoikeuksiaan (ks. asia C‑407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok.,
s. I‑829, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä 126 kohdassa mainittu asia AC‑Treuhand v. komissio, tuomion 48 kohta).
Kantajan ensimmäisestä väitteestä, jonka mukaan komissio on loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia, kun se ei ole toteuttanut
kantajaa koskevia tutkintatoimia ennen väitetiedoksiannon antamista, on syytä huomauttaa, että vaikka asianosaiset eivät ole
esittäneet väitetiedoksiantoa unionin yleiselle tuomioistuimelle, kantajan väitetiedoksiantoon 27.9.2007 antamassa vastauksessa
esittämistä huomautuksista käy kiistatta ilmi, että komissio on ilmoittanut kantajalle aikovansa asettaa tämän vastuuseen
Arkema Francen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman perusteella.
Kantaja on näin ollen ollut tietoinen sitä vastaan väitetiedoksiannossa esitetyistä väitteistä ja sillä oli mahdollisuus vastata
ja se vastasikin kirjallisesti tähän tiedoksiantoon. Kantaja ei myöskään kiistä sitä, että sille annettiin mahdollisuus esittää
ja se tosiasiassa esittikin väitetiedoksiantoa koskevia huomautuksia kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamassa
suullisessa kuulemisessa.
Se seikka, ettei komissio toteuttanut kantajaa koskevia tutkintatoimia ennen väitetiedoksiannon toimittamista tälle tai se,
kuten kantaja myös huomauttaa, onko komissio aiemmissa päätöksissään asettanut kantajan vastuuseen muista tytäryhtiönsä tekemistä
rikkomisista, ei horjuta päätelmää siitä, että komissio voi tiedottaa kantajalle sitä vastaan esittämistään väitteistä ensimmäisen
kerran väitetiedoksiannossa. Kantajalle on tosiasiassa annettu sekä vastaukseksi kyseiseen väitetiedoksiantoon esittämissään
huomautuksissa että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuulemisessa mahdollisuus esittää
tehokkaasti kantansa hallinnollisen menettelyn aikana komission väitetiedoksiannossa esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden
paikkansapitävyydestä ja merkityksestä.
Komissio ei näin ollen ole loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia, kun se ei toteuttanut kantajaa koskevia tutkintatoimia
ennen kuin se toimitti tälle väitetiedoksiannon.
Kantajan muut väitteet eivät muuta tätä päätelmää.
Ensinnäkin on hylättävä perusteettomana kantajan istunnossa esittämä väite, jonka mukaan komissio on loukannut unionin oikeuskäytännössä
ja Euroopan unionin perusoikeuskirjassa taattuja kantajan perusoikeuksia katsoessaan virheellisesti, että perusoikeuksista
on nautittava yrityksen eikä erikseen kunkin oikeudellisen henkilön. Sen lisäksi, ettei riidanalaisesta päätöksestä eikä komission
asiakirjoista käy ilmi, että se olisi esittänyt tällaisen näkemyksen, on syytä panna merkille, että kuten riidanalaisen päätöksen
66 perustelukappaleesta ja sen päätösosan 4 artiklasta käy ilmi, komissio on osoittanut väitetiedoksiannon ja riidanalaisen
päätöksen kantajalle ja Arkema Francelle kummallekin erikseen, minkä perusteella komissio noudatti kummankin yhtiön puolustautumisoikeuksia
tässä hallinnollisessa menettelyssä ja sen jälkeen.
Toiseksi on hylättävä perusteettomana väite, jonka mukaan edellä 126 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi, että
komissio on käsiteltävässä asiassa virheellisesti katsonut, ettei sillä ollut velvollisuutta noudattaa erityistä huolellisuutta
kantajan suhteen ennen väitetiedoksiannon antamista.
Unionin tuomioistuin on edellä 126 kohdassa mainitussa asiassa Thyssen Stahl vastaan komissio antamansa tuomion 31 kohdassa
ensinnäkin todennut, että komissio on loukannut yhtiön puolustautumisoikeuksia, jos on olemassa mahdollisuus, että komission
säännöstenvastaisen toiminnan vuoksi sen toteuttama hallinnollinen menettely olisi saattanut johtaa erilaiseen tulokseen.
Unionin tuomioistuin totesi samassa kohdassa lisäksi, että yritys voi näyttää toteen, että tällainen loukkaaminen on tapahtunut,
jos se voi osoittaa riittävällä tavalla, että riippumatta komission päätöksen sisällöstä se olisi voinut puolustautua paremmin,
jos säännöstenvastaisuutta ei olisi tapahtunut, esimerkiksi siksi, että se olisi voinut käyttää puolustuksessaan asiakirjoja,
joihin se ei saanut tutustua hallinnollisen menettelyn aikana. Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin todettava, ettei kantaja
ole näyttänyt toteen, että se, ettei komissio ole toteuttanut sitä koskevia tutkintatoimia ennen väitetiedoksiannon antamista,
olisi saattanut johtaa komission erilaiseen tulokseen riidanalaisessa päätöksessä. Toisin kuin kantaja nimittäin väittää,
kantajalla on ollut mahdollisuus esittää väitetiedoksiannon perusteella huomautuksia Elf Aquitane -konsernin toimintatavoista,
yhteyksistään Arkema Franceen sekä väitetysti täysin passiivisesta roolistaan natriumkloraattimarkkinoiden toimintojen johtamisessa.
Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi edellä 126 kohdassa mainitussa asiassa Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied vastaan komissio antamansa tuomion 48–50 ja 56 kohdassa nimenomaan todennut, että on vältettävä
se, että puolustautumisoikeudet voisivat korjaamattomalla tavalla vaarantua tutkintavaiheen liiallisen keston takia ja että
tämä kesto voisi estää sellaisten todisteiden esittämisen, joilla pyritään osoittamaan vääräksi sellaisten kilpailukäyttäytymisten
olemassaolo, joista kyseessä olevat yritykset joutuvat vastuuseen. Käsiteltävässä asiassa kantaja ei kuitenkaan ole esittänyt
konkreettisia seikkoja, jotka näyttäisivät toteen, että riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtanut tutkintavaiheen kesto
olisi ollut liiallinen ja että tämä kesto olisi estänyt kantajaa esittämästä todisteita ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan
olettaman kumoamiseksi.
Unionin yleinen tuomioistuin on edellä 126 kohdassa mainitussa asiassa AC-Treuhand vastaan komissio antamansa tuomion 56 kohdassa
todennut, että komissio on velvollinen tiedottamaan asianomaista yritystä käynnissä olevan tutkimuksen kohteesta ja tarkoituksesta,
kun se ryhtyy kyseisen yrityksen osalta ensimmäiseen toimenpiteeseen, mukaan luettuna asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla
yritykselle lähettämissä tietojensaantipyynnöissä. Kyseisen tuomion 58 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin huomautti lisäksi,
että oikeuskäytännön mukaan komission sääntöjenvastainen toiminta voi johtaa komission lopullisen päätöksen kumoamiseen, jos
tämä toiminta on omiaan vaikuttamaan konkreettisesti kyseisen yrityksen puolustautumisoikeuksiin hallinnollisessa menettelyssä.
Sen lisäksi, ettei tästä tuomiosta voida päätellä, että komissiolla olisi velvollisuus toteuttaa yritystä koskevia tutkintatoimia
ennen väitetiedoksiannon antamista, kuten kantaja väittää, koska komissiolla on näkemyksensä mukaan muutoin käytettävissään
tiedot, joiden perusteella se voi antaa tällaisen tiedoksiannon, käsiteltävässä asiassa on syytä huomauttaa, ettei kantaja
ole esittänyt konkreettisia seikkoja, jotka näyttäisivät toteen, että sitä tällä tavoin estettiin esittämästä todisteita siitä,
ettei sillä ollut ratkaisevaa vaikutusvaltaa Arkema Franceen.
Kolmanneksi väitteestä, jonka mukaan komissio on rikkonut käytännesääntöjä, kun se ei ole toteuttanut kantajaa koskevia tutkintatoimia,
on todettava yhtäältä, että käytännesäännöt, joita on niiden 5 kohdan mukaan sovellettava niiden Euroopan unionin virallisessa
lehdessä julkaisemisen jälkeen ainoastaan vireillä oleviin ja tuleviin asioihin, on annettu riidanalaisen päätöksen tekemisen
jälkeen eikä niitä näin ollen sovelleta käsiteltävän asian tosiseikkoihin. Toisaalta on joka tapauksessa pantava merkille,
että menettelysääntöjen 14 kohdassa viitataan edellä 126 kohdassa mainitussa asiassa AC-Treuhand vastaan komissio annetun
tuomion 56 kohtaan ja todetaan, että ”aloitettaessa ensimmäistä tutkintatoimea (tavanomaisesti tietojensaantipyyntö tai tarkastus)
yrityksille tiedotetaan niihin kohdistuvasta alustavasta tutkinnasta ja tämän tutkinnan tarkoituksesta”. Ilman että on tarpeen
lausua näiden sääntöjen oikeudellisesta ulottuvuudesta, edellä esitetyn perusteella on joka tapauksessa todettava, ettei säännöissä
aseteta komissiolle velvollisuutta toteuttaa yrityksiä koskevia tutkintatoimia ennen välitiedoksiannon antamista.
Kantajan ensimmäinen väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kantajan toisesta väitteestä, jonka mukaan komissio on loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia, kun se ei ole tutkinut
huolellisesti kantajan esittämiä aihetodisteita, joilla tämä pyrki kumoamaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman,
on todettava yhtäältä, kuten komissio huomauttaa, ettei kantaja yksilöi mitään riidanalaisen päätöksen tosiseikkaa tai oikeudellista
seikkaa, josta sillä ei olisi ollut mahdollista esittää selitystä väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa. Toisaalta
riidanalaisen päätöksen 397–415 perustelukappaleen perusteella voidaan todeta, että komissio on vastannut perustellusti ja
tyhjentävästi Arkema Francen ja kantajan esittämiin väitteisiin, jotka sisältyivät vastaukseksi väitetiedoksiantoon annettuihin
huomautuksiin. Komission ei näin ollen voida katsoa tässä yhteydessä loukanneen kantajan puolustautumisoikeuksia.
Näin ollen kantajan toinen väite ja toisen perusteen ensimmäinen osa on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomina.
Toinen osa, joka koskee menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää komission loukanneen menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatetta. Tämä johtuu kantajan mukaan käsiteltävässä
asiassa siitä, ettei komissio ole tuonut esiin konkreettisia seikkoja, joiden perusteella voitaisiin tulkita eri tavalla käsiteltävän
asian tosiseikkoja sellaisina kuin ne käyvät ilmi kantajan esittämästä aihetodisteiden kokonaisuudesta, vaan se on ainoastaan
esittänyt uusia olettamia ja otaksumia, vaikka kantaja on oikeuskäytännön mukaisesti esittänyt tosiseikoista toisen uskottavan,
komission esityksestä poikkeavan selityksen.
Istunnossa kantaja totesi lisäksi, että koska komissio ei ole aloittanut kantajaan kohdistuvaa tukintaa, se on loukannut menettelyllisen
yhdenvertaisuuden periaatetta siltä osin kuin kantaja olisi voinut ”säilyttää todisteet” ja ”suojautua syytöksiltä, joiden
mukaan se on puuttunut tytäryhtiönsä toimintaan”.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on loukannut menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatetta, sillä komission olisi pitänyt
esittää konkreettisia seikkoja vahvistaakseen ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman, koska kantaja oli esittänyt aihetodisteiden
kokonaisuuden, jotka muodostivat uskottavan selityksen sille, että Arkema France toimi itsenäisesti.
On myös muistutettava, että menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaate, kuten kontradiktorisen menettelyn periaatekin, on
vain oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin käsitteen välitön seuraus (ks. analogisesti asia C-305/05, Ordre des barreaux francophones
et germanophone ym., tuomio 26.6.2007, Kok., s. I-5305, 31 kohta; asia C-89/08 P, komissio v. Irlanti ym., tuomio 2.12.2009,
50 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia C‑197/09 RX-II, uudelleenkäsittely asiassa M v. lääkevirasto,
tuomio 17.12.2009, 39 ja 40 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Se merkitsee velvollisuutta tarjota kullekin
asianosaiselle kohtuullista mahdollisuutta esittää asiansa sellaisten edellytysten vallitessa, jotka eivät saata tätä vastapuoltaan
selvästi epäedullisempaan asemaan (ks. asia Dombo Beheer BV v. Alankomaat, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.10.1993,
A-sarja nro 274, 33 kohta; asia Ernst ym. v. Belgia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.7.2003, 60 kohta ja asia
Vezon v. Ranska, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 18.4.2006, 31 kohta).
Toisin kuin kantaja väittää, se ei ollut käsiteltävässä asiassa selvästi komissiota epäedullisemmassa asemassa siksi, että
komissio oli esittänyt tätä vastaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman, joka perustui kantajan ja Arkema Francen
pääomayhteyksiin.
Koska komissio oli oikeassa, kuten edellä 57 kohdassa on todettu, olettaessaan, että kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta
Arkema Franceen, koska se omisti tämän osakepääoman lähes kokonaan, ja koska kantajalla oli mahdollisuus, kuten edellä 139
ja 140 kohdassa esitetyistä toteamuksista käy ilmi, esittää vastaukseksi väitetiedoksiantoon antamissaan huomautuksissa ja
kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuulemisessa kaikki oikeudelliset seikat ja tosiseikat
tämän olettaman kumoamiseksi, komissio ei ole käsiteltävässä asiassa loukannut menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatetta.
Kantajan istunnossa esittämä väite, jonka mukaan komissio on loukannut menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatetta siltä
osin kuin kantaja olisi voinut, mikäli sitä kohtaan olisi käynnistetty tutkinta, ”säilyttää todisteet” Arkema Francen itsenäisestä
toiminnasta ja siten ”suojautua syytöksiltä, joiden mukaan se on puuttunut tytäryhtiön toimintaan”, on hylättävä perusteettomana.
Ensinnäkin on muistettava, että kantaja oli Arkema Francen emoyhtiö 10.9.2004, jolloin komissio esitti Arkema Francelle tietopyynnön,
ja tästä päivästä alkaen kantaja saattoi hankkia mahdollisia todisteita tytäryhtiönsä itsenäisyydestä. Kantajan tätä väitettä
ei myöskään tue mikään konkreettinen seikka, joka osoittaisi, että sen puolustautumisen kannalta hyödyllisiä todisteita olisi
kadonnut tai että riidanalainen päätös olisi voinut olla toisenlainen, jos kantajaan olisi kohdistettu tutkintatoimia ennen
väitetiedoksiannon antamista. Joka tapauksessa kantajan väite ei muuta edellä 158 kohdassa esitettyä päätelmää, jonka mukaan
kantajalla oli mahdollisuus esittää vastaukseksi väitetiedoksiantoon antamissaan huomautuksissa ja kuulemismenettelystä vastaavan
neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuulemisessa kaikki oikeudelliset seikat ja tosiseikat ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevan olettaman kumoamiseksi.
Toisen perusteen toinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kolmas osa, joka koskee syyttömyysolettaman loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on loukannut syyttömyysolettamaa, joka on EY:n perustamissopimuksessa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen
6 artiklan 2 kohdassa taattu perusoikeus.
Kantaja huomauttaa ensiksi, että komissio on riidanalaisen päätöksen 409–411 perustelukappaleessa määrännyt sille seuraamuksen
EY 81 artiklan rikkomisesta sellaisen olettaman perusteella, jonka tueksi ei ole esitetty konkreettisia seikkoja ja jonka
vuoksi komissio ei ole ottanut huomioon kantajan esittämiä toisensuuntaisia todisteita. Tällainen muodollinen toteamus vastuusta
perustuu pelkkiin vihjailuihin, mitä ei voida hyväksyä yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa
T-22/02 ja T-23/02, Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals vastaan komissio 6.10.2005 antaman tuomion perusteella (Kok.,
s. II-4065, 106 kohta).
Kantaja katsoo nimittäin, että komission olisi pitänyt näyttää toteen sekä Arkema Francen että kantajan syyllisyys erityisesti
ja erikseen. Kantajan syyllisyyttä ei kuitenkaan olisi voitu näyttää toteen, koska sen vastuu todettiin vastoin niitä sääntöjä,
jotka koskevat emoyhtiön vastuuseen asettamista kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja näin sen puolustautumisoikeuksia loukattiin.
Kantaja huomautti istunnossa, että se, ettei komissio kohdistanut kantajaan tutkintaa, osoittaa komission toimineen ennakkoasenteen
perusteella. Kantajan mukaan riidanalainen päätös pohjautuu ennakkoasenteeseen, jota ”pidettiin yllä komissiossa vireillä
olleessa menettelyssä, joka ei nykyisin ole missään tapauksessa hyväksyttävää Euroopan unionin perusoikeuskirjan vaatimusten
valossa,” sillä että lopullisen päätöksen teki toimielin, joka on samalla ”vastuussa tutkinnasta, syytteeseen asettamisesta
ja päätöksenteosta”.
Kantaja väittää toiseksi, että soveltaessaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa automaattisesti kantajaan komissio
on tehnyt kantajan syyllisyydestä kumoamattoman olettaman, mikä synnyttää negatiivisen näyttövelvollisuuden (probatio diabolica)
ja mitä ei voida hyväksyä. Kantaja huomauttaa, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kaikkia olettamia
vastaan on voitava käyttää puolustautumisoikeuksia (ks. edellä 110 kohdassa mainittu asia Salabiaku v. Ranska, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen
tuomion 28 kohta ja asia Janosevic v. Suède, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.7.2002, nro 34619/97, 101 kohta).
Lisäksi yhteisön oikeuskäytännön mukaan syyllisyysolettaman järjestelmällinen käyttö on estettävä, ja syyllisyysolettaman
kohteena olevalla henkilöllä on oltava aina mahdollisuus kumota tehokkaasti tämä olettama.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on loukannut syyttömyysolettamaa, kun se on määrännyt kantajalle seuraamuksia Arkema
Francen tekemästä rikkomisesta ilman, että se on vahvistanut ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa, ja ilman, että
se on ottanut huomioon kantajan sille esittämiä aihetodisteita kyseisen olettaman kumoamiseksi, ja kun se on loukannut kantajan
puolustautumisoikeuksia.
