CELEX: 62013CJ0196
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyvos 75/442/EEB, 91/689/EEB ir 1999/31/EB
Atliekų tvarkymas
Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuojamas įsipareigojimų neįvykdymas
Neįvykdymas
SESV 260 straipsnio 2 dalis
Piniginės sankcijos
Periodinė bauda
Vienkartinė suma

Savo ieškiniu Europos Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
pripažinti, kad, nesiėmusi visų būtinų priemonių įvykdyti Sprendimui
Komisija / Italija
(C‑135/05,
EU:C:2007:250
), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (
OL L 194, p. 39
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (
OL L 78, p. 32
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 3; toliau – Direktyva 75/442), 4, 8 ir 9 straipsnius, 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų (
OL L 377, p. 20
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 78) 2 straipsnio 1 dalį ir 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyvos 1999/31/EB dėl atliekų sąvartynų (
OL L 182, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 228) 14 straipsnio a‐c punktus, ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 260 straipsnio 1 dalį,
—
nurodyti Italijos Respublikai sumokėti Komisijai 256819,20 eurų periodinę baudą už kiekvieną uždelstą dieną įvykdyti Sprendimą
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) nuo sprendimo šioje byloje paskelbimo dienos,
—
nurodyti Italijos Respublikai sumokėti Komisijai vienkartinę sumą, gautą 28089,60 euro sumą už dieną padauginus iš pažeidimo trukmės dienų, skaičiuojamų nuo Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) paskelbimo iki sprendimo šioje byloje priėmimo dienos, skaičiaus ir
—
priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Teisinis pagrindas
Direktyva 75/442/EB
Pagal Direktyvos 75/442 4 straipsnį:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai <…>
<…>
Valstybės narės taip pat imasi būtinų priemonių uždrausti atliekų išmetimą, išvertimą ar nekontroliuojamą šalinimą.“
Šios direktyvos 8 straipsnyje valstybės narės buvo įpareigotos imtis būtinų priemonių, kad užtikrintų, jog bet kuris atliekų turėtojas arba pasirūpintų, kad atliekas sutvarkytų privatus ar viešas atliekų surinkėjas arba įmonė, vykdanti šios direktyvos II priedo A arba B dalyse nurodytas operacijas, arba pats jas panaudotų ar pašalintų pagal šios direktyvos nuostatas.
Direktyvos 75/442 9 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog tam, kad galėtų įgyvendinti, be kita ko, šios direktyvos 4 straipsnį, bet kuri įmonė ar ūkio subjektas, atliekantis atliekų šalinimo operacijas, turi gauti atsakingos už šios direktyvos nuostatų įgyvendinimą institucijos leidimą. Tos pačios direktyvos 2 straipsnio 9 dalyje patikslinta, kad šie leidimai gali būti išduodami tik tam tikram laikotarpiui, gali būti atnaujinami, išduodami su tam tikromis sąlygomis ir įpareigojimais arba, jei numatomas atliekų šalinimo būdas yra nepriimtinas ir žalingas aplinkai, gali būti atsisakoma išduoti leidimą.
Direktyva 75/442 buvo panaikinta ir pakeista 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/12/EB dėl atliekų (
OL L 114, p. 9
), ši vėliau panaikinta ir pakeista 2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/98/EB dėl atliekų ir panaikinančia kai kurias direktyvas (
OL L 312, p. 3
). Direktyvos 75/442 4, 8 ir 9 straipsnių tekstas iš esmės perimtas Direktyvos 2008/98 15, 23 straipsniuose ir 36 straipsnio 1 dalyje.
Direktyva 91/689/EB
Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių, kad visose pavojingų atliekų išvertimo (išpylimo) vietose tokios atliekos būtų registruojamos ir identifikuojamos.“
Ši direktyva buvo panaikinta Direktyva 2008/98. Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalis iš esmės suformuluota taip pat kaip Direktyvos 2008/98 35 straipsnio 1 ir 2 dalys.
Direktyva 1999/31
Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktuose numatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, kad sąvartynams, kuriems šios direktyvos perkėlimo į nacionalinius teisės aktus metu jau yra išduoti leidimai arba kurie jau yra eksploatuojami, būtų draudžiama tęsti veiklą, jei neatlikti žemiau nurodyti darbai <…>
a)
per vienerius metus nuo 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos [t. y. iki 2002 m. liepos 16 d.] sąvartyno operatorius parengia ir pateikia kompetentingai institucijai tvirtinti sąvartyno sutvarkymo planą, kuriame įrašo 8 straipsnyje nurodytą informaciją ir visas koreguojamąsias priemones, operatoriaus nuomone, reikalingas, kad būtų laikomasi šios direktyvos reikalavimų, išskyrus I priedo 1 punkto reikalavimus;
b)
gavusios sąvartyno sutvarkymo planą, kompetentingos institucijos priima galutinį sprendimą, ar minėto sutvarkymo plano ir šios direktyvos pagrindu sąvartynas gali tęsti veiklą. Valstybės narės imasi būtinų priemonių kuo greičiau pagal 7 straipsnio g punktą ir 13 straipsnį uždaryti sąvartynus, kuriems pagal 8 straipsnį nebuvo duotas leidimas tęsti veiklą.