Oikeuskäytännön mukaan syyttömyysolettama tarkoittaa sitä, että jokaista syytettyä on pidettävä syyttömänä, kunnes hänen syyllisyytensä
on laillisesti näytetty toteen. Sen kanssa ristiriidassa ovat näin ollen sellaiset päätöksessä, jolla asian käsittely päätetään,
esitetyt nimenomaiset toteamukset ja jopa vihjailut, jotka koskevat tietystä rikkomisesta syytetyn henkilön vastuuta, silloin
kun kyseinen henkilö ei ole saanut hyväkseen kaikkia niitä takuita, jotka kuuluvat puolustautumisoikeuksien käyttämiseen menettelyssä,
joka on edennyt tavanomaiseen tapaan ja jossa on tehty päätös vastaväitteen perusteltavuudesta (asia T-474/04, Pergan Hilfsstoffe
für industrielle Prozesse v. komissio, tuomio 12.10.2007, Kok., s. II‑4225, 76 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että kantajan tytäryhtiö on tunnustanut rikkomisen. Kuten edellä 57 kohdassa on esitetty,
komissio oli tämän vuoksi oikeassa olettaessaan riidanalaisessa päätöksessä, että kantaja oli vastuussa tytäryhtiönsä käyttäytymisestä,
kun otetaan huomioon, että kantaja omisti 97 prosenttia tämän osakepääomasta. Koska kantaja ei ole kumonnut ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevaa olettamaa, kuten edellä 107 kohdasta käy ilmi, komissio on perustellusti asettanut sen vastuuseen kyseisestä rikkomisesta.
Kuten puolustautumisoikeuksien väitettyä loukkaamista koskevan toisen perusteen ensimmäisen osan tarkastelussa (ks. edellä
139 ja 140 kohta) esitettiin, kantajalle on lisäksi tosiasiassa annettu mahdollisuus esittää tehokkaasti kantansa hallinnollisen
menettelyn aikana sekä vastaukseksi kyseiseen väitetiedoksiantoon esittämissään huomautuksissa että kuulemismenettelystä vastaavan
neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuulemisessa komission väitetiedoksiannossa esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden
paikkansapitävyydestä ja merkityksestä, minkä vuoksi kantaja on saanut hyväkseen kaikki ne takuut, jotka kuuluvat puolustautumisoikeuksien
käyttämiseen menettelyssä, joka on edennyt tavanomaiseen tapaan ja jossa on tehty päätös vastaväitteen perusteltavuudesta.
Kuten ensimmäisen perusteen viidennen osan tarkastelussa (ks. edellä 121 kohta) todettiin, se, ettei kantaja ole käsiteltävässä
asiassa esittänyt todisteita, joilla voitaisiin kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama, ei merkitse, ettei mainittua
olettamaa voida missään tapauksessa kumota ja, kuten myös kantaja huomauttaa, että komissio olisi tehnyt kantajan syyllisyydestä
kumoamattoman olettaman, joka synnyttää negatiivisen näyttövelvollisuuden (probatio diabolica), tai että komissio olisi määrännyt
kantajalle seuraamuksen ainoastaan sellaisen ”ennakkoasenteen” perusteella, jota kantajalla ei ole ollut mahdollisuutta kumota.
Tästä seuraa, ettei komissio ole loukannut syyttömyysolettamaa olettaessaan kantajan vaikuttaneen ratkaisevasti tytäryhtiöönsä.
Siltä osin kuin kantaja väitti istunnossa lähinnä, että käsiteltävässä asiassa on loukattu Euroopan unionin perusoikeuskirjassa
vahvistettua syyttömyysolettamaa, koska komissio on toimielin, joka vastaa ”tutkinnasta, syytteeseen asettamisesta ja päätöksenteosta”,
on lisäksi todettava, kuten komissio esitti suullisessa käsittelyssä, että tämä väite esitettiin myöhässä, sillä se esitettiin
ensimmäisen kerran asian istuntokäsittelyssä, eikä sen voida katsoa täydentävän tarkastelun kohteena olevaa kanneperustetta,
jonka mukaan komission riidanalaisen päätöksen perustana käyttämä ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama on ristiriidassa
syyttömyysolettaman kanssa. Tämä väite on näin ollen jätettävä tutkimatta unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48
artiklan 2 kohdan mukaisesti.
Toisen perusteen kolmas osa on näin ollen osittain hylättävä ja osittain jätettävä tutkimatta.
Neljäs osa, joka koskee yksilöllistä vastuuta ja seuraamusten yksilökohtaista määräämistä koskevien periaatteiden loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on loukannut yksilöllisen vastuun periaatetta ja siitä seuraavaa seuraamuksen yksilökohtaisen
määräämisen periaatetta, kun se hyväksyi kantajan ja Arkema Francen väitetysti muodostaman yrityksen olemassaolon ja vastuun
ja kun se määräsi kantajan maksamaan sille ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon ja sille henkilökohtaisesti
määrätyn sakon, vaikka komission olisi pitänyt tunnustaa kahden toisistaan erillisen taloudellisen yksikön olemassaolo, sillä
ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa ei voitu vahvistaa konkreettisin seikoin. Kantajan mukaan näiden periaatteiden
loukkaaminen vahvistetaan riidanalaisen päätöksen 313 ja 315 artiklassa, joissa viitataan rikkomisen varsinaisen tekijän ja
tämän kumppanin käsitteisiin. Kantaja väittää, että komissio on näin ollen virheellisesti pitänyt kantajaa kumppanina kyseisessä
rikkomisessa.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta komissio on loukannut yksilöllistä
vastuuta ja seuraamusten yksilökohtaista määräämistä koskevia periaatteita.
Rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteen mukaan luonnolliselle henkilölle tai oikeudelliselle
henkilölle voidaan määrätä seuraamus vain teoista, joihin sen itsensä katsotaan syyllistyneen (yhdistetyt asiat T‑45/98 ja
T‑47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II‑3757, 63 kohta), ja
tätä periaatetta sovelletaan kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka saattavat johtaa seuraamusten määräämiseen kilpailusääntöjen
nojalla (asia T-304/02, Hoek Loos v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II‑1887, 118 kohta).
Kuten kuitenkin edellä 45–50 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi, tämä periaate on sovitettava yhteen EY 81 artiklassa
tarkoitetun yrityksen käsitteen kanssa. Kun siis yritys rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen
mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta.
Kuten edellä 105 kohdassa on jo todettu, kyse ei ole yllytyksestä rikkomiseen emoyhtiön ja sen tytäryhtiön välillä eikä varsinkaan
edellisen syyllistymisestä kyseiseen rikkomiseen vaan siitä, että ne muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden ainoan
yrityksen, mikä antaa komissiolle toimivallan osoittaa päätös, jossa määrätään sakkoja, konsernin emoyhtiölle (ks. vastaavasti
edellä 55 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 292 kohta). Kantajalle on näin ollen yksilökohtaisesti määrätty
seuraamus rikkomisesta, jonka sen oletetaan tehneen itse, kun otetaan huomioon ne taloudelliset ja oikeudelliset yhteydet,
joita sillä oli Arkema Franceen ja joiden kautta se pystyi määrittämään Arkema Francen käyttäytymistä markkinoilla.
Tästä seuraa, ettei kantajan asettaminen vastuuseen kyseisestä rikkomisesta loukkaa rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen
määräämisen periaatetta.
Tässä yhteydessä on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 313 ja 315 perustelukappaleesta
käy ilmi, että komissio on virheellisesti pitänyt kantajaa kumppanina rikkomisessa. Sen lisäksi, ettei komissio luonnehdi
kantajaa näin kyseisissä perustelukappaleissa, erityisesti riidanalaisen päätöksen 367–375, 386, 387, 396 ja 415 perustelukappaleesta
käy yhdessä luettuina selvästi ilmi komission katsoneen, että sikäli kuin kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta Arkema Franceen
ja nämä muodostivat yhdessä EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden yrityksen, nämä yhtiöt, jotka muodostivat EY 81 artiklassa
tarkoitetun yhden yrityksen, joka oli syyllistynyt rikkomiseen, oli asetettava siitä vastuuseen.
Toisen perusteen neljäs osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Viides osa, joka koskee nullum crimen, nulla poena sine lege -periaatteen loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että loukatessaan teon ja seuraamusten henkilökohtaisuutta koskevia periaatteita komissio on loukannut myös
nullum crimen, nulla poena sin lege -periaatetta. Kantaja väittää, että se asetettiin vastuuseen rikkomisesta, vaikka ei ole
olemassa oikeudellisia säännöksiä, joiden perusteella yritykselle voitaisiin määrätä seuraamuksia rikkomisesta, jota ei ole
tämän yrityksen osalta näytetty toteen. Kantaja huomauttaa lisäksi, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan
komissio voi määrätä sakon ainoastaan rikkomiseen osallisille yrityksille. Lisäksi suuntaviivojen mukaan komission on käytettävä
seuraamuksia koskevaa toimivaltaansa ”[asetuksessa N:o 1/2003] säädetyissä rajoissa.”
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on loukannut nullum crimen, nulla poena sin lege -periaatetta määrätessään sille seuraamuksia,
vaikka tällaisista seuraamuksista ei säädetä asetuksen 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa eikä suuntaviivoissa.
Oikeuskäytännön mukaan nullum crimen, nulla poena sine lege -periaate edellyttää, että laissa määritellään selvästi rikokset
ja niistä määrättävät rangaistukset. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen
tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit
synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (edellä 130 kohdassa mainittu asia Evonik Degussa v. komissio ja neuvosto, tuomion
39 kohta).
On syytä huomauttaa, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla komissio
voi päätöksellään määrätä yrityksille sakon, jos ne rikkovat erityisesti EY 81 artiklan määräyksiä.
Kun otetaan huomioon edellä 188 kohdassa mainitut säännökset ja se, että kantajan ja Arkema Francen katsottiin muodostavan
EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden yrityksen, käsiteltävässä asiassa komissio saattoi edellä 50 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön
mukaisesti määrätä tämän yrityksen muodostaville oikeushenkilöille sakon ilman, että se loukkasi nullum crimen, nulla poena
sin lege -periaatetta.
Toisen kanneperusteen viides osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kuudes osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen rikkomista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että käsiteltävässä asiassa on rikottu kahdesti oikeuskäytännössä vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta,
jonka mukaan toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei pidä kohdella eri tavalla.
Kantaja väittää ensiksi, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se ei ole asettanut orgaanisia
peroksideja koskevassa päätöksessään Arkema Francea vastuuseen rikkomisesta, johon tämä on ollut osallisena, vaikka tämän
päätöksen kohteena olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Elf Aquitaine -konsernia johdettiin samalla tavoin kuin riidanalaisen
päätöksen kohteena olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan. Kantaja toteaa lisäksi, että komissio on loukannut tässä yhteydessä
myös oikeusvarmuuden periaatetta.
Kantaja huomauttaa erityisesti, että komission väitteet, joiden mukaan se, ettei komissio ole aiemmin asettanut kantajaa vastuuseen
kyseisestä rikkomisesta, ei estä sitä asettamasta kantajaa vastuuseen riidanalaisessa päätöksessä, joiden mukaan komissiolla
on harkintavalta sakkojen määräämisessä ja joiden mukaan komission oma päätöskäytäntö ei sido sitä, on hylättävä. Kantajan
mukaan on epäjohdonmukaista, että komissio voi toisiinsa verrattavissa tilanteissa asettaa tai olla asettamasta kantajan vastuuseen
rikkomisesta. Komissiolla ei kantajan mukaan ole tällaista valtaa sen harkintavallan perusteella, joka sille on myönnetty
kilpailusääntöjen tehokkaan soveltamisen varmistamiseksi, vaan kyse on silkasta mielivallasta, johon ei voida kohdistaa unionin
tuomioistuinvalvontaa.
Kantaja väittää toiseksi, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu yhtäältä sen ja toisaalta Akzo Nobelin ja ELSA:n
välillä. Kantaja huomauttaa tästä, että riidanalaisen päätöksen 378–382 ja 481–483 perustelukappaleessa komissio esittää konkreettisia
aihetodisteita ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman vahvistamiseksi EKA:n ja ELSA:n osalta mutta ei esitä niitä kantajan
osalta asettaessaan sen vastuuseen Arkema Francen tekemästä rikkomisesta. Tällaista erilaista kohtelua ei kantajan mukaan
kuitenkaan voida mitenkään perustella.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia
tapauksia ei kohdella eri tavoin eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavoin, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti
perustella (ks. asia C-303/05, Advocaten voor de Wereld, tuomio 3.5.2007, Kok., s. I‑3633, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajan ensimmäinen väite, jonka mukaan komissio on loukannut sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta että oikeusvarmuuden
periaatetta, kun se ei asettanut kantajaa vastuuseen kyseisestä rikkomisesta orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessään,
on hylättävä perusteettomana. Koska komissio oli orgaanisia peroksideja koskevan päätöksen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen
välisenä aikana jo asettanut kantajan vastuuseen kolmessa päätöksessä, eli MCAA-päätöksessä, vetyperoksidia koskevassa päätöksessä
ja metakrylaatteja koskevassa päätöksessä, todetuista rikkomisista, kantajan täytyi olla tietoinen tällaisen vastuun kohdentamisen
edellytyksistä. Lisäksi on palautettava mieliin, kuten edellä 60 kohdassa esitettiin, että koska komissiolla on mahdollisuus
muttei velvollisuutta asettaa emoyhtiö vastuuseen rikkomisesta ja koska edellytykset tällaiselle vastuun kohdentamiselle ovat
käsiteltävässä asiassa täyttyneet, pelkästään se seikka, ettei komissio ole todennut emoyhtiön vastuuta orgaanisia peroksideja
koskevassa päätöksessään, ei velvoita komissiota tekemään samanlaista arviointia riidanalaisessa päätöksessä.
Lisäksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite siitä, että komission harkintavalta, jonka mukaisesti se voi asettaa emoyhtiön
vastuuseen tämän tytäryhtiön rikkomisesta, on mielivaltainen. Vaikka komissiolla on edellä 60 kohdassa mainitun oikeuskäytännön
mukaisesti harkintavalta päättää, onko emoyhtiö asetettava vastuuseen rikkomisesta, on kuitenkin niin, ettei vastuun tällainen
kohdentaminen jää unionin tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle, kuten ei tässäkään asiassa, jolloin unionin tuomioistuinten
on varmistettava, että edellytykset tällaiselle vastuun kohdentamiselle täyttyvät.
Kantajan ensimmäinen väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Perusteettomana on hylättävä myös kantajan toinen väite, jonka mukaan kantajaa on kohdeltu riidanalaisessa päätöksessä syrjivästi
suhteessa Akzo Nobeliin ja ELSA:han, koska komissio ei ole kantajan osalta, toisin kuin viimeksi mainittujen osalta, esittänyt
konkreettisia seikkoja saattaakseen tämän vastuuseen kyseisestä rikkomisesta.
Tämä väite perustuu ensinnäkin riidanalaisen päätöksen virheelliseen tulkintaan. Samaan tapaan kuin komissio on esittänyt
lisäseikkoja vahvistaakseen olettaman Akzo Nobelin ratkaisevasta vaikutusvallasta tytäryhtiöönsä EKA:han (riidanalaisen päätöksen
378 perustelukappale) ja ELSA:n ratkaisevasta vaikutusvallasta tytäryhtiöönsä Finnish Chemicalsiin (riidanalaisen päätöksen
481 perustelukappale), se on myös tuonut esiin seikkoja, joiden tarkoituksena on vahvistaa olettama kantajan ratkaisevasta
vaikutusvallasta Arkema Franceen (riidanalaisen päätöksen 386 perustelukappale).
Toiseksi vaikka komissio olisikin vahvistanut riidanalaisessa päätöksessä ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettaman ainoastaan
Akzo Nobelin ja sen tytäryhtiön EKA:n sekä ELSA:n ja sen tytäryhtiön Finnish Chemicalsin osalta muttei kantajan ja sen tytäryhtiön
osalta, se ei horjuttaisi riidanalaisen päätöksen laillisuutta. Kuten edellä 77 kohdassa esitetystä arvioinnista käy ilmi,
komissiolla ei nimittäin ollut velvollisuutta vahvistaa tätä olettamaa, kun otetaan huomioon, että Elf Aquitaine omisti tytäryhtiönsä
osakepääoman lähes kokonaan. Vaikka oletettaisiin, että mainitut yritykset olisivat olleet toisiinsa verrattavissa tilanteissa,
pelkästään se seikka, että komissio on päättänyt vahvistaa ainoastaan joidenkin näiden yritysten välistä ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevan olettaman, ei näin ollen voisi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen.
Kantajan toinen peruste ja koko kuudes osa on näin ollen hylättävä perusteettomina.
Koska toisen perusteen kuusi osaa on osittain hylättävä perusteettomina, osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä
tehottomina, käsiteltävä peruste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Kolmas peruste, joka koskee kantajan esittämän aihetodisteiden kokonaisuuden vääristelyä
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komission riidanalaisen päätöksensä 400–404 perustelukappaleessa esittämät perustelut kantajan esittämien
aihetodisteiden hylkäämiseksi osoittavat, että komissio on vääristellyt osaa näistä todisteista esittämällä toteen näyttämättömiä
yleistyksiä, otaksumia ja olettamia. Kantaja väittää lisäksi, että komission riidanalaisen päätöksensä 404 perustelukappaleessa
esittämä väite, jonka mukaan käsiteltävän asian tosiseikat vastaavat tällaisia olettamia, vahvistaa sen vääristelleen kyseisiä
todisteita.
Komissio kiistää tämän väitteen.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on todettava, ettei kantaja esitä käsiteltävän perusteen tueksi konkreettisia seikkoja tukeakseen väitettään siitä,
että komissio on vääristellyt aihetodisteita, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan komissio on tehnyt virheen katsoessaan, etteivät kantajan esittämät aihetodisteet kumoa
ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa, on syytä todeta, että tässä perusteessa on muotoiltu uudelleen ensimmäisen
perusteen neljäs osa ja että se on näin ollen hylättävä edellä 95–107 kohdassa esitetyistä syistä, joiden mukaisesti todettiin,
ettei kantajan esittämillä aihetodisteilla voitu kumota kyseistä olettamaa.
Kolmas peruste on näin ollen hylättävä perusteettomana.

Neljäs peruste, joka koskee riidanalaisen päätöksen perustelujen ristiriitaisuutta
Kantaja väittää riidanalaisen päätöksen sisältävän kolme ristiriitaisuutta, jotka tekevät sitä mitättömän. Unionin yleisen
tuomioistuimen kysymyksiin istunnossa esittämässään vastauksessa kantaja vahvisti, että se viittasi tässä yhteydessä perusteluiden
puuttumiseen. Neljäs peruste jakautuu kolmeen osaan.
Ensimmäinen osa, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yrityksen käsitteen soveltamisperusteiden ristiriitaisuutta
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä esitetyt perusteet EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yrityksen käsitteen
soveltamiselle ovat ristiriitaiset.
Kantaja huomauttaa ensiksi, että vaikka komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 1 ja 320 perustelukappaleessa, että päätöksen
adressaateille määrättiin seuraamuksia, koska ne olivat osallistuneet kyseiseen rikkomiseen, komissio toteaa samalla ristiriitaisesti
saman päätöksen 69, 384 ja 385 perustelukappaleessa, ettei kantaja ole missään vaiheessa osallistunut kyseiseen rikkomiseen.
Kantaja väittää toiseksi, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ja komission soveltaman yrityksen käsitteen ulottuvuutta
koskevat riidanalaisen päätöksen perustelut ovat ristiriitaiset.
Komissio määrittelee kantajan mukaan riidanalaisen päätöksen 16 ja 385 perustelukappaleessa ainoastaan Arkema Francen rikkomisesta
vastuussa olevaksi yritykseksi, kun taas päätöksen 375 ja 415 perustelukappaleessa komissio katsoo, että kantaja oli asetettava
vastuuseen Arkema Francen rikkomisesta.
Kantajan mukaan riidanalaisessa päätöksessä perustellaan ristiriitaisesti myös kantajalle määrättyjen sakkojen laskenta. Kantaja
väittää tästä, että komissio määräsi sille riidanalaisessa päätöksessä henkilökohtaisen sakon, vaikka se ei ollut osallistunut
rikkomiseen eikä ollut siitä tietoinen, ja että kantajalle määrätyn kahden sakon laskennassa sovellettiin Arkema Franceen
päteviä perusteita, joihin kantaja ei voinut vaikuttaa.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 253 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseessä olevan toimenpiteen
luonteen mukaan, ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen unionin toimielimen päättely
siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen
laillisuuden. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia,
koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon
lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (ks. asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France,
tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä kohdassa 178 mainittu asia Hoek Loos v.
komissio, tuomion 58 kohta).
Oikeuskäytännöstä käy myös ilmi, että jos EY 81 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun kohdistaminen
kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin osalta, erityisesti
niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta (asia T‑38/92,
AWS Benelux v. komissio, tuomio 28.4.1994, Kok., s. II‑211, 26 kohta). Tästä seuraa, että komission päätöstä on rikkomiseen
syyllistyneiden tytäryhtiöiden emoyhtiöiden kannalta perusteltu riittävästi vain, jos siinä on yksityiskohtainen selvitys
niistä syistä, joiden vuoksi on perusteltua, että näiden yhtiöiden katsotaan olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta
(ks. vastaavasti asia T‑327/94, SCA Holding v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1373, 80 kohta).
Ilman että on tarpeen tutkia kaikkia niitä riidanalaisen päätöksen perustelukappaleita, joihin kantaja vetoaa, käsiteltävässä
asiassa voidaan todeta, että edellä 41 ja 42 kohdassa esitetyistä riidanalaisen päätöksen 386 ja 387 perustelukappaleesta
käy yksiselitteisesti ilmi, että komissio päätti asettaa kantajan vastuuseen Arkema Francen tekemästä rikkomisesta ja määrätä
kantajalle sakon sillä perusteella, että se muodosti yhdessä Arkema Francen kanssa EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden ainoan
yrityksen.
Vaikka kantajan väittämä riidanalaisen päätöksen perustelujen ristiriitaisuus näytettäisiin toteen, on kuitenkin niin, että
päätökseen sisältyneiden perustelujen ansiosta yhtäältä kantajan selvillä ovat ne syyt, joiden perusteella se oli asetettu
vastuuseen ja sille oli määrätty sakot, minkä vahvistaa se, että kantaja riitauttaa erityisesti kahdessa ensimmäisessä kanneperusteessaan
riidanalaisen päätöksen laillisuuden siltä osin kuin komissio on asettanut kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta sekä
kahdeksannessa ja yhdeksännessä kanneperusteessaan sen seikan, että kantajalle ja Arkema Francelle määrättiin yhteisvastuullisesti
sakko ja kantajalle henkilökohtainen sakko, ja toisaalta unionin yleinen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden.
Kantajan väite, jonka mukaan perustelut ovat ristiriitaiset, koska kantajalle riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c ja e alakohdassa
määrätyt sakot laskettiin Arkema Franceen ”soveltuvien perusteiden” mukaisesti, on niin ikään hylättävä perusteettomana. Tästä
on nimittäin syytä tuoda esiin, ettei kantaja ole ensinnäkään täsmentänyt, miten tämä sakkojen laskentatapa on ristiriitainen,
ja lisäksi henkilökohtaisen sakon määrääminen ja sen laskeminen Arkema Franceen soveltuvien muuttujien mukaisesti perustuvat
suoraan suuntaviivoihin, eikä niitä ole tarpeen perustella erityisesti riidanalaisessa päätöksessä. Neljännen perusteen ensimmäinen
osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen osa, joka koskee riidanalaisen päätöksen ristiriitaisia perusteluja siitä, oliko kantaja tietoinen kyseisestä rikkomisesta
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat ristiriitaiset sen osalta, saattoiko kantaja olla tietoinen
Arkema Francen tekemästä rikkomisesta. Komissio toteaa ensin päätöksessään, että kantaja oli väistämättä tietoinen Arkema
Francen toiminnasta, koska samoja henkilöitä kuului sekä kantajan että Arkema Francen henkilöstöön, mutta toteaa myöhemmin
riidanalaisen päätöksen 401 perustelukappaleessa ristiriitaisesti, ettei kantaja välttämättä tiennyt kilpailusääntöjen rikkomista
merkitsevästä tytäryhtiönsä toiminnasta.
Komissio kiistää kantajan väitteen.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan väitteestä, jonka mukaan tietyt riidanalaisessa päätöksessä esitetyt perustelut olivat ristiriitaisia sen osalta,
oliko kantaja tietoinen kyseisestä rikkomisesta, on todettava, että vaikka tällaiset ristiriitaisuudet osoittautuisivat paikkansa
pitäviksi, se ei muuttaisi sitä tosiasiaa, että koska Arkema France ja kantaja muodostavat EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun
yhden ainoan yrityksen, komissiolla saattoi edellä 45–55 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaisesti asettaa kantajan vastuuseen
kyseisestä rikkomisesta riippumatta siitä, oliko tämä tietoinen rikkomisesta tai oliko tämä suoraan osallisena rikkomisessa,
mitä komission ei ollut tarpeen näyttää toteen. Riidanalaisen päätöksen perustelujen mahdollinen ristiriitaisuus tältä osin
ei joka tapauksessa vaikuta päätöksen laillisuuteen.
Näin ollen neljännen perusteen toinen osa on hylättävä tehottomana.
Kolmas osa, joka koskee ristiriitaisia perusteluja sen valvonnan laadusta, jota emoyhtiön on kohdistettava tytäryhtiöönsä,
jotta emoyhtiö voidaan asettaa vastuuseen tytäryhtiön tekemästä rikkomisesta
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat kahdella tapaa ristiriitaiset.
Kantaja huomauttaa ensiksi komission toteavan aivan oikein riidanalaisen päätöksen 407 perustelukappaleessa, että emoyhtiön
asettaminen vastuuseen rikkomisesta edellyttää sen osoittamista, että emoyhtiö tosiasiassa valvoo tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaa.
Kantajan esittämiä aihetodisteita koskevasta komission tarkastelusta riidanalaisen päätöksen 403 ja 404 perustelukappaleissa
käy kuitenkin ilmi, että komissio laajensi tämän kantajan harjoittaman tosiasiallisen valvonnan soveltamisalaa tytäryhtiön
liiketoimintapolitiikan ulkopuolelle.
Kantaja väittää toiseksi, että riidanalaisen päätöksen 403 ja 404 perustelukappale on ristiriidassa 413 perustelukappaleen
kanssa, sillä jälkimmäisessä perustelukappaleessa komissio väittää tukeutuneensa vetyperoksidia koskevassa päätöksessään ainoastaan
olettamaan, jonka mukaan kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja esittää kahdessa väitteessään lähinnä, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat ristiriitaiset sen valvonnan luonteen
osalta, jota emoyhtiön on kohdistettava tytäryhtiöönsä, jotta komissio voi asettaa emoyhtiön vastuuseen rikkomisesta.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että vaikka riidanalaisen päätöksen perustelujen ristiriitaisuus näytettäisiin toteen,
se ei vaikuttaisi toteamukseen, jonka mukaan komissio ei ole tässä yhteydessä rikkonut perusteluvelvollisuuttaan yhtäältä,
koska kuten ensimmäisen kanneperusteen neljännen osan tarkastelusta (ks. edellä 95–107 kohdat) käy ilmi, kantaja on saanut
tietoonsa syyt, joiden perusteella komissio päätteli, ettei tämän esittämillä todisteilla voitu kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevaa olettamaa ja näin ollen kyseenalaistaa sen laillisuutta, ja toisaalta, koska toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia
toimenpiteen laillisuuden.
Neljännen perusteen kolmas osa on näin ollen hylättävä perusteettomana, ja neljäs peruste on hylättävä osittain perusteettomana
ja osittain tehottomana.

Viides peruste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on loukannut hyvän hallinnon periaatetta.
Kantajan mukaan komissio ei ole ensiksikään tutkinut huolellisesti ja puolueettomasti kaikkia merkityksellisiä tosiseikkoja
eikä erityisesti tietoja, jotka kantaja esitti sille vastaukseksi väitetiedoksiantoon esittämissään huomautuksissa ja jotka
osoittivat selkeästi ja täsmällisesti Arkema Francen taloudellisen itsenäisyyden markkinoilla. Kantaja väittää lisäksi, ettei
komissio ole tutkinut erikseen ja konkreettisesti kantajan tilannetta.
Kantaja väittää toiseksi, että hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti komission on sovellettava yrityksiin samoja sääntöjä
kuin se soveltaa itseensä. Riidanalaisen päätöksen 358 perustelukappaleessa komissio kuitenkin huomauttaa, että sillä oli
oikeus näyttää rikkominen todisteiden avulla toteen, vaikka se tosiasiassa kieltää käsiteltävässä asiassa tällaisten aihetodisteiden
esittämisen kantajalta. Kantaja viittaa tässä yhteydessä ensimmäisen perusteensa neljänteen ja viidenteen osaan.
Kantaja väittää kolmanneksi, että toisin kuin komissio riidanalaisen päätöksen 314 perustelukappaleessa esittää, hyvän hallinnon
periaate edellyttää, kuten kantaja on vastaukseksi väitetiedoksiantoon esittämissään huomautuksissa todennut, että komissio
keskeyttää riidanalaisen päätöksen soveltamisen, kunnes unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee kanteet, jotka kantaja on nostanut
MCAA-päätöksestä, vetyperoksidia koskevasta päätöksestä ja metakrylaatteja koskevasta päätöksestä. Kantaja huomauttaa tästä,
että kantajan velvoittaminen nostamaan komission päätöksestä uuden kumoamiskanteen voi olla vastoin prosessiekonomian vaatimusta,
kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut asiassa T-36/99, Lenzig vastaan komissio, 21.10.2004 antamassaan tuomiossa
(Kok., s. II‑3597).
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tilanteessa, jossa unionin toimielimillä on tehtäviensä hoitamisen edellyttämää harkintavaltaa,
unionin oikeusjärjestyksen sisältämien takeiden noudattamisella hallintomenettelyssä on erityisen perustavanlaatuinen merkitys.
Näihin takeisiin kuuluu erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki
kyseiseen asiaan liittyvät merkitykselliset seikat (ks. asia C-269/90, Technische Universität München, tuomio 21.11.1991,
Kok., s. I-5469, Kok. Ep. XI, s. I-485, 14 kohta; asia T-44/90, La Cinq v. komissio, tuomio 24.1.1992, Kok., s. II-1, 86 kohta
ja asia T-31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1881, 99 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on tutkittava kaikki kantajan esittämät kolme väitettä, joilla se pyrkii näyttämään toteen, että komissio
on loukannut hyvän hallinnon periaatetta.
Ensiksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komissio ei ole tutkinut huolellisesti ja puolueettomasti
kaikkia todisteita, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi, ja jonka mukaan
komissio ei ole tutkinut kantajan konkreettista tilannetta. Sen lisäksi, ettei kantaja ole esittänyt mitään perusteita tai
todisteita, jotka tukisivat tätä väitettä, riidanalaisen päätöksen 396–415 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio on
tutkinut ja nimenomaisesti hylännyt väitteet, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi.
Toiseksi on hylättävä perusteettomana väite, jonka mukaan komissio on loukannut hyvän hallinnon periaatetta, kun se on käsiteltävässä
asiassa tosiasiallisesti kieltänyt näytön esittämisen aihetodisteiden kokonaisuuden avulla ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan
olettaman kumoamiseksi, vaikka komissio on itse käyttänyt tällaista todistustapaa. Tästä on todettava, että – kuten ensimmäisen
perusteen neljännen osan yhteydessä todettiin (edellä 95–107 kohta) – komissio tutki ensin kantajan esittämät aihetodisteet
ja katsoi sen jälkeen, ettei niillä voitu kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa. Komissio ei näin ollen ole
tässä yhteydessä loukannut hyvän hallinnon periaatetta.
Kolmanneksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komission olisi hyvän hallinnon periaatteen ja prosessiekonomian
periaatteen mukaisesti pitänyt keskeyttää käsiteltävässä asiassa kantajaa vastaan vireillä oleva menettely, kunnes unionin
yleinen tuomioistuin on ratkaissut kanteet, jotka on nostettu MCAA-päätöksestä, vetoperoksidia koskevasta päätöksestä ja metakrylaatteja
koskevasta päätöksestä. Aluksi on huomautettava, että sen lisäksi, että komission päätöksiä koskee laillisuusolettama ja ne
tuottavat oikeusvaikutuksia niin kauan kuin niitä ei ole kumottu tai peruutettu (asia C-137/92 P, komissio v. BASF ym., tuomio
15.6.1994, Kok., s. I‑2555, 48 kohta), mikään oikeussääntö ei vaadi komissiota lykkäämään päätöksentekoa muita seikkoja koskevissa
asioissa. Toisin kuin kantaja väittää, edellä 256 kohdassa mainitussa asiassa Lenzing vastaan komissio annetun tuomion 56
kohdasta ei johdu, että komission olisi käsiteltävässä asiassa prosessiekonomian vuoksi keskeytettävä riidanalaisen päätöksen
täytäntöönpano, kunnes unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee kanteet, jotka kantaja on nostanut sille määrättyjä seuraamuksia
koskevista päätöksistä. Unionin tuomioistuin on itse asiassa todennut kyseisen tuomion 58 kohdassa lähinnä, että kun kanteen
kohteena olevaa päätöstä on muutettu, osapuolet voivat mukauttaa päätelmiään tämän uuden tapahtuman mukaisesti, sillä ”olisi
itse asiassa hyvän oikeudenhoidon ja prosessiekonomian asettamien vaatimuksen vastaista edellyttää, että kantaja nostaa ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa uuden kumoamiskanteen” tällaisessa tilanteessa.
Kantajan kolmas väite ja koko viides peruste on näin ollen hylättävä perusteettomina.

Kuudes peruste, joka koskee oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lähinnä, että riidanalaisella päätöksellä vaarannetaan vakavasti oikeusvarmuus, johon se saattoi perustellusti
luottaa sen ensimmäisen perusteen yhteydessä esiin tuomansa vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella.
Kantaja väittää ensiksi, että se asetetaan riidanalaisessa päätöksessä vastuuseen kyseisestä rikkomisesta sellaisen uuden
ja käsittämättömän perusteen mukaisesti, joka on riippuvainen komission hyväntahtoisuudesta, sillä mitään konkreettista näyttöä
emoyhtiön osallisuudesta tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan ei ole.
Kantaja väittää toiseksi, että komissio on määrännyt riidanalaisessa päätöksessä ensimmäisen kerran ja ilman oikeudellista
perustaa kantajalle samojen tosiseikkojen perusteella kaksi erillistä mutta kumulatiivista sakkoa, joista toinen on osoitettu
sille henkilökohtaisesti.
Kantaja väittää kolmanneksi, kuten se teki jo neljännen perusteen ensimmäisen osan yhteydessä, että koska sen yhteydet Arkema
Franceen ovat käsiteltävässä asiassa samanlaiset kuin orgaanisia peroksideja koskevan päätöksen perustana olevassa asiassa,
on käsittämätöntä, että komissio on antanut näissä kahdessa asiassa kaksi täysin erilaista ratkaisua.
Komissio kiistää nämä väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komissio on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta, kun
se on päättänyt asettaa kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta ”uuden” ja ”käsittämättömän” perusteen mukaisesti. Kuten
edellä 197 kohdassa on todettu, komissio on ennen riidanalaisen päätöksen antamista yhtäältä asettanut kantajan vastuuseen
rikkomisista, joista on määrätty seuraamuksia kolmessa päätöksessä: MCAA-päätöksessä, vetyperoksidia koskevassa päätöksessä
ja metakrylaatteja koskevassa päätöksessä. Kantaja ei näin ollen voi perustellusti väittää, ettei se tiennyt, millä edellytyksillä
emoyhtiö asetetaan vastuuseen rikkomisesta. Toisaalta kuten edellä 45–55 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi, ratkaisevaa
vaikutusvaltaa koskeva olettama, jonka perusteella komissio määräsi kantajalle seuraamuksia riidanalaisessa päätöksessään,
ei joka tapauksessa ole ”uusi” eikä ”käsittämätön”.