c)
remdamasi patvirtintu sąvartyno sutvarkymo planu, kompetentinga institucija leidžia vykdyti būtinus darbus ir nustato pereinamąjį laikotarpį planui įvykdyti. Per aštuonerius metus nuo 18 straipsnio 1 dalyje nustatytos datos [t. y. iki 2002 m. liepos 16 d.] visi esami sąvartynai turi pasiekti tokį lygį, kad atitiktų šios direktyvos reikalavimus, išskyrus I priedo 1 punkto reikalavimus.“
Pagal šios direktyvos 18 straipsnio 1 dalį valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip per dvejus metus nuo šios direktyvos įsigaliojimo dienos (t. y. ne vėliau kaip 2001 m. liepos 16 d.), įgyvendina šią direktyvą ir apie tai nedelsdamos praneša Komisijai.
Sprendimas
Komisija / Italija
Savo 2007 m. balandžio 26 d. Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) Teisingumo Teismas patenkino Komisijos pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį ir pripažino, kad Italijos Respublika bendrai ir nuolat nevykdė su atliekų tvarkymu susijusių įsipareigojimų pagal Direktyvos 75/442 4, 8 ir 9 straipsnius, Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktus, nes nesiėmė visų būtinų priemonių šioms nuostatoms įgyvendinti.
Ikiteisminė procedūra
Tikrindama, kaip įvykdytas Sprendimas
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
), 2007 m. gegužės 8 d. laiške Komisija paprašė Italijos valdžios institucijų apibūdinti priemones, kurių imtasi šiam sprendimui įvykdyti. 2007 m. birželio 11 d. Briuselyje vyko Komisijos tarnybų ir Italijos valdžios institucijų susitikimas, per kurį šios institucijos turėjo pateikti Komisijai naujausią sąrašą priemonių, būtinų minėtam sprendimui įvykdyti.
2007 m. liepos 10 d., 2007 m. rugsėjo 26 d., 2007 m. spalio 31 d. ir 2007 m. lapkričio 26 d. laiškuose Italijos valdžios institucijos visų pirma pristatė nacionalinę represinių teisės aktų sistemą atliekų tvarkymo srityje ir tam tikras su šiuo tvarkymu susijusias iniciatyvas, taip pat apibendrino atskiruose regionuose susiklosčiusią 2002 m.
Corpo Forestale dello Stato
(Nacionalinė miškų administracija, toliau – CFS) ataskaitoje nurodytų sąvartynų padėtį.
Komisija laikėsi nuomonės, kad Italijos Respublika pranešė jai ne visas priemones, kurių imtasi Sprendimui
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įvykdyti, todėl 2008 m. vasario 1 d. nusiuntė šiai valstybei oficialų pranešimą, kuriame paragino ją per du mėnesius pateikti su tuo susijusias pastabas. Nuo 2008 m. balandžio 10 d. iki 2008 m. gegužės 26 d. ši valstybė narė per kelis kartus pateikė Komisijai naujus duomenis, susijusius su kiekvienu Italijos regionu ir su autonominėmis Trento ir Bolzano provincijomis, taip pat informaciją apie naująją nacionalinę sienų stebėjimo sistemą.
Per 2008 m. rugsėjo 24 d. Briuselyje vykusį susitikimą ir 2008 m. lapkričio 12 d. laiške Komisija kritikavo Italijos Respublikos pateiktos informacijos turinį. Išnagrinėjusi įvairius šios valstybės narės pateiktus dokumentus, 2009 m. birželio 26 d. Komisija jai pateikė pagrįstą nuomonę pagal EB 228 straipsnio 2 dalį; joje teigė, kad įsipareigojimų nevykdymas, kurį Teisingumo Teismas konstatavo Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
), tebesitęsia.
Italijos Respublikos prašymu Komisijos nustatytas terminas, skirtas atsakymui į šią pagrįstą nuomonę, buvo pratęstas iki 2009 m. rugsėjo 30 d. Šios valstybės narės atsakymą Komisija gavo 2009 m. spalio 1 d. Vėliau, laikotarpiu nuo 2009 m. spalio 13 d. iki 2013 m. vasario 19 d., minėta valstybė narė pateikė kitus naujausius dokumentus, susijusius su Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) vykdymu.