Toiseksi kantajan väitteestä, jonka mukaan komissio on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta, kun se määräsi ensimmäisen kerran
ja ilman oikeudellista perustaa kantajalle samojen tosiseikkojen perusteella kaksi erillistä mutta kumulatiivista sakkoa,
joista toinen on osoitettu sille henkilökohtaisesti, on todettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen seuraamusten mukaisesti komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille sakon,
jos ne rikkovat EY 81 artiklan määräyksiä. Kiistatonta on, että asetuksen N:o 17 15 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 23
artiklassa säädettyjen rangaistusten tarkoituksena on päättää lainvastaiset toiminnat ja estää niiden uudistaminen (ks. asia
T-15/02, BASF v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II‑497, 218 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännön mukaan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka johti yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin,
on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka toinen henkilö vastaisi yrityksen toiminnan harjoittamisesta
silloin, kun päätös, jossa kilpailusääntöjen rikkominen todetaan, tehdään (ks. asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio
16.11.2000, Kok., s. I-9693, 78 kohta).
Päätösten soveltamiseksi ja täytäntöön panemiseksi on tarpeen yksilöidä sellainen kokonaisuus, joka on oikeussubjekti ja jolle
päätös osoitetaan (ks. vastaavasti edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. vastaan komissio, tuomion 59 kohta ja edellä
60 kohdassa mainittu asia PVC II, tuomion 978 kohta). Näin ollen kun komissio tekee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla päätöksen,
sen on yksilöitävä se luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö taikka luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, joiden voidaan
katsoa olevan vastuussa kyseisen yrityksen menettelystä ja joille voidaan tällä perusteella määrätä seuraamuksia, ja se osoittaa
päätöksen tälle henkilölle tai näille henkilöille (ks. vastaavasti asia 170/83, Hydrotherm Gerätebau, tuomio 12.7.1984, Kok.,
s. 2999, 11 kohta).
Lisäksi on muistutettava, että komission hyväksymillä sakkojen laskennassa noudatettavilla suuntaviivoilla taataan yritysten
oikeusvarmuus, koska niissä määritetään menetelmä, jonka komissio on asettanut itselleen sakkojen määrän vahvistamiseksi (ks.
vastaavasti asia C-3/06 P, Groupe Danone v. komissio, tuomio 8.2.2007, Kok., s. I‑1331, 23 kohta; jäljempänä Danone-tuomio).
Hallinto voi poiketa niistä erityistapauksissa, mutta näin tehdessään sen on esitettävä poikkeamiselle syyt, jotka ovat sopusoinnussa
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa (asia C-397/03 P, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
v. komissio, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I-4429, 91 kohta).
Suuntaviivojen 9–11 kohdan mukaan sakon laskennassa käytetään kaksivaiheista menettelyä. Suuntaviivojen 12–26 kohdan mukaan
ensimmäisessä vaiheessa komissio laskee perusmäärän osuutena kyseisten yritysten myyntiarvosta, joka kerrotaan niiden vuosien
lukumäärällä, joina kartelli on ollut olemassa, ja johon se lisää osuutta kyseisestä myyntiarvosta vastaavan summan estääkseen
yrityksiä osallistumasta kartelleihin. Suuntaviivojen 27–29 kohdan mukaan komissio voi toisessa vaiheessa ottaa huomioon seikkoja,
joiden perusteella sakon määrää voidaan alentaa tai korottaa. Suuntaviivojen 28 kohdassa todetaan erityisesti lähinnä, että
rikkomisen uusimisen perusteella sakon perusmäärää voidaan korottaa 100 prosenttia kutakin sellaista rikkomista kohden, joka
on samanlainen tai vastaava kuin aiemmin todettu rikkominen. Suuntaviivojen 30 ja 31 kohdassa todetaan lisäksi, että sakkoa
voidaan joissakin tapauksissa korottaa ylimääräisellä summalla. Suuntaviivojen 30 kohdan mukaan erityisesti ”komissio kiinnittää
erityistä huomiota sen varmistamiseen, että sakoilla on riittävä pelotevaikutus”, ja ”se voi tämän vuoksi korottaa sellaisille
yrityksille määrättävää sakkoa, joilla on huomattavan suuri liikevaihto siitä riippumatta, kuinka suuri osa siitä kertyy rikkomiseen
liittyvien tavaroiden ja palvelujen myynnistä”. Tästä on syytä muistuttaa, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut,
että yritys, jonka liikevaihto on selvästi kartellin muiden yritysten liikevaihtoa suurempi, voi hankkia helpommin sakkonsa
maksamisen kannalta välttämättömät varat, mikä oikeuttaa komission korottamaan kyseistä sakkoa sen riittävän ehkäisevän vaikutuksen
aikaansaamiseksi tämän yrityksen osalta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01
ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II‑1181, 241 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on yhtäältä todettava, että – kuten edellä 18–23 kohdasta käy ilmi – komissio noudattanut suuntaviivoja,
joissa vahvistetut edellytykset on esitetty tiivistäen edellä 253 kohdassa, ja määrännyt riidanalaisessa päätöksessään ensinnäkin
Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti 22 700 000 euron sakon, joka vastaa sakon perusmäärää (ks. riidanalaisen
päätöksen 2 artiklan c alakohta), ja toiseksi ainoastaan Arkema Francelle 20 430 000 euron sakon, joka vastaa sakon perusmäärän
korottamista 90 prosenttia rikkomisen uusimisen vuoksi (ks. riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d alakohta), ja kolmanneksi
ainoastaan kantajalle 15 890 000 euron sakon (ks. riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohta), joka vastaa sakon perusmäärän
korottamista 70 prosenttia muiden kuin rikkomiseen liittyvien tuotteiden myynnistä saadun huomattavan suuren liikevaihdon
vuoksi.
Toisaalta on korostettava, että mikäli kantaja ja Arkema France muodostivat rikkomisen ajankohtana EY 81 artiklassa tarkoitetun
yrityksen, tätä yritystä ei ollut enää olemassa riidanalaisen päätöksen tekemisen ajankohtana, koska Arkema France ei ollut
enää kantajan valvonnassa vuodesta 2006, kuten edellä 1 kohdassa on todettu.
Tässä tilanteessa komissio saattoi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti yhtäältä määrätä kantajalle ja Arkema
Francelle, jotka yhdessä muodostivat tosiseikkojen tapahtuma-aikaan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen ja joiden oli vastattava
kyseisestä rikkomisesta, yhteisvastuullisesti sakon ja toisaalta edellä 255 kohdassa esitetyn tilanteen huomioon ottamiseksi
määrätä suuntaviivojen 30 kohdan perusteella sakon perusmäärän korottamisesta ainoastaan kantajan osalta, sillä, kuten komissio
on aivan oikein riidanalaisen päätöksen 548 ja 549 perustelukappaleessa todennut, riidanalaisen päätöksen tekemisen ajankohtana
muiden seuraamusten kohteena olleiden yksiköiden liikevaihtoa selvästi suuremman liikevaihtonsa takia kantaja kykeni helpommin
irrottamaan sakkonsa maksamiseen tarvittavat varat.
Kun komissio määräsi Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti sakon, jota se sitten korotti 70 prosentilla ainoastaan
kantajan osalta, se toimi näin ollen niiden sakkojen määräämistä koskevien valtuuksiensa mukaisesti, jotka sillä asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla on ja joita se on sitoutunut noudattamaan suuntaviivojen mukaisesti. Kantajan väite,
jonka mukaan komissio loukkasi oikeusvarmuuden periaatetta, kun se määräsi kantajalle ilman oikeudellista perustaa kaksi erillistä
mutta kumulatiivista sakkoa, on hylättävä perusteettomana.
Kolmanneksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komissio on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta ”poukkoilevalla
päättelyllään”, jota se on soveltanut riidanalaisessa päätöksessä ja orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessään. Sen
lisäksi, että komissio on näissä kahdessa päätöksessä asettanut kantajan samalla tavalla vastuuseen kyseisistä rikkomisista
ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman perusteella, on syytä joka tapauksessa pitää mielessä, kuten edellä 60 kohdassa
esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi, että vaikka komissio ei olisi aikaisemmassa päätöksessään kohdentanut vastuuta tällä
tavoin, se ei joka tapauksessa estäisi komissiota tekemästä niin myöhemmässä päätöksessään.
Kuudes peruste on näin ollen hylättävä perusteettomana.

Seitsemäs peruste, joka koskee harkintavallan väärinkäyttöä
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta ja määrätessään sille kaksi kumulatiivista
sakkoa komissio on käyttänyt väärin asetukseen N:o 1/2003 perustuvaa harkintavaltaansa. Kantajan mukaan sille määrätyt seuraamukset
ovat etääntyneet kyseisen asetuksen mukaisesta legitiimistä tavoitteestaan, koska komissio on pyrkinyt maksimoimaan seuraamuksen,
jonka se määräsi muulle yritykselle kuin kantajalle, käsiteltävässä asiassa tämän tytäryhtiölle, joka oli tunnustanut syyllistyneensä
kyseiseen rikkomiseen.
Komissio kiistää tämän väitteen.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päätös voidaan kumota harkintavallan väärinkäytön perusteella vain silloin, kun objektiivisten,
asiaan vaikuttavien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että päätös on tehty yksinomaan tai ainakin olennaisilta
osin muussa kuin esitetyssä tarkoituksessa (ks. yhdistetyt asiat T-333/95 ja T-204/95, IECC v. komissio, tuomio 16.9.1998,
Kok., s. II-3645, 188 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhtäältä siltä osin kuin kantaja väittää lähinnä, että komissio on käyttänyt väärin harkintavaltaansa asettaessaan kantajan
vastuuseen kyseisestä rikkomisesta, on syytä muistuttaa, että, kuten ensimmäisen perusteen viiden osan tutkinnassa todettiin,
komissio saattoi perustellusti kohdentaa vastuun tällä tavoin, koska Arkema France ja kantaja muodostivat EY 81 artiklassa
tarkoitetun yhden yrityksen.
Toisaalta siltä osin kuin kantaja väittää lähinnä, että komissio on käyttänyt väärin harkintavaltaansa määrätessään riidanalaisen
päätöksen 2 artiklan e alakohdassa kantajalle henkilökohtaisen sakon, on syytä huomauttaa, kuten kuudennen perusteen toisen
väitteen tarkastelun yhteydessä todettiin (ks. edellä 249–257 kohta), että komissio on korottanut sakon perusmäärää ainoastaan
kantajan osalta asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan ja suuntaviivojen 30 kohdan mukaisesti.
Seitsemäs peruste on näin ollen hylättävä perusteettomana.

Kahdeksas peruste, joka koskee henkilökohtaisen sakon perusteetonta määräämistä kantajalle
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lähinnä, että sille riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohdassa määrätyllä sakolla ei ole oikeudellista
perustaa.
Kantaja katsoo ensiksi, ettei sille määrätyllä 15 890 000 euron sakolla ole oikeudellista perustaa ja että se on vastoin useita
yhteisön oikeuden periaatteita.
Kantaja väittää, että henkilökohtaisen sakon määrääminen kantajalle on vastoin EY 81 artiklan 1 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 2 kohtaa. Kantaja ei muodostanut taloudellista yksikköä Arkema Francen kanssa, joten kantajalle henkilökohtaisesti
määrätty sakko ei voi olla perusteltu, koska se ei ole osallistunut kyseiseen rikkomiseen. Kantajan mukaan olisi myös ristiriitaista
väittää, että kantaja ja Arkema France muodostavat yhden ainoan yrityksen ja samalla määrätä henkilökohtaisia seuraamuksia
vain ensin mainitulle, jolloin myönnettäisiin, että samassa konsernissa oli kaksi yritystä. Kantaja väittää lisäksi, että
ainoastaan välitön osallistuminen rikkomiseen synnyttää vastuun, josta voidaan määrätä henkilökohtaisia seuraamuksia. Kantaja
huomautti istunnossa, että tällainen sakko merkitsee kaksinkertaisen seuraamuksen määräämistä samasta rikkomisesta, mikä on
ristiriidassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan kanssa.
Kantaja väittää, että sille henkilökohtaisesti määrätty sakko on vastoin suuntaviivojen 30 kohtaa, koska siinä viitataan ainoastaan
mahdollisuuteen korottaa ”yrityksille määrättävää sakkoa”, ja että käsiteltävässä asiassa ainoa ”merkityksellinen” yritys
Elf Aquitane ‑konsernissa on Arkema France.
Kantaja väittää, että sille ilman oikeudellista perustaa määrätty henkilökohtainen sakko loukkaa syyttömyysolettamaa, oikeushenkilön
itsenäisyyttä koskevaa periaatetta, laillisuusperiaatetta sekä teon ja seuraamusten henkilökohtaisuutta koskevia periaatteita.
Lisäksi komissio on kantajan mukaan rikkonut tässä yhteydessä toisen kerran laillisuusperiaatetta, sillä suuntaviivojen 30
kohdassa ei täsmennetä laskentamenetelmää ”sakon erityiselle korottamiselle pelotevaikutuksen vuoksi”. Kantaja väittää, että
kantajalle määrätyn sakon määrän 70 prosentin korottamiselle ei ollut oikeudellista perustaa, mikä loukkasi laillisuusperiaatetta,
jonka mukaan seuraamuksia määräävän tekstin on oltava riittävän täsmällinen. Istunnossa kantaja huomautti lisäksi, ettei kyseisillä
suuntaviivoilla joka tapauksessa ole samaa oikeudellista voimaa kuin oikeussäännöksillä.
Kantaja väittää toiseksi, että komissio on rikkonut yhteisön oikeutta kahdesti perustaessaan riidanalaisen päätöksen 545–549
perustelukappaleessa Arkema Francelle henkilökohtaisesti määrätyn sakon väitettyyn tarpeeseen varmistaa sen ehkäisevä vaikutus,
”kun otetaan huomioon yrityksen muiden kuin rikkomiseen liittyvien tuotteiden ja palvelujen myynnistä saama kokonaisliikevaihto”.
Kantajan mukaan olisi epäoikeudenmukaista määrätä sille henkilökohtainen sakko ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi, kun
tämä sakko lasketaan sellaisen Arkema Francelle määrätyn sakon perusmäärän perusteella, joka jo sisältää ehkäisevän vaikutuksen
varmistamiseksi tehdyn erityisen korotuksen. Kantajalle henkilökohtaisesti määrättävä sakko on lisäksi merkityksetön, koska
yritystä, jonka Arkema France ja kantaja komission mukaan muodostivat, ei enää ollut olemassa vuodesta 2006. Vaikka ehkäisevä
vaikutus on kantajan mukaan tekijä, jonka komissio voi ottaa huomioon sakon määrää laskiessaan, se ei kuitenkaan voi olla
varsinaisen sakon oikeudellinen perusta.
Kantaja katsoo, ettei komissio voinut käyttää kantajalle määrättävän henkilökohtaisen sakon määrän perusteena kantajan kokonaisliikevaihtoa,
vaan sen olisi pitänyt ottaa huomioon ainoastaan kyseisen tuotteen vähäinen osuus kantajan kokonaisliikevaihdosta. Se muistuttaa
tästä, että oikeuskäytännön mukaan yrityksen huomattavan suuri kokonaisliikevaihto on ainoastaan likimääräinen ja epätäydellinen
peruste sakon määrän määrittämiselle. Koska kantaja ei toimi ETA:n natriumkloraattimarkkinoilla, sillä ei väittämänsä mukaan
ole taloudellisia valmiuksia haitata kilpailua näillä markkinoilla.
Kantaja väittää kolmanneksi, ettei komissio voi viitata metakrylaatteja koskevaan päätökseen perustellakseen tarvetta määrätä
kantajalle henkilökohtainen sakko, sillä kyseisestä päätöksestä tehty kumoamiskanne on vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Kantaja väittää neljänneksi, että on epäoikeudenmukaista käyttää sille henkilökohtaisesti määrätyn sakon laskennassa riidanalaisen
päätöksen 511–513 perustelukappaleessa esitettyjä vakavuuden, keston ja ehkäisevän vaikutuksen kertoimia, joiden perusteita
kantaja ei tunne, koska se ei ollut tietoinen kyseisestä rikkomisesta eikä voinut vaikuttaa näihin perusteisiin.
Kantaja väittää viidenneksi, ettei komissio ole kantajalle henkilökohtaisesti määrätyn sakon laskennassa ottanut riittävällä
tavalla huomioon neljää seikkaa. Sen olisi pitänyt ottaa huomioon, että Arkema Francen rikkomisen kesto oli lyhyempi kuin
EKA:n ja Finnish Chemicalsin rikkomisen kesto. Komission olisi pitänyt ottaa huomioon riidanalaisen päätöksen 401 perustelukappaleessa
mainittu lieventävä seikka, joka koskee kantajan mahdollista huolimattomuutta tytäryhtiönsä osalta. Lisäksi komission olisi
pitänyt ottaa huomioon menettelyyn liittyvät sääntöjenvastaisuudet, jotka merkitsevät kantajan toisessa perusteessa luettelemia
perusoikeuksien loukkauksia. Komission olisi kantajan mukaan pitänyt ottaa huomioon myös se, että Arkema France teki komission
kanssa yhteistyötä hallinnollisessa menettelyssä.
Kantaja väittää kuudenneksi, että henkilökohtaisen sakon määrääminen sille loukkaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta kahdella
tavalla.
Riidanalaisen päätöksen kohteena olleista emoyhtiöistä, joita olivat kantajan lisäksi Akzo Nobel, ELSA ja Uralita, ainoastaan
kantajalle määrättiin ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi henkilökohtainen sakko, vaikka sakko perustuu epäoikeudenmukaisesti
ehkäisevän vaikutuksen huomioon ottamiseen kahteen kertaan.
Kantaja huomauttaa lisäksi, että riidanalaisen päätöksen 524 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio on pyöristänyt Arkema
Francelle ja kantajalle määrätyn sakon perusmäärää alaspäin ainoastaan 54 000 euroa, vaikka Finnish Chemicalsin sakon perusmäärää
on pyöristetty vastaavasti alaspäin 660 000 euroa ja EKA:n sakon perusmäärää 213 500 euroa. Kantajalle henkilökohtaisesti
määrätty sakko sen sijaan laskettiin alkuperäisen sakon perusmäärän perusteella.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja riitauttaa pääasiallisesti komission sille riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohdassa määräämän 15 890 000 euron
sakon. Se esittää tässä yhteydessä kuusi väitettä.
Ensimmäisessä väitteessään kantaja tuo esiin kolme perustetta, joiden mukaan olemassa ei ollut oikeusperustaa, jonka nojalla
komissio olisi voinut määrätä sille henkilökohtaisen sakon.
Siltä osin kuin kantaja väittää, että sille riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohdassa määrätyllä 15 890 000 euron sakolla
ei ole oikeusperustaa ja se on ristiriidassa EY 81 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan kanssa,
koska kantaja ei muodosta taloudellista yksikköä Arkema Francen kanssa, ja että tämän sakon määrääminen on vastoin suuntaviivojen
30 kohtaa, sillä siinä mainitaan ainoastaan mahdollisuus korottaa ”yrityksille määrättävää sakkoa” ja että käsiteltävässä
asiassa ainoa ”merkityksellinen” yritys Elf Aquitane -konsernissa on Arkema France, on syytä todeta, että tässä väitteessä
on muotoiltu uudelleen kuudennen ja seitsemännen perusteen toinen väite, ja se on hylättävä edellä 249–257 ja 264 kohdassa
esitetyistä syistä. Komissio korotti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa sille annettujen sakon suuruuden määräämistä
koskevien valtuuksien, joita se on sitoutunut käyttämään suuntaviivojen mukaisesti, perusteella kantajan sakon perusmäärää
70 prosenttia, koska kantaja kykeni helpommin irrottamaan sakkonsa maksamiseen tarvittavat varat siksi, että sen liikevaihto
oli huomattavan suuri riidanalaisen päätöksen tekemisen aikaan.
Siltä osin kuin kantaja väittää, että sille määrätty 15 890 000 euron sakko loukkaa syyttömyysolettaman periaatetta, oikeushenkilön
itsenäisyyttä koskevaa periaatetta sekä teon ja seuraamusten henkilökohtaisuutta koskevia periaatteita, on huomautettava,
etteivät mitkään esitetyt seikat tue kantajan mainitsemien periaatteiden loukkaamista ja että tämä väite on hylättävä erityisesti
ensimmäisen perusteen toisen osan (ks. edellä 69–73 kohta) sekä toisen perusteen kolmannen osan (ks. 167–174 kohta), neljännen
osan (ks. edellä 177–183 kohta) ja viidennen osan (ks. edellä 186–190 kohta) yhteydessä esitetyistä syistä. Koska Arkema France
ja kantaja muodostivat EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden yrityksen, komissio voi oikeushenkilön itsenäisyyttä koskevaa periaatetta,
syyttömyysolettamaa koskevaa periaatetta, sekä teon ja seuraamusten henkilökohtaisuutta koskevia periaatteita loukkaamatta
määrätä sakon perusmäärän korottamisesta ainoastaan kantajan osalta siksi, että kantajalla oli huomattavan suuri liikevaihto
riidanalaisen päätöksen tekemisen aikaan.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan laillisuusperiaatteen loukkaaminen on erityisen ilmeistä käsiteltävässä asiassa, koska suuntaviivojen
30 kohdassa ei täsmennetä riittävän tarkasti, että sakon perusmäärää voitaisiin vastaavissa olosuhteissa korottaa 70 prosenttia,
on syytä muistuttaa yhtäältä, että suuntaviivat eivät ole oikeusperusta sakon määrän vahvistamiselle, vaan niissä yksinomaan
täsmennetään asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan soveltamista (ks. analogisesti edellä 252 kohdassa mainitun Danone-tuomion
28 kohta), ja toisaalta, että sakon perusmäärä vahvistetaan rikkomisen mukaan, kun taas kyseisen rikkomisen vakavuus määritetään
useiden muiden tekijöiden perusteella, joiden osalta komissiolla on harkintavaltaa (edellä 252 kohdassa mainitun Danone-tuomion
25 kohta). Komissio saattoi näin ollen asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan ja suuntaviivojen 30 kohdan, jota komissio
on sitoutunut soveltamaan harkintavaltaansa käyttäessään, mukaisesti määrätä sakon perusmäärän 70 prosentin korottamisesta
kantajan osalta sillä perusteella, että kantaja kykeni huomattavan suuren liikevaihtonsa takia helpommin irrottamaan sakkonsa
maksamiseen tarvittavat varat kuin muut käsiteltävässä asiassa seuraamusten kohteena olleet yritykset.
Komissio ei näin ollen loukannut yhdenvertaisuuden periaatetta käsiteltävässä asiassa. Kantajan ensimmäinen väite on siten
hylättävä perusteettomana.
Toisella väitteellään kantaja lähinnä riitauttaa sille riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohdassa määrätyn henkilökohtaisen
sakon määrän.
Ensinnäkin kantajan väitteestä, jonka mukaan on ”epäoikeudenmukaista” määrätä sille henkilökohtainen sakko ehkäisevän vaikutuksen
varmistamiseksi, kun kyseinen sakko lasketaan Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon perusmäärän
perusteella ja kun tämä määrä sisältää jo ehkäisevää vaikutusta varten tehdyn erityisen korotuksen, on syytä huomauttaa, että
kuten riidanalaisen päätöksen 523 perustelukappaleesta käy ilmi, kantajalle ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määrätty
22 700 000 euron sakko vastaa sakon perusmäärää, johon komissio on suuntaviivojen 25 kohdan mukaisesti lisännyt Arkema Francen
myynnin arvosta lasketun 19 prosentin osuuden (ks. edellä 18 kohta) ”estääkseen yrityksiä osallistumasta hintojen vahvistamisesta,
markkinaosuuksista ja tuotantorajoituksista tehtäviin horisontaalisiin sopimuksiin”. Ainoastaan kantajalle määrätty 15 890 000
euron sakko vastaa sen sijaan 70 prosentin osuutta sakon perusmäärästä ja sillä on suuntaviivojen 30 kohdan mukaisesti tarkoitus
varmistaa, ”että sakoilla on riittävä pelotevaikutus” yrityksille, joiden muusta kuin rikkomiseen liittyvien tavaroiden ja
palvelujen myynnistä saama liikevaihto on huomattavan suuri.
Tämän perusteella on todettava, että perusmäärän laskennassa suuntaviivojen 25 kohdan mukaisesti huomioon otetulla korotetulla
määrällä, joka koostui Arkema Francen myynnin arvosta lasketusta 19 prosentin osuudesta, ja suuntaviivojen 30 kohdan mukaisesti
kantajalle määrätyllä erityisellä korotuksella pyritään kahteen erilliseen ehkäisevää vaikutusta koskevaan tavoitteeseen,
jotka komissio saattoi perustellusti ottaa huomioon kantajalle määrättävän sakon määrittelyssä. Kantajan tältä osin esittämä
väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toiseksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komission olisi pitänyt kantajalle henkilökohtaisesti määräämänsä
sakkosumman määrittämisessä ottaa huomioon ainoastaan kyseisen tuotteen pieni osuus yrityksen kokonaisliikevaihdosta. Kuten
suuntaviivojen 30 kohdasta käy ilmi, nimenomaan tapauksissa, joissa yrityksen kokonaisliikevaihto on ”huomattavan suuri” suhteessa
kartelliin liittyvien tavaroiden myynnin arvoon, komissiolla on oikeus korottaa sakon määrää ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi.
Kantajan toinen väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kantajan kolmannen väitteen mukaan komissio ei voi viitata metakrylaatteja koskevaan päätökseen perustellakseen tarpeen määrätä
kantajalle henkilökohtainen sakko, sillä kyseisestä päätöksestä tehty kumoamiskanne on vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Tästä on huomautettava yhtäältä, kuten edellä 241 kohdasta esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi, että komission päätöksiä
koskee laillisuusolettama niin kauan kuin niitä ei ole kumottu tai peruutettu. Mikään oikeussäännös ei näin ollen ole ristiriidassa
sen kanssa, että komissio viittaa perustelujensa tueksi metakrylaatteja koskevaan päätökseen. Toisaalta vaikka unionin tuomioistuimet
kumoaisivat metakrylaatteja koskevan päätöksen, sillä ei joka tapauksessa olisi vaikutusta riidanalaisen päätöksen laillisuuteen,
koska, kuten edellä 256 ja 257 kohdassa on todettu, käsiteltävässä asiassa komissio määräsi henkilökohtaisen sakon kantajalle
asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan ja suuntaviivojen 30 kohdan nojalla.
Tämän vuoksi kantajan kolmas väite on hylättävä perusteettomana.
Kantajan neljännen väitteen mukaan on epäoikeudenmukaista käyttää sille henkilökohtaisesti määrätyn sakon laskennassa Arkema
Francea koskevia vakavuuden, keston ja ehkäisevän vaikutuksen kertoimia, joiden perusteita kantaja ei tunne, vaikka kantaja
ei ollut tietoinen kyseisestä rikkomisesta eikä voinut vaikuttaa näihin perusteisiin.
Tästä on syytä todeta, ettei kantaja ole esittänyt perusteita tai näyttöä, jolla kyseenalaistettaisiin se, että komissio määräsi
kantajalle henkilökohtaisen sakon asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan ja suuntaviivojen 30 kohdan mukaisesti, kuten
edellä 256 ja 257 kohdassa on todettu. Tätä päätelmää ei horjuta se, oliko kantaja tietoinen kyseisestä rikkomisesta, eikä
se, että kantajalle määrätty henkilökohtainen sakko laskettiin Arkema Francea koskevien tietojen perusteella.
Neljäs väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kantajan viidennen väitteen mukaan komissio ei ole ottanut huomioon neljää seikkaa kantajalle määrätyn henkilökohtaisen sakon
laskennassa. Kantaja väittää, että komission olisi pitänyt ensinnäkin ottaa huomioon se, että Arkema Francen rikkomisen kesto
oli lyhyempi kuin EKA:n ja Finnish Chemicalsin rikkomisen kesto, toiseksi komission riidanalaisen päätöksen 401 perustelukappaleessa
toteama lieventävä seikka, joka koskee kantajan mahdollista huolimattomuutta tytäryhtiönsä osalta, kolmanneksi toisessa kanneperusteessa
lueteltujen perusoikeuksien loukkaamista merkitsevät menettelyyn liittyvät sääntöjenvastaisuudet ja neljänneksi se, että Arkema
France teki komission kanssa yhteistyötä hallinnollisessa menettelyssä.
Tästä on syytä muistuttaa, kuten edellä 254 kohdassa todettiin, että kantajalle määrätty 15 890 000 euron sakko vastaa ainoastaan
suuntaviivojen 30 kohdan mukaista sakon perusmäärän 70 prosentin korotusta. Vaikka edellä 297 kohdassa luetellut seikat näytettäisiin
toteen, komissiolla ei ole tämän kohdan mukaan velvollisuutta ottaa niitä huomioon päättäessään vastaavasta korottamisesta.
Viides väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kantajan kuudennen väitteen mukaan sille henkilökohtaisesti määrätty sakko loukkaa yhdenvertaisuuden periaatetta kahteen kertaan.
Kantaja väittää ensinnäkin, että yhdenvertaisuuden periaatetta on loukattu, koska riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetuista
emoyhtiöistä, joita olivat kantajan lisäksi Akzo Nobel, ELSA ja Uralita, ainoastaan kantajalle määrättiin suuntaviivojen 30
kohdan perusteella henkilökohtainen sakko, vaikka sakko perustuu epäoikeudenmukaisesti ehkäisevän vaikutuksen huomioon ottamiseen
kahteen kertaan.
Tästä on palautettava mieliin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista on, että toisiinsa rinnastettavissa olevia
tapauksia kohdellaan eri tavalla tai että erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti
perusteltua (edellä 196 kohdassa mainittu asia Advocaten voor de Wereld, tuomion 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, kuten komissio on riidanalaisen päätöksensä 548 ja 549 perustelukappaleessa esittänyt
eikä kantaja ole sitä kiistänyt, että kantajan liikevaihto on huomattavasti suurempi kuin muilla yrityksillä, joille on määrätty
sakko riidanalaisessa päätöksessä, sillä kantajan liikevaihto on 139 389 miljoonaa euroa, kun taas EKA:n liikevaihto on vastaavasti
550 miljoonaa, ELSA:n 509 000 euroa ja Uralitan 1 095 miljoonaa euroa. Koska kantajan liikevaihto oli näin ollen huomattavasti
muiden seuraamusten kohteena olleiden yritysten liikevaihtoa suurempi, se ei ollut niihin verrattavassa tilanteessa, minkä
vuoksi komissio saattoi perustellusti kohdella sitä eri tavalla kuin viimeksi mainittuja yrityksiä.
Komissio ei tämän perusteella ole loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta korottaessaan kantajalle määrättyä sakkoa
suuntaviivojen 30 kohdan mukaisesti. Kantajan ensimmäinen väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kantajan esittämästä toisesta väitteestä, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 524 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio
on pyöristänyt alaspäin sille ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määrättyä sakkoa ainoastaan 54 000 euroa, vaikka Finnish
Chemicalsin sakkoja on pyöristetty vastaavasti alaspäin 660 000 euroa ja EKA:n 213 500 euroa, on syytä huomauttaa aluksi,
että suuntaviivojen 26 kohdan mukaan ”komissio käyttää – – sakon perusmäärän määrityksessä pyöristettyjä lukuja”.
Kuten käy ilmi vastauksesta, jonka komissio on antanut unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin, ja komission
tästä asiasta laatimasta sisäisestä asiakirjasta, jossa selvitetään menetelmää, jota komissio on käyttänyt kyseisille yrityksille
riidanalaisessa päätöksessä määrättyjen sakkojen pyöristämisessä alaspäin, on lisäksi syytä todeta yhtäältä, että komissio
on alentanut EKA:lle ja Akzo Nobelille määrätyn sakon määrää 116 243 541 eurosta 116 000 000 euroon, Finnish Chemicalsille
määrätyn sakon määrää 68 773 445 eurosta 68 000 000 euroon, ELSA:lle määrätyn sakon määrää 42 322 120 eurosta 42 000 000 euroon,
Arkema Francelle ja kantajalle määrätyn sakon määrää 22 754 400 eurosta 22 700 000 euroon sekä Aragonesasille ja Uralitalle
määrätyn sakon määrää 9 969 300 eurosta 9 900 000 euroon. Toisaalta näistä alaspäin tehdyistä pyöristyksistä ilmenee, että,
kuten komissio kyseisessä asiakirjassa selvittää, se on pyöristänyt alaspäin kunkin kyseessä olevan sakon määrää lähimpään
miljoonaan euroon, kun pyöristäminen alaspäin ei alentanut kyseisen sakon määrää yli 2:ta prosenttia, ja lähimpään 100 000
euroon, kun pyöristäminen alaspäin lähimpään miljoonaan euroon olisi vähentänyt kyseisen sakon määrää yli 2 prosenttia.
Vaikka näin ollen EKA:n ja Akzo Nobelin sakkoa alennettiin vastaavasti 243 541 euron, Finnish Chemicalsin 773 445 euron ja
ELSA:n 322 120 euron summilla, jotka ovat absoluuttisesti tarkasteltuina suuremmat kuin summat, joilla Arkema Francen ja kantajan
sekä Aragonesan ja Uralitan sakkoja alennettiin suuntaviivojen 26 kohdan mukaisesti, on kuitenkin niin, että komissio sovelsi
menetelmäänsä johdonmukaisesti kaikkiin seuraamusten kohteena olleisiin yrityksiin ja että kyseinen menetelmä on objektiivisesti
perusteltu, koska komissio saattoi sakon määrittämistä koskevan harkintavaltansa mukaisesti varmistaa, ettei kyseisten sakkojen
pyöristäminen alaspäin johda missään tapauksessa sakon määrän alentamiseen yli 2 prosenttia.
Tämän perusteella voidaan todeta, ettei komissio ole loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta pyöristäessään alaspäin
kantajalle ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määrättyä sakkoa. Kahdeksas peruste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan
perusteettomana.

Yhdeksäs peruste, jonka mukaan Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon laskennassa ei ole noudatettu
sakon laskentaa määrittäviä periaatteita ja sääntöjä
Kantaja riitauttaa lähinnä riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c alakohdassa sille ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti
määrätyn sakon määrän. Kanneperuste jakautuu kahteen osaan.
Ensimmäinen osa, joka koskee Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon virheellistä laskentaa
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on jättänyt huomiotta tiettyjä seikkoja laskiessaan sakkoa, jonka se on määrännyt riidanalaisen
päätöksen 2 artiklan c alakohdassa yhteisvastuullisesti kantajalle ja Arkema Francelle.
Kantaja riitauttaa ensiksi riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c alakohdassa sille ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti
määrätyn sakon määrän ja viittaa tässä yhteydessä neljään perusteeseen, jotka se on esittänyt kahdeksannen kanneperusteen
viidennessä väitteessä, jossa se vastusti sille riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohdassa määrättyä sakkoa (ks. edellä
297 kohta). Kantaja väittää tämän perusteella ensinnäkin, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon, että Arkema Francen
rikkomisen kesto oli lyhyempi kuin EKA:n ja Finnish Chemicalsin rikkomisen kesto. Toiseksi komission olisi pitänyt ottaa huomioon
riidanalaisen päätöksen 401 perustelukappaleessa todettu lieventävä seikka, joka koskee kantajan mahdollista huolimattomuutta
tytäryhtiönsä osalta. Kolmanneksi komission olisi pitänyt ottaa huomioon kantajan toisessa perusteessa luettelemat perusoikeuksien
loukkaamista merkitsevät menettelyyn liittyvät sääntöjenvastaisuudet. Neljänneksi komission olisi pitänyt ottaa huomioon se,
että Arkema France teki komission kanssa yhteistyötä hallinnollisessa menettelyssä.
Kantaja viittaa toiseksi kahdeksannen perusteen kuudennen väitteen ensimmäiseen kohtaan (ks. edellä 278 kohta), jossa se väittää
komission loukanneen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta määrätessään ainoastaan sille henkilökohtaisen sakon, vaikka muille
emoyhtiöille määrättiin riidanalaisessa päätöksessä sakot pelkästään yhteisvastuullisesti niiden tytäryhtiöiden kanssa.
Komissio kiistää tämän väitteen.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan neljästä väitteestä, joilla se pyrkii riitauttamaan riidanalaisen päätöksen 2 kohdan c alakohdassa määrätyn sakon
laskennan, on ensiksi hylättävä perusteettomana väite, jonka mukaan kyseistä sakkoa olisi alennettava, koska kantajan rikkomisen
kesto oli lyhyempi kuin EKA:n ja Finnish Chemicalsin rikkomisen kesto. Tästä on todettava, kuten riidanalaisen päätöksen 522
perustelukappaleesta nimenomaisesti käy ilmi, että komissio on soveltanut suuntaviivojen 24 kohdan mukaisesti Arkema Franceen
ja kantajaan kerrointa 5, joka vastaa 4 vuotta 8 kuukautta kestänyttä osallisuutta kartelliin, kun taas EKA:n ja sen emoyhtiön
sekä Finnish Chemicalsin ja sen emoyhtiön osalta komissio on soveltanut kerrointa 5,5 sillä perusteella, että nämä osallistuivat
kyseiseen rikkomiseen 5 vuoden 4 kuukauden ajan. Kantajan esittämä väite näin ollen on hylättävä perusteettomana.
Siltä osin kuin kantaja vetoaa komission riidanalaisen päätöksen 401 perustelukappaleessa kantajan osalta toteamaan lieventävään
seikkaan, joka koskee kantajan ”mahdollista huolimattomuutta” tytäryhtiönsä osalta, on yhtäältä todettava, että tämä väite
perustuu kyseisen perustelukappaleen virheelliseen tulkintaan. Toisin kuin kantaja väittää, komissio ei nimittäin tässä perustelukappaleessa
tarkoita, että huolimattomuus, johon kantaja on mahdollisesti syyllistynyt tytäryhtiönsä toiminnan valvonnassa, muodostaisi
lieventävän seikan, vaan päinvastoin, että ”huolimattomuus, jota [Arkema Francen] ja [kantajan] johto on osoittanut tehtäviensä
hoidossa ja joka ilmeni siitä, etteivät näiden kahden yrityksen yhtiöjärjestyksen mukaiset elimet ja hallintoelimet väitetysti
olleet lainkaan tietoisia työntekijöidensä toimista, ei voi olla perusteena sille, etteivät nämä kaksi yritystä ole vastuussa
kyseisistä toimista.” Toisaalta kantaja ei joka tapauksessa ole esittänyt mitään perusteluja tukeakseen väitettään, jonka
mukaan komissio on katsonut virheellisesti, että kantajan tytäryhtiönsä valvonnassa osoittama ”mahdollinen huolimattomuus”
saattoi olla peruste sakon määrän alentamiselle. Tämä väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan komission olisi pitänyt ottaa huomioon sen toisen kanneperusteen yhteydessä esittämät perusoikeuksien
loukkaukset ja alentaa niiden perusteella kantajalle ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määrää, on syytä
pitää mielessä, että kuten kyseisen perusteen tarkastelussa todettiin (ks. edellä 204 kohta), komissio ei ole syyllistynyt
mihinkään kantajan mainitsemista loukkaamisista. Myös tämä väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Väitteestä, jonka mukaan komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että kantaja teki komission kanssa yhteistyötä hallinnollisessa
menettelyssä, on todettava, ettei kantaja esitä käsiteltävän kanneperusteen yhteydessä mitään erityisiä väitteitä, joilla
riitautettaisiin komission riidanalaisen päätöksen 543, 544 ja 561–580 kohdassa tekemät arvioinnit, joissa todetaan lähinnä,
ettei Arkema Francen tekemä yhteistyö voi olla perusteena sen sakon määrän alentamiselle vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
soveltamisalan mukaisesti tai sen ulkopuolella. Tämä väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Perusteettomana on hylättävä myös kantajan väite, jonka mukaan komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta,
kun seuraamusten kohteena olleista emoyhtiöistä ainoastaan kantajalle määrättiin henkilökohtainen sakko. On syytä muistaa,
että kuten kuudennen perusteen yhteydessä todettiin (ks. edellä 254 kohta), riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohdassa
kantajalle määrätty sakko vastaa 70 prosentilla korotettua sakon perusmäärää, joka määrättiin riidanalaisen päätöksen 2 artiklan
c alakohdassa yhteisvastuullisesti sille ja Arkema Francelle, koska kantajan liikevaihto oli riidanalaisen päätöksen tekemisen
aikaan huomattavan suuri muiden seuraamusten kohteena olleiden yritysten liikevaihtoon nähden, minkä vuoksi se kykeni helpommin
irrottamaan sakkonsa maksamiseen tarvittavat varat. Sikäli kuin on kiistatonta, ettei muiden riidanalaisessa päätöksessä seuraamusten
kohteena olleiden emoyhtiöiden liikevaihto ollut niin suuri, että sakon vastaava korottaminen olisi ollut perusteltua, on
todettava, ettei kantaja ollut edellä mainittuihin yrityksiin nähden verrattavassa tilanteessa, jonka vuoksi komission olisi
pitänyt kohdella niitä samalla tavalla.
Yhdeksännen perusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti
määrätyn sakon yhteydessä
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska sille ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti
määrätty sakko on suurempi kuin muille riidanalaisessa päätöksessä seuraamusten kohteena olleille yrityksille määrätty sakko.
Ensiksi, kuten kantaja esitti myös kahdeksannen perusteensa kuudennessa väitteessä (ks. edellä 289 kohta), sille ja Arkema
Francelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon perusmäärää pyöristettiin alaspäin paljon vähemmän kuin Finnish Chemicalsille
ja EKA:lle määrättyjen sakkojen perusmäärää.
Toiseksi kantaja väittää, ettei Arkema Francelle ja sille yhteisvastuullisesti määrätyssä sakossa otettu suuntaviivojen mukaisesti
riittävästi huomioon kahta seikkaa. Komissio ei nimittäin ole riittävällä tavalla ottanut huomioon Arkema Francen liikevaihdon
pienuutta suhteessa sakosta vapautetun EKA:n liikevaihtoon ja Arkema Francen sakkoa neljä kertaa pienemmän sakon saaneen Finnish
Chemicalsin liikevaihtoon ETA:n natriumkloraattimarkkinoilla. Komissio ei ole myöskään ottanut riittävällä tavalla huomioon
Arkeman pientä, yhdeksän prosentin osuutta natriumkloraattimarkkinoista suhteessa EKA:n viisi kertaa suurempaan ja Finnish
Chemicalsin kolme kertaa suurempaan markkinaosuuteen. Kantaja huomauttaa tästä lisäksi, että Arkema Francen sekä Aragonesasin
ja Solvayn markkinaosuudet eroavat toisistaan ainoastaan neljä prosenttiyksikköä.
Kolmanneksi kantaja väittää, että sille Arkema Francen kanssa yhteisvastuullisesti määrätyssä sakossa ei ole otettu riittävästi
huomioon sitä, että Arkema Francen osallistuminen kyseiseen rikkomiseen oli EKA:ta ja Finnish Chemicalsia vähäisempää.
Komissio kiistää nämä väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksi kantajan väite, jonka mukaan sille ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon perusmäärää pyöristettiin
alaspäin huomattavasti vähemmän kuin Finnish Chemicalsille ja EKA:lle määrätyn sakon perusmäärää, on täsmälleen identtinen
kahdeksannen perusteen kuudennen väitteen kanssa (ks. edellä 279 kohta). Se on näin ollen hylättävä perusteettomana edellä
305–308 kohdassa jo esitetyistä syistä, joiden perusteella todettiin lähinnä, että menetelmää kyseisen sakon perusmäärän pyöristämiseksi
alaspäin oli sovellettu johdonmukaisesti kaikkiin riidanalaisessa päätöksessä määrättyjen seuraamusten kohteina olleisiin
yrityksiin ja että kyseinen menetelmä oli objektiivisesti perusteltu.
Toiseksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta,
kun se ei ole ottanut riittävällä tavalla huomioon yhtäältä Arkema Francen vähäistä liikevaihtoa ETA:n natriumkloraattimarkkinoilla
suhteessa EKA:n ja Finnish Chemicalsin liikevaihtoon ja toisaalta Arkema Francen pientä markkinaosuutta kyseisillä markkinoilla.
Yhtäältä on todettava, ettei kantaja ole esittänyt perusteita tai todisteita, joilla se pyrkisi osoittamaan, että komissio
on soveltanut suuntaviivoja syrjivästi riidanalaisessa päätöksessä niiden seikkojen perusteella, jotka se otti huomioon kantajalle
ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määrittämisessä. Toisaalta Arkema Francelle ja kantajalle sekä yhteisvastuullisesti
EKA:lle ja Akzo Nobelille sekä ELSA:lle ja Finnish Chemicalsille määrättyjen sakkojen määrät eroavat toisistaan merkittävästi,
vaikka Arkema Francen osuus ETA:n natriumkloraattimarkkinoista oli pienempi kuin EKA:n ja Finnish Chemicalsin, sen vuoksi,
että EKA ja Akzo Nobel vapautettiin sakosta kokonaan ja että Finnish Chemicalsin, jonka sakkoa alennettiin 50 prosenttia vuoden
2002 yhteistyötiedonannon mukaisesti, liikevaihdon 10 prosentin katto oli lähes puolet pienempi kuin kantajan (ks. riidanalaisen
päätöksen 524 ja 552 perustelukappaleen taulukot).
Kolmanneksi kantajan väitteestä, jonka mukaan komission sille ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määräämässä sakossa
ei oteta riittävällä tavalla huomioon, että Arkema Francen osallisuus rikkomiseen oli EKA:ta ja Finnish Chemicalsia vähäisempää,
on syytä huomauttaa, ettei kantaja ensinnäkään esitä kirjelmissään perusteita tai todisteita tämän väitteen tueksi, eikä se
myöskään kiistä komission riidanalaisen päätöksen 536 perustelukappaleessa esittämiä perusteita, joilla hylätään kantajan
tästä esittämät väitteet ja joiden mukaan erityisesti ”[kantaja] jatkoi tiivistä yhteydenpitoa kilpailijoihinsa koko kartelliin
osallistumisen ajan” ja ”jo nämä alustavat yhteydenotot osoittavat sen osallistuneen aktiivisesti [kyseisiin] kilpailunvastaisiin
sopimuksiin”, ja että kantajan väite siitä, että ”se ei voinut pienen markkinaosuutensa vuoksi toimia välittäjänä EKA:n ja
Finnish Chemicalsin välillä, osoitetaan selvästi vääräksi [riidanalaisessa päätöksessä] esitettyjen esitetyn näytön perusteella”.
Kantajan kolmas väite ja koko yhdeksäs kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomina.

Kuudes väite, joka koskee vuoden 2002 yhteistyötiedonannon noudattamatta jättämistä
Kantaja väittää pääasiallisesti, että komissio on tehnyt oikeudellisia virheitä ja tosiseikkoja koskevia virheitä, kun se
ei ole myöntänyt kantajalle alennusta sakon määrään vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella. Tämä peruste jakautuu kahteen
osaan.
Ensimmäinen osa, joka koskee kieltäytymistä alentamasta sakkoa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on jättänyt noudattamatta vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa, kun se ei ole alentanut sille ja
Arkema Francelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määrää siksi, että viimeksi mainittu ei esittänyt riittäviä todisteita.
Kantaja väittää tässä yhteydessä, että koska tämä tiedonanto sitoo komissiota, komissiolla ei ole oikeutta kieltäytyä abstraktisti
tai ”oikukkaasti” ilman perusteluja kantajalle määrätyn kahden sakon kaikenlaisesta alentamisesta.
Kantaja väittää ensiksi, että kuten riidanalaisen päätöksen 554, 561, 581 ja 584 perustelukappaleista käy ilmi, on kiistatonta,
että Arkema France toimitti EKA:n jälkeen ensimmäisenä yrityksenä todisteita kartellista.
Kantajan mukaan toiseksi riidanalaisen päätöksen varsinaisista perusteluista käy ilmi, että, toisin kuin komissio arvioi riidanalaisen
päätöksensä 568–580 perustelukappaleissa, komissio näytti kyseisen rikkomisen toteen Arkema Francen hankkimien todisteiden
perusteella. Kantaja viittaa tässä yhteydessä riidanalaisen päätöksen 38 ja 46 perustelukappaleeseen ja 63, 76 perustelukappaleeseen
ja alaviitteeseen 116, 94 perustelukappaleeseen ja alaviitteeseen 136, 98 perustelukappaleeseen ja alaviitteeseen 142, 243
ja 251 perustelukappaleeseen ja alaviitteeseen 302 sekä 254, 255, 259, 260, 273, 314, 344, 355, 589, 593 ja 594 perustelukappaleeseen
ja alaviitteeseen 118, 259, 293, 337, 540 ja 542. Kantaja väittää lisäksi, että Arkema Francen toimittamien todisteiden avulla
voitiin vahvistaa kyseiseen rikkomiseen liittyviä seikkoja, kuten riidanalaisen päätöksen 568, 569, 571–573, 575 ja 576 perustelukappaleesta
käy ilmi. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 344 perustelukappaleen alusta käy kantajan mukaan ilmi, että Aragonesas katsoi Arkema
Francen toimittamien tietojen tuoneen merkittävää lisäarvoa.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on jättänyt noudattamatta vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa, kun se ei alentanut Arkema
Francen sakkoa 30–50 prosenttia, vaikka se oli sakosta vapautetun EKA:n jälkeen ensimmäinen yritys, joka toimitti komissiolle
merkittävää lisäarvoa tuovia todisteita.
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 20 kohdan mukaan ”yritykset, jotka eivät täytä [sakoista vapauttamisen] edellytyksiä, voivat
saada lievennystä sakkoihin, jotka olisi määrätty muussa tapauksessa”.
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 kohdan mukaan ”[sakkojen lieventämiseksi tiedonannon 20 kohdan perusteella] yrityksen
on toimitettava komissiolle epäillystä kilpailusääntöjen rikkomisesta todisteita, joilla on merkittävää lisäarvoa suhteessa
komission hallussa jo oleviin todisteisiin, ja sen on lopetettava osallistumisensa epäiltyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen
viimeistään siinä vaiheessa, kun se toimittaa todisteet”.
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisessä alakohdassa on määrätty kolme vaihteluväliä, joiden mukaisesti
sakkoja alennetaan. Yrityksellä, joka ensimmäisenä täyttää tiedonannon 21 kohdan mukaiset edellytykset, on oikeus 30–50 prosentin
alennukseen sakosta, toisella yrityksellä 20–30 prosentin alennukseen ja seuraavilla yrityksillä enintään 20 prosentin alennukseen
sakosta.
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan toisessa alakohdassa todetaan, että ”sakkojen lievennyksen tason ratkaisemiseksi
kussakin näistä ryhmistä komissio ottaa huomioon sen, minä ajankohtana [tiedonannon] 21 kohdan mukaiset edellytykset täyttävät
todisteet toimitettiin ja missä määrin ne sisälsivät lisäarvoa” ja että ”komissio voi myös ottaa huomioon yrityksen todisteiden
toimittamispäivän jälkeisen yhteistyön laajuuden ja jatkuvuuden”.
Oikeuskäytännön mukaan komissiolla on sakkojen laskentatavassa laaja harkintavalta, ja se voi ottaa tässä yhteydessä huomioon
lukuisia tekijöitä, joihin kuuluu kyseessä olevien yritysten yhteistyö komission yksiköiden toteuttaman tutkimuksen aikana.
Komission on tässä yhteydessä suoritettava monimutkaisia tosiseikkoja koskevia arvioita, kuten arvioita, jotka koskevat mainittujen
yritysten yhteistyötä (asia C-328/05 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 10.5.2007, Kok., s. I-3921, 815 kohta ja yhdistetyt
asiat T-456/05 ja 457/05, Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomio 28.4.2010, 219 kohta, Kok., s. II-1443).
Kun kyse on kartellin jäsenten tekemän yhteistyön arvioinnista, ainoastaan komission tekemä ilmeinen arviointivirhe voi olla
arvostelun kohteena, koska komissiolla on laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä
muun muassa suhteessa muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä (edellä 340 kohdassa mainittu asia SGL Carbon
v. komissio, tuomion 88 kohta). On myös muistettava, että vaikka komission on perusteltava ne syyt, joiden nojalla se katsoo,
että yritysten yhteistyötä koskevan tiedonannon puitteissa toimittamat seikat merkitsevät myötävaikutusta, joka oikeuttaa
tai ei oikeuta määrättävän sakon alentamiseen, on sitä vastoin yritysten, jotka haluavat riitauttaa komission tältä osin tekemän
päätöksen, tehtävänä osoittaa, että komissio ei olisi ilman tällaisia yritysten vapaaehtoisesti toimittamia tietoja voinut
näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkomisen olennaista osaa ja siis tehdä päätöstä, jossa määrätään sakkoja (edellä 60 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 297 kohta).
Lisäksi sakkojen alentaminen kilpailulainsäädännön rikkomiseen osallistuneiden yritysten komission kanssa tekemän yhteistyön
vuoksi perustuu näkemykseen siitä, että tällainen yhteistyö helpottaa komission tehtävää sen pyrkiessä toteamaan rikkomisen
olemassaolon ja – tarvittaessa – saamaan sen loppumaan (edellä 45 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym.
v. komissio, tuomion 399 kohta ja asia T-338/94, Finnboard v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1617, 363 kohta). Kun
alennuksen olemassaolon syy otetaan huomioon, komissio ei voi sivuuttaa annettujen tietojen hyödyllisyyttä, jota on välttämättä
tarkasteltava suhteessa sen hallussa jo oleviin todisteisiin (edellä 340 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky
v. komissio, tuomion 220 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että kun yritys yhteistyön puitteissa pelkästään vahvistaa – epätäsmällisemmin eikä yhtä nimenomaisesti
– tietyt sellaisista tiedoista, jotka jokin toinen yritys on jo toimittanut ollakseen yhteistyössä komission kanssa, sen yhteistyön
asteen – vaikka siitä saattaa olla komissiolle tiettyä hyötyä – ei voida katsoa olevan rinnastettavissa nämä tiedot ensimmäisenä
toimittaneen yrityksen yhteistyön asteeseen. Lausunto, jossa pelkästään tietyssä määrin vahvistetaan komissiolla jo oleva
lausunto, ei nimittäin helpota komission tehtävää merkittävästi. Siten sen vuoksi ei olisi perusteltua alentaa sakkoa yhteistyön
perusteella (ks. vastaavasti asia T‑44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2223, 301 kohta;
asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, 455 kohta; jäljempänä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
Danone-tuomio, ja edellä 340 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomion 222 kohta).
Sakkoa ei myöskään voida alentaa sen perusteella, että yritys on tehnyt asian tutkinnassa yhteistyötä, silloin, kun kyseinen
yhteistyö ei ole mennyt pitemmälle kuin yritykselle asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla kuuluvista velvollisuuksista
on seurannut (ks. vastaavasti asia T-12/89, Solvay v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-907, 341 ja 342 kohta ja edellä
343 kohdassa mainittu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen Danone-tuomio, tuomion 451 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on aluksi todettava yhtäältä olevan riidatonta, kuten riidanalaisen päätöksen 561 perustelukappaleesta
ilmenee, että Arkema France oli EKA:n jälkeen toinen yritys, joka esitti vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon perustuvan hakemuksen.
Näin ollen on tutkittava, ilmeneekö kantajan luettelemista ja edellä 333 kohdassa esitetyistä riidanalaisen päätöksen perustelukappaleista,
että Arkema France toimitti komissiolle todisteita, joilla on vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää
lisäarvoa.
Ensiksi kantajan väitteestä, jossa esitetään lähinnä, että kantajan sakkoa olisi pitänyt alentaa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
mukaisesti, koska kantaja toimitti ensimmäisenä yrityksenä riidanalaisen päätöksen 38, 46, 344, 355 ja 589 perustelukappaleessa
ja alaviitteessä 62 esitetyt tiedot, on syytä todeta, ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, ettei
näillä tiedoilla ollut merkittävää lisäarvoa.
Riidanalaisen päätöksen 38 ja 46 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 63 on huomautettava, että ne koskevat Arkema Francen
toimittamia tietoja tämän tuotantokapasiteetista ja myyntiarvosta sekä ETA:n natriumkloraattimarkkinoilla toimivien yritysten
markkinaosuuksista. Koska nämä tiedot eivät edellä 344 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti mene pitemmälle kuin Arkema
Francelle asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla kuuluvista velvollisuuksista on seurannut, niillä ei voida katsoa olevan
merkittävää lisäarvoa.
Riidanalaisen päätöksen 344 perustelukappaleesta on huomautettava, että komissio viittaa siinä Aragonesasin esittämään väitteeseen,
jonka mukaan ”komission esittämät todisteet perustuvat keskeisiltä osiltaan EKA:n, Finnish Chemicalsin ja [Arkema Francen]
[vuoden 2002 yhteistyötiedonannon mukaisesti] esittämiin hakemuksiin”. Tästä on pantava merkille, että vaikka komissio viittaa
kyseisessä perustelukappaleessa pelkästään Aragonesasin esittämään näkemykseen, sen ei voida katsoa merkitsevän, että komissio
tunnustaa, että Arkema Francen komissiolle toimittamilla tiedoilla on merkittävää lisäarvoa tai että komissio on tehnyt ilmeisen
arviointivirheen sulkiessaan pois sen mahdollisuuden, että Arkema Francen toimittamilla tiedoilla voisi olla merkittävää lisäarvoa.
Riidanalaisen päätöksen 355 perustelukappaleessa komissio toteaa pääasiallisesti, että ”toteamuksia, jotka ovat vastoin toteajan
etuja, on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen luotettavina todisteina”. Tästä on todettava, ettei komission tällaisesta yleisluonteisesta
arviosta voida päätellä, että Arkema Francen toimittamat tiedot ovat käsiteltävässä asiassa helpottaneet merkittävästi komission
tehtävää ja auttaneet sitä vahvistamaan rikkomiseen liittyvät tosiseikat ja että niillä näin ollen olisi merkittävä lisäarvo.
Riidanalaisen päätöksen 589 perustelukappaleessa komissio toteaa, että ”Finnish Chemicalsin toimittamien todisteiden arvon
määrittämisessä on korostettava, että silloin, kun [Finnish Chemicals] otti yhteyttä komissioon, [viimeksi mainitulla] oli
jo hallussaan EKA:n, Finnish Chemicalsin (vastauksessaan 10.9.2004 esitettyyn tietopyyntöön siltä osin kuin [Finnish Chemicals]
ei mennyt sille esitettyä pyyntöä pitemmälle) ja [Arkema Francen] toimittamaa vakuuttavaa näyttöä”. Tästä on huomautettava,
että vaikka kyseisen perustelukappaleen sanamuotoa voitaisiin tulkita siten, että komissio on katsonut Arkema Francen toimittaneen
”vakuuttavaa näyttöä”, tätä tulkintaa ei voitaisi puoltaa käsiteltävässä asiassa, kun otetaan huomioon asiayhteys, jossa komissio
on tehnyt tämän arvioinnin ja komission toisaalla riidanalaisessa päätöksessä esittämät toteamukset. Ensinnäkin siltä osin
kuin kyseinen komission arvio esitettiin Finnish Chemicalsin toimittamien tietojen lisäarvon arvioinnin yhteydessä, sillä
on tarkoitetaan, että komission on jo saatavilla olevan asiakirja-aineiston tietojen perusteella tutkittava sitä, onko Finnish
Chemicalsin toimittamilla tiedoilla merkittävää lisäarvoa, eikä sillä tarkoiteta, että Arkema Francen toimittamilla tiedoilla
on merkittävää lisäarvoa. Lisäksi kyseisellä arviolla ei kyseenalaisteta komission riidanalaisen päätöksen 561–580 perustelukappaleessa
esittämiä toteamuksia, joiden mukaan kaikki kantajan ja Arkema Francen riidanalaisessa päätöksessä esittämät väitteet siitä,
että Arkema Francen toimittamilla tiedoilla oli merkittävää lisäarvoa, on hylättävä. Lopuksi komission riidanalaisen päätöksen
589 perustelukappaleessa tekemä arvio ei joka tapauksessa osoita, että komissio olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen katsoessaan,
ettei Arkema Francen toimittamilla tiedoilla ollut merkittävää lisäarvoa.
Toiseksi riidanalaisen päätöksen 76, 254, 255, 259 ja 273 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 116 ja 337, joihin kantaja
viittaa, on todettava, ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, ettei kyseisillä tiedoilla ollut
merkittävää lisäarvoa.
Riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 116 on alkuun todettava, että komissio kuvailee siinä yleisesti
kartellin toimintaa, jolle oli ominaista erityisesti ”kahden- tai monenvälisiin kokouksiin ja puhelinkeskusteluihin perustunut
tiivis yhteydenpito, joka ei kuitenkaan noudattanut erityistä kaavaa”. Komissio lisää, että ”[Arkema Francen] mukaan luettelo
yhteisistä asiakkaista ja myyntimääristä, joita kullakin kartelliin kuuluvalla natriumkloraatin valmistajalla oli lupa niille
toimittaa, oli laadittu heti kartellin alussa” ja että ”[Arkema France] ei kuitenkaan ole esittänyt kyseessä olevaa luetteloa
komissiolle”. Sen lisäksi, että sakoista vapauttamista koskevasta EKA:n suullisesta hakemuksesta käy ilmi, että se oli jo
toimittanut tietoja komissiolle kyseisten yritysten välisestä yhteydenpidosta, tällä tiedolla, jota Arkema France ei ole tukenut
asiakirjatodisteilla, ei ollut merkittävää lisäarvoa edellä 343 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella.
Toiseksi riidanalaisen päätöksen 254 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 305 komissio toteaa päätöksessä lisäksi Arkema
Francen ilmoittaneen, että ”[sen edustaja L] uskoo muistavansa Finnish Chemicalsin ja [Arkema Francen] välisen kokouksen,
jossa pyrittiin selvittämään, miksi [asiakkaana ollutta] MODO:ta koskevia jakosääntöjä ei enää noudatettu” ja että ”tässä
kokouksessa, joka [L]:n mielestä pidettiin vuoden 1999 ensimmäisellä vuosineljänneksellä Suomessa, Finnish Chemicals ilmoitti,
että siitä oli tullut [MODO]:n yksinomainen toimittaja sen emoyhtiön MODO:n kanssa tekemän sopimuksen johdosta, ja rikkoi
siten EKA:n, Finnish Chemicalsin ja [Arkema Francen] tämän asiakkaan osalta voimassa olevaa sopimusta”. Tästä on todettava,
että riidanalaisen päätöksen 255 perustelukappaleessa komissio toteaa lisäksi, että ”kun MODO:n ja Finnish Chemicalsin välinen
sopimus kuitenkin tehtiin vasta syyskuussa 1999, komissio katsoo, että [L] on sekoittanut päivämäärät ja paikat ja tarkoittaa
todellisuudessa 9.11.1999 Kööpenhaminassa pidettyä kokousta”. Sen lisäksi, että kantajan antamat suulliset tiedot ovat sen
itsensä mukaan epävarmoja (”[L] uskoo muistavansa”) ja epätarkkoja, on näin ollen joka tapauksessa todettava, että komissio
toteaa nimenomaisesti riidanalaisen päätöksen 255 perustelukappaleessa, että nämä tiedot ovat virheellisiä, mitä kantaja ei
myöskään kiistä. Tästä on todettava, ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä sulkiessaan pois sen mahdollisuuden,
että tällaisella tiedolla voisi olla merkittävää lisäarvoa.
Riidanalaisen päätöksen 259 perustelukappaleessa komissio viittaa Arkema Francen edustajan L:n matkakulutositteisiin, jotka
käsittävät vuoden 1999 loka–joulukuun ja jotka Arkema France on toimittanut komissiolle. Tässä perustelukappaleessa todetaan
näiden asiakirjojen sisältävän myös maininnan ”15/12 EKA Roissy” ja Arkema Francen päätelleen, että ”tämä maininta saattaa
viitata EKA:n edustajien kanssa Pariisissa Roissy-Charles-de-Gaullen lentokentällä 15.12.1999 pitämään kokoukseen”. On syytä
huomauttaa komission todenneen kyseisessä perustelukappaleessa, ettei EKA muista tätä kokousta. Komissio ei näin ollen ole
tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, ettei tällä tiedolla, josta Arkema France ei ole varma ja jota ei ole vahvistettu,
ole merkittävää lisäarvoa. Tässä yhteydessä on korostettava, että se seikka, ettei komissio sisällyttänyt Roissy-Charles-de-Gaullen
lentokentällä pidettyä kokousta kartelliin liittyvien kokousten ja puhelujen luetteloon (ks. riidanalaisen päätöksen liite
1), vahvistaa sen, ettei tällä tiedolla ollut merkittävää lisäarvoa.
Riidanalaisen päätöksen 273 perustelukappaleessa komissio täsmentää, että Arkema France on tehnyt selkoa EKA:n, Finnish Chemicalsin
ja Arkema Francen välillä ”keväällä 2000” pidetystä kokouksesta. On kuitenkin huomattava, että komissio toteaa kyseisessä
perustelukappaleessa myös, ettei EKA eikä Finnish Chemicals ole vahvistanut kokouksen pitämistä. Lisäksi komissio toteaa,
että EKA:n toimittamien tietojen ja riidanalaisen päätöksen 283 perustelukappaleessa esitettyjen tietojen perusteella voidaan
olettaa, että kyse on 9.2.2000 pidetystä kokouksesta. Sen lisäksi, että Arkema Francen toimittamat tiedot ovat epävarmoja,
komissio on huomauttanut eikä kantaja ole sitä kiistänyt, etteivät muut seikat tukeneet näitä tietoja siten, että komissio
olisi voinut näyttää ne toteen. Tästä on todettava, ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä sulkiessaan pois
sen mahdollisuuden, että tällä tiedolla olisi merkittävää lisäarvoa.
Komissio täsmentää edelleen riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 337 kyseisen päätöksen 284 perustelukappaleen sisältöä,
jossa komissio toteaa erityisesti, että ”vaikka joitakin puhelinkeskusteluja ja kokouksia pidettiin vielä tammi- ja helmikuussa
2000 – –, yhteistyö ei enää palautunut tavanomaiselle tasolle, johon kuuluivat pääasiassa myyntimäärien jakamiseen tähtäävät
toimet, keskinäisen luottamuksen häviämisen ja muiden kilpailijoiden eri lausunnoissaan mainitsemien tähän liittyvien syiden
vuoksi.” Komissio huomauttaa riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 337 kartellin päättymispäivästä, että ”EKA ja [kantaja]
viittaavat omiin sisäisiin [kilpailusääntöjen noudattamista koskeviin] ohjelmiinsa, jotka EKA otti käyttöön vuonna 1999 ja
kantaja vuonna 2000”, kun taas ”Finnish Chemicals ilmoittaa, että suhteet kilpailijoihin eivät ole enää voimassa MODO:n kanssa
tehdyn sopimuksen jälkeen”. Tästä on lisäksi pantava merkille, että komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 575 perustelukappaleessa,
että Arkema Francen edustaja L ”vahvisti ainoastaan EKA:n lausunnon, joka koski [kilpailusääntöjen noudattamista koskevien]
ohjelmien käyttöönoton vaikutusta, eikä esittänyt tältä osin uusia todisteita”. Lisäksi komissio toteaa riidanalaisen päätöksen
593 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 540, että ”silloin, kun se sai Finnish Chemicalsilta vastauksen tietopyyntöön ja
[yhteistyö]pyyntöön, sen asiakirja-aineisto sisälsi jo kahdelta riippumattomalta lähteeltä [EKA:lta ja Arkema Francelta] saatuja
tietoja, joiden mukaan rikkominen ei ollut päättynyt ennen kevättä 2000”. Komissio täsmentää riidanalaisen päätöksen 594 perustelukappaleessa
ja alaviitteessä 542, että ”se oli jo [EKA:n] toteamuksesta päätellyt”, että EKA oli irtaantunut kartellista keväällä 2000.
Edellä 356 kohdassa mainittujen komission riidanalaisessa päätöksessä esittämien toteamusten valossa on katsottava, että kyseisillä
Arkema Francen esittämillä tiedoilla ei ollut merkittävää lisäarvoa silloin, kun ne toimitettiin komissiolle. Arkema Francen
toimittamat tiedot, joiden mukaan kartelli olisi päättynyt kilpailusääntöjen noudattamista koskevien ohjelmien käyttöönoton
jälkeen, eivät ole riittävän tarkkoja sen täsmällisen päivämäärän osalta, jonka komissio on ottanut huomioon todetakseen rikkomisen
päättymisen, eli 9.2.2000 [ks. riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohta], ja tämän lisäksi komissio on – kuten riidanalaisen
päätöksen 290 perustelukappaleesta ilmenee – voinut EKA:n esittämien täsmennysten pohjalta osoittaa, että rikkominen oli päättynyt
9.2.2000 pidettyyn ammattijärjestö CEFIC:n kokoukseen.
Kolmanneksi riidanalaisen päätöksen 94 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 196, 98 perustelukappaleesta ja alaviitteestä
142, 243 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 293, 251 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 302, 260 perustelukappaleesta,
593 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 540, 594 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 542 sekä alaviitteestä 118 ja 259
on todettava, että niissä viitataan joko tietoihin, jotka riidanalaisen päätöksen mukaan olivat jo komission hallussa silloin,
kun Arkema France jätti vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon perustuvan hakemuksensa, tai tietoihin, jotka eivät olleet riittävän
täsmällisiä tai perusteltuja, jotta komissio olisi voinut vahvistaa rikkomisen tosiseikat niiden avulla, taikka tietoihin,
jotka komissio saattoi hankkia asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan mukaisesti.
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 94 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 136, että ”Finnish Chemicalsin mukaan SAS
Royal -hotellissa Kööpenhaminassa pidettiin 17. toukokuuta [1995] kokous, johon osallistuivat [EKA, Finnish Chemicals ja Arkema
France]”. Komissio huomauttaa tässä yhteydessä, että Arkema Francen edustajan D:n matkakulutositteet vahvistivat tämän osallistuneen
kokoukseen. Tästä on yhtäältä todettava, että komissio on riidanalaisen päätöksen 95 ja 96 perustelukappaleessa vahvistanut
tämän kokouksen pitämisen Finnish Chemicalsin esittämien todisteiden perusteella, mitä kantaja ei kiistä. Komissio itse asiassa
täsmentää riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappaleessa, että Finnish Chemicalsin edustajan S:n 17.5.1995 pidetystä kokouksesta
tekemät muistiinpanot ”osoittavat [Arkema Francen] osallistuneen kartelliin”. Toisaalta on joka tapauksessa todettava, että
pelkästään Arkema Francen edustajan matkakulutositteiden, joiden avulla voidaan varmistaa tämän osallistuminen kyseiseen kokoukseen,
toimittaminen on yhteistyötä, joka ei edellä 344 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaisesti ole mennyt pitemmälle kuin kyseiselle
yritykselle asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla kuuluvista velvollisuuksista on seurannut. Komissio ei näin ollen ole
tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, ettei Arkema Francen tässä yhteydessä esittämillä todisteilla ole merkittävää
lisäarvoa.
Riidanalaisen päätöksen 98 perustelukappaleesta ja alaviitteestä nro 142 komissio toteaa nimenomaisesti, että ”EKA ilmoittaa
myös, että vuoden 1995 tienoilla päätettiin yhdessä Finnish Chemicalsin ja [Arkema Francen] kanssa ’tehdä merkittävä hinnankorotus,
joka toimi’ Portugalin osalta escudon arvon alenemisen vuoksi” ja että ”EKA:n esittämät todisteet osoittavat, että vuonna
1995 yritys nosti portugalilaisilta asiakkailta perimiään hintoja 31 prosenttia ja 44 prosenttia vuoden 1993 hintoihin nähden”.
Komissio toteaa lisäksi, että ”[Arkema France] ilmoittaa myös vuonna 1995 tehdystä onnistuneesta hinnankorotuksesta”. Riidanalaisen
päätöksen tekstistä ilmenee siis, että tästä vuonna 1995 tehdystä hinnankorotuksesta päätettiin EKA:n suullisesti antamien
tietojen ja sen toimittamien asiakirjojen perusteella, mitä kantaja ei kiistä. Näin ollen vaikka Arkema Francen suullisesti
esittämät tiedot vahvistavat EKA:n tiedot, on komission tapaan huomautettava, ettei tällä tiedolla voida edellä 343 kohdassa
esitetyn oikeuskäytännön perusteella katsoa olevan merkittävää lisäarvoa, koska Arkema France ei ole esittänyt hinnankorotuksesta
uusia yksityiskohtaisia tietoja EKA:n toimittamiin tietoihin nähden.
Riidanalaisen päätöksen 243 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 293 komissio toteaa, että ”EKA ja [Arkema France] ovat lausunnoissaan
ilmoittaneet, että niiden edustajat pitivät kokouksen helmi- tai maaliskuussa 1999” ja että ”[Arkema France] vahvisti, että
[W.] toimi EKA:n edustajana tässä kokouksessa”. Tästä on todettava, että komissio toistaa kyseisessä perustelukappaleessa
nimenomaisesti EKA:n suullisesti antamat tiedot. Lisäksi on huomautettava komission todenneen riidanalaisen päätöksen 245
perustelukappaleessa niin ikään, että ”vaikka kokouksen pitämisestä ei voida olla täysin varmoja, komissio pitää todennäköisenä
sitä, että kilpailijoiden välillä on käyty keskusteluja EKA:n kuvaamalla tavalla”. Komissio katsoo näin ollen, eikä kantaja
ole sitä kiistänyt, että sen lisäksi, että komissio sai tietää kyseisestä kokouksesta ja sen sisällöstä ainoastaan EKA:n toimittamien
tietojen perusteella, rikkomisen tosiseikkoja ei voida varmuudella vahvistaa kyseisen tiedon perusteella. Näin ollen on todettava,
ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä sulkiessaan pois sen mahdollisuuden, että Arkema Francen toimittamilla
tiedoilla voisi olla tältä osin merkittävää lisäarvoa.
Riidanalaisen päätöksen 251 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 302 komissio huomauttaa, että ”Finnish Chemicals ilmoitti
komissiolle kokouksesta, joka pidettiin Kööpenhaminassa 9.11.1999” ja johon osallistuivat Arkema Francen ja Finnish Chemicalsin
edustajat. Kyseisessä kohdassa täsmennetään lisäksi, että Arkema France ”on vahvistanut, että tällainen kokous pidettiin ja
[että se] toimitti komissiolle [edustajansa L:n] matkakulutositteet, jotka osoittavat hänen saapuneen Kööpenhaminaan 9.11.1999”.
Tästä on huomautettava yhtäältä, että pelkästään Arkema Francen edustajan matkakulutositteiden toimittaminen, mikä osoittaa
edustajan osallistuneen kyseiseen kokoukseen, on yhteistyötä, joka ei edellä 344 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaisesti
ole mennyt pitemmälle kuin kyseisellä yritykselle asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla kuuluvista velvollisuuksista on
seurannut. Toisaalta komissio toistaa riidanalaisen päätöksen 252 perustelukappaleessa Finnish Chemicalsin toimittamat täsmälliset
tiedot, joista käy ilmi kyseisessä kokouksessa käytyjen keskustelujen sisältö, kun taas riidanalaisen päätöksen 254 perustelukappaleessa
viitataan Arkema Francen kyseisestä kokouksesta esittämiin epätarkkoihin lausuntoihin. Lisäksi kyseisistä perustelukappaleista
käy ilmi, ettei Arkema Francen toimittamilla tiedoilla voitu tukea komission asiakirja-aineiston seikkoja silloin, kun nämä
tiedot toimitettiin, mutta Finnish Chemicalsin toimittamien tietojen perusteella komissio saattoi näyttää kyseiset seikat
toteen. Näin ollen komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, että näiltä Arkema Francen toimittamilta
tiedoilta puuttui merkittävä lisäarvo.
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 260 perustelukappaleessa, että ”Finnish Chemicals on todennut [edustajansa S:n välityksellä],
että [Arkema Francen] ja Finnish Chemicalsin edustajat tapasivat toisen kerran 21.12.1999 – – Tukholmassa” ja että ”myös [Arkema
Francen] toimittamat [L:n] matkakulutositteet vahvistavat tämän kokouksen.” Tästä on huomautettava, että sen lisäksi, ettei
komissio ole näyttänyt tätä kokousta toteen Finnish Chemicalsin toimittamien tietojen perusteella, kuten kyseisestä perustelukappaleesta
käy ilmi, sellaisten Arkema Francen edustajan pelkkien matkakulutositteiden toimittaminen, jotka vahvistavat tämän osallistuneen
kyseiseen kokoukseen, on yhteistyötä, joka ei edellä 344 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaisesti ole mennyt pitemmälle
kuin kyseiselle yritykselle asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla kuuluvista velvollisuuksista on seurannut.
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 118, että ”[Arkema France] on vahvistanut EKA:n kuvaileman markkinoiden
jakojärjestelmän ja korvausjärjestelmän olemassaolon”. Tästä on huomautettava, että sen lisäksi, että tämän perustelukappaleen
mukaan komissio vahvisti rikkomisen tosiseikat EKA:n suullisen lausunnon perusteella, mitä kantaja ei kiistä, pelkästään tämän
tiedon suullisen ja epävarman varmistamisen ei voida katsoa antavan merkittävää lisäarvoa, kuten edellä 343 kohdassa esitetystä
oikeuskäytännöstä käy ilmi.
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 207 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 259, että ”on huomattava, että niiden Finnish
Chemicalsin ja [Arkema Francen] käymien keskustelujen yhteydessä, jotka koskivat MODO-nimistä [asiakasta], [L] soitti [B]:lle
(Finnish Chemicalsin ranskalaisen maahantuojan Quadrimexin edustaja) keskustellakseen [Arkema Francen] menettämistä määristä”
ja että ”näissä 2. ja 5.10.1998 käydyissä puhelinkeskusteluissa [L] moitti skandinaavien aggressiivisuutta ja vaati [Arkema
Francelle] määrällistä korvausta”. Riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 257 mainituista asiakirjoista ja saman päätöksen
4.3.1.20 kohdasta, joka on otsikoitu ”1998 – MODO-nimistä asiakasta koskeva kiista”, ilmenee, että komissio käytti pelkästään
Finnish Chemicalsin sille toimittamia tietoja määrittäessään täsmällisesti kilpailijoiden välisen yhteydenpidon, joka koski
toimituksia MODO:lle, näiden yhteydenottojen ajankohdat ja jaetut määrät komissio on tukeutunut kokonaan Finnish Chemicalsin
sille toimittamiin tarkkoihin tietoihin. Komissio ei siis ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä sulkiessaan pois sen mahdollisuuden,
että kantajan tässä yhteydessä toimittamilla tiedoilla olisi merkittävää lisäarvoa.
Neljänneksi riidanalaisen päätöksen 568, 569, 571–573, 575 ja 576 perustelukappaleesta, joihin kantaja viittaa, käy ilmi,
että komissiolla oli nämä ”kahdesta lähteestä” saamansa tiedot hallussaan sillä hetkellä, jona Arkema France toimitti ne (riidanalaisen
päätöksen 568 perustelukappale), että Arkema France ”oli vahvistanut jakamista koskevan järjestelmän olemassaolon yleisin
sanamuodoin, mutta ei [ollut] toimittanut siltä ajankohdalta, jota tosiseikat koskevat, mitään kirjallisia todisteita, joiden
perusteella komission olisi ollut helpompi näyttää toteen kyseessä olevat tosiseikat” (riidanalaisen päätöksen 569 perustelukappale),
että Arkema Francen toimittamat tiedot sen yhteyksistä kilpailijoihinsa olivat ”perusluonteisia eikä komissio voinut niiden
perusteella vahvistaa kyseisiä seikkoja” (riidanalaisen päätöksen 571 perustelukappale), että vuosina 1993–1995 tehtyjä hinnankorostuksia
koskevat tiedot vahvistivat komissiolla jo hallussa olleet tiedot ”erittäin yleisin sanamuodoin” (riidanalaisen päätöksen
572 perustelukappale), että MODO-nimisen asiakkaan hankintoja koskevat tiedot ”oli jo vahvistettu EKA:n toimittamien asiakirjojen
perusteella” (riidanalaisen päätöksen 573 perustelukappale), että Arkema France ”vahvisti ainoastaan EKA:n lausunnon, joka
koski kilpailusääntöjen noudattamista koskevien ohjelmien käyttöönoton vaikutusta, eikä esittänyt tältä osin uusia todisteita”
(riidanalaisen päätöksen 575 perustelukappale) ja että komission arvio, jossa se toteaa, että ”vaikka [Arkema France] on pystynyt
vahvistamaan tietyt kartellin toimintaan liittyvät näkökohdat hyvin yleisluonteisesti, se ei ole tehnyt sitä tavalla, joka
voisi parantaa tuntuvasti komission mahdollisuuksia näyttää rikkominen toteen” (riidanalaisen päätöksen 579 perustelukappale).
Näin ollen on todettava, ettei missään näistä perustelukappaleista todeta, että Arkema Francen toimittamilla tiedoilla olisi
merkittävää lisäarvoa.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se ei alentanut Arkema
Francelle määrättyä sakkoa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella. Kymmenennen kanneperusteen ensimmäinen osa on näin
ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se ei antanut Arkema Francelle, toisin
kuin Finnish Chemicalsille, mitään ”tunnustusta” sen komissiolle toimittamista tiedoista, joista komissio on kuitenkin todennut
riidanalaisen päätöksen 568, 569, 571, 572, 573, 575 ja 576 perustelukappaleessa, että se saattoi niiden perusteella vahvistaa
rikkomisen tosiseikat. Tämä erilainen kohtelu lisää kantajalle määrätyn sakon määrää, vaikka kantajan ja Arkema Francen sakon
määrää olisi pitänyt alentaa 30–50 prosenttia suhteessa kyseisille yrityksille ja erityisesti Finnish Chemicalsille määrättyihin
sakkoihin.
Komissio kiistää nämä väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on alentanut Finnish Chemicalsille,
muttei Arkema Francelle, määrättyä sakkoa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella.
Edellä 196 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia
tilanteita ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tilanteita ei kohdella samalla tavalla, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti
perustella.
Siltä osin kuin käsiteltävässä asiassa yhtäältä todettiin kymmenennen perusteen ensimmäisen osan tarkastelussa (ks. edellä
367 kohta), ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, ettei Arkema Francen toimittamilla todisteilla
ollut merkittävää lisäarvoa, ja toisaalta kantaja ei kiistä komission tästä tekemää arviointia, jonka mukaan Finnish Chemicalsin
toimittamilla tiedoilla sen sijaan oli merkittävää lisäarvoa, on todettava, etteivät Arkema France ja Finnish Chemicals olleet
toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa, kun tarkastellaan sakon määrän alentamista vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella.
Näin ollen voidaan todeta, ettei kantaja ole osoittanut komission loukanneen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun tämä
ei alentanut Arkema Francelle määrättyä sakkoa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella.
Kymmenennen perusteen toisen osa ja siten koko kymmenes peruste sekä kantajan ensimmäinen vaatimus on hylättävä.
2.
Toissijainen vaatimus, joka koskee sakon määrän muuttamista

Asianosaisten lausumat
Yhdennellätoista perusteellaan kantaja vaatii, että kantajalle määrätyt sakot kumotaan tai niitä alennetaan siinä tapauksessa,
ettei unionin yleinen tuomioistuin kumoa riidanalaista päätöstä kantajan osalta.
Kantaja väittää ensinnäkin, että olisi epäoikeudenmukaista määrätä sille riidanalaisessa päätöksessä sakkoja saaneista yrityksistä
korkein sakko, vaikka Arkema Francen on huomattavasti vähäisemmässä määrin vastuussa rikkomisesta kuin EKA ja Finnish Chemicals.
Kantaja huomauttaa tässä yhteydessä, että rikkomisen kaksi päätekijää olivat EKA ja Finnish Chemicals, kuten riidanalaisen
päätöksen perusteluista käy ilmi, ja että nimenomaan näiden kahden kilpailijan pohjoismaisten markkinoiden jakamisesta käymän
kamppailun seurauksena muut kartelliin osallistujat, kuten Arkema France, ryhtyivät toimiin ja suojelemaan omia markkinoita
toiminta-alueillaan.
Kantaja katsoo toiseksi, että unionin yleisen tuomioistuimen on harkintavaltaansa käyttäessään otettava huomioon yhtäältä
se, että Arkema France osallistui EKA:ta ja Finnish Chemicalsia vähäisemmässä määrin rikkomiseen, ja toisaalta kantajan kahdeksannen
perusteen ensimmäisen ja toisen väitteen (ks. edellä 267–273 kohta), yhdeksännen perusteen ensimmäisen ja toisen osan (ks.
edellä 310–312 ja 320–323 kohta) ja kymmenennen perusteen (ks. edellä 331–333 ja 368 kohta) yhteydessä esittämät seikat.
Komissio kiistää kantajan väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuinten komission kilpailuasioissa tekemiin päätöksiin kohdistamasta valvonnasta on muistutettava, että oikeuskäytännön
mukaan unionin yleiselle tuomioistuimelle asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa EY 229 artiklan mukaisesti annettu täysi harkintavalta,
joka merkitsee enemmän kuin pelkkää laillisuusvalvontaa, jota harjoitettaessa voidaan vain hylätä kumoamiskanne tai kumota
kanteen kohteena oleva toimi, merkitsee sitä, että tämä tuomioistuin voi muuttaa riidanalaista toimea jopa silloin, kun sitä
ei kumota, ja ottaa huomioon kaikki tosiseikat muuttaakseen esimerkiksi sakon määrää (ks. asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer
v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo ensinnäkin vaatimuksesta, joka koskee kantajalle ja Arkema Francelle yhteisvastuullisesti
määrätyn sakon määrän muuttamista sen perusteella, ettei siinä otettu riittävästi huomioon Arkema Francen vähäisempää osallisuutta
kartellissa suhteessa EKA:han ja Finnish Chemicalsiin, ettei sitä voida hyväksyä, koska, kuten edellä 328 kohdassa on todettu,
kantaja ei esitä perusteita tai todisteita, joilla voitaisiin osoittaa Arkema Francen vähäinen osallisuus konsernissa, mikä
olisi peruste sille tässä yhteydessä määrätyn sakon määrän alentamiselle.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo edellä esitettyjen perusteiden mukaisesti ja kantajan tästä esittämien muiden väitteiden
puuttuessa toiseksi vaatimuksesta, joka koskee Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti ja kantajalle henkilökohtaisesti
määrättyjen sakkojen määrän muuttamista kahdeksannen perusteen ensimmäisen ja toisen väitteen, yhdeksännen perusteen ensimmäisen
ja toisen osan ja kymmenennen perusteen yhteydessä esitettyjen näkemysten perusteella, ettei perusteita tällaiselle alentamiselle
ole.
Kantajan toinen vaatimus ja koko kanne on näin ollen hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava komission vaatimuksen
mukaisesti korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Elf Aquitaine SA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 17 päivänä toukokuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Ensisijainen vaatimus, joka koskee riidanalaisen päätöksen kumoamista
Ensimmäinen peruste, jonka mukaan on rikottu rikkomista koskevan vastuun kohdentamisesta konsernissa annettuja sääntöjä
Ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio on tehnyt oikeudellisen virheen asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen
rikkomista merkitsevästä toiminnasta
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen osa, joka koskee yhtiöiden oikeudellisen ja taloudellisen autonomian periaatteen loukkaamista
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmas osa, jonka mukaan komissio on tehnyt virheen, koska sen riidanalaisessa päätöksessä esittämillä seikoilla ei vahvisteta
ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljäs osa, jonka mukaan komissio on virheellisesti katsonut, ettei kantaja ole esittänyt aihetodisteita ratkaisevaa vaikutusvaltaa
koskevan olettaman kumoamiseksi
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viides osa, jonka mukaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevasta olettamasta on tehty olettama, jota ei voida kumota
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen peruste, joka koskee kuuden perusperiaatteen loukkaamista asetettaessa kantaja vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen
rikkomista merkitsevästä toiminnasta
Ensimmäinen osa, joka koskee kantajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen osa, joka koskee menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmas osa, joka koskee syyttömyysolettaman loukkaamista
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljäs osa, joka koskee yksilöllistä vastuuta ja seuraamusten yksilökohtaista määräämistä koskevien periaatteiden loukkaamista
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viides osa, joka koskee nullum crimen, nulla poena sine lege -periaatteen loukkaamista
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuudes osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen rikkomista
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmas peruste, joka koskee kantajan esittämän aihetodisteiden kokonaisuuden vääristelyä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljäs peruste, joka koskee riidanalaisen päätöksen perustelujen ristiriitaisuutta
Ensimmäinen osa, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yrityksen käsitteen soveltamisperusteiden ristiriitaisuutta
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen osa, joka koskee riidanalaisen päätöksen ristiriitaisia perusteluja siitä, oliko kantaja tietoinen kyseisestä rikkomisesta
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmas osa, joka koskee ristiriitaisia perusteluja sen valvonnan laadusta, jota emoyhtiön on kohdistettava tytäryhtiöönsä,
jotta emoyhtiö voidaan asettaa vastuuseen tytäryhtiön tekemästä rikkomisesta
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viides peruste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuudes peruste, joka koskee oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Seitsemäs peruste, joka koskee harkintavallan väärinkäyttöä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kahdeksas peruste, joka koskee henkilökohtaisen sakon perusteetonta määräämistä kantajalle
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhdeksäs peruste, jonka mukaan Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon laskennassa ei ole noudatettu
sakon laskentaa määrittäviä periaatteita ja sääntöjä
Ensimmäinen osa, joka koskee Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon virheellistä laskentaa
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti
määrätyn sakon yhteydessä
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuudes väite, joka koskee vuoden 2002 yhteistyötiedonannon noudattamatta jättämistä
Ensimmäinen osa, joka koskee kieltäytymistä alentamasta sakkoa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Toissijainen vaatimus, joka koskee sakon määrän muuttamista
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.