Pirma, atsižvelgdama į Italijos Respublikos pateiktą informaciją Komisija teigė, kad ši valstybė narė dar nesiėmė visų priemonių Sprendimui
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įvykdyti, nes 218 sąvartynų, esančių 18 iš 20 Italijos regionų teritorijoje, neatitiko Direktyvos 75/442 4 ir 8 straipsnių. Antra, remdamasi tuo, kad yra 218 nelegalių sąvartynų, Komisija padarė išvadą, kad tikrai yra tokių, kurie veikia be leidimo, ir taip pažeistas šios direktyvos 9 straipsnis. Trečia, Komisija teigė, kad 16 iš šių 218 sąvartynų buvo laikomos pavojingos atliekos nesilaikant Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalyje nustatytų reikalavimų. Galiausiai Komisija teigė, jog Italijos Respublika neįrodė, kad penkiems 2001 m. liepos 16 d. egzistavusiems sąvartynams taikomas sutvarkymo planas arba jie galutinai uždaryti, kaip numatyta Direktyvos 1999/31 14 straipsnyje.
Kadangi Italijos Respublika per pagrįstoje nuomonėje nustatytą terminą, kurį Komisija pratęsė, nesiėmė visų priemonių Sprendimui
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įvykdyti, Komisija 2013 m. balandžio 16 d. pareiškė šį ieškinį.
Per šį procesą įvykę pokyčiai
2014 m. balandžio 10 d. laiške Teisingumo Teismas paprašė Italijos Respublikos ir Komisijos iki 2014 m. gegužės 16 d. pateikti naujausią informaciją dėl Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) vykdymo. Taip pat paprašyta konkrečiai nurodyti naujus po 2002 m. atsiradusius sąvartynus, kuriuos šalys minėjo savo pareiškimuose.
Savo atsakyme Italijos Respublika pateikė priemonių, kurių imtasi dėl 218 Komisijos ieškinyje nurodytų sąvartynų, santrauką. Ši valstybė narė taip pat pateikė 71 naujo sąvartyno sąrašą; nors ir nebuvo nurodyti 2002 m. CFS ataskaitoje, jie siejami su Komisijos kaltinimais.
Per posėdį ir atsakydama į Teisingumo Teismo prašymą pateikti informacijos Komisija savo ruožtu pirmiausia teigė, kad, remiantis jos turimais naujausiais duomenimis, 198 sąvartynai vis dar neatitinka Direktyvos 75/442 4 straipsnio reikalavimų ir kad du iš šių sąvartynų neatitinka šios direktyvos 8 ir 9 straipsnių reikalavimų, o keturiolika – Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalies reikalavimų. Iš informacijos, kuria pasikeista per 2014 m. gegužės 23 d. vykusį Italijos valdžios institucijų ir Komisijos susitikimą, matyti, kad liko tik du sąvartynai, neatitinkantys Direktyvos 1999/31 14 straipsnio reikalavimų. Galiausiai nė vienas naujas Italijos valdžios institucijų nurodytas sąvartynas nėra šio ieškinio dalykas.
Dėl ieškinio priimtinumo
Šalių argumentai
Italijos Respublika ginčija šio ieškinio priimtinumą ir tvirtina, pirma, kad informacijos šaltiniais, kuriais Komisija grindžia savo ieškinį, be kita ko, CFS ataskaitomis ir šios valstybės narės pareiškimais per neoficialius susitikimus su Komisija, negalima grįsti ieškinio pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį, nes piniginės sankcijos, kurios gali būti skirtos per tokį procesą, siejamos su konkrečiais pažeidimais kiekviename iš nelegalių sąvartynų.
Antra, ši valstybė narė kaltina Komisiją, kad ši išplėtė šio ieškinio sritį ir vertindama priemones, kurių turėjo imtis Italijos valdžios institucijos pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį, atsižvelgė į naujus sąvartynus, nenurodytus CFS ataskaitoje.
Trečia, 2011 m. birželio 14 d. rašte, adresuotame Italijos Respublikai, Komisija ginčo dalyką apibūdino kitaip, nei suformuluota pagrįstoje nuomonėje, taigi ji turėjo priimti naują pagrįstą nuomonę.
Ketvirta, Italijos Respublika tvirtina, kad Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) nėra nuorodų į Italijos teisės aktų trūkumus ir kad Komisija konkrečiai nenurodė tų teisės aktų nuostatų, kurias laiko netinkamomis. Kadangi tai nenurodyta, Italijos Respublika negali gintis ir ieškinys yra nepriimtinas. Bet kuriuo atveju taikyti nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus sudėtinga dėl to, kad situacija, kurią reikia išspręsti, yra komplikuota.
Penkta, Italijos Respublika teigia, kad įrodė rūpestingumą stengdamasi ištaisyti Teisingumo Teismo sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) konstatuotą įsipareigojimų neįvykdymą. Taigi ši valstybė narė prašo atmesti ieškinį.
Komisija savo ruožtu primena, pirma, jog Teisingumo Teismas savo Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) jau yra nusprendęs, kad CFS ataskaita gali būti laikoma patikimu informacijos šaltiniu Komisijai pradedant vykdyti procedūrą dėl pažeidimo ir kad per Komisijos ir Italijos valdžios institucijų susitikimus diskusijos šiuo klausimu buvo grindžiamos šiuo dokumentu.
Antra, Komisija tvirtina, kad sprendimo vykdymo etape visiškai teisėta atsižvelgti į kitus kompetentingoms valdžios institucijoms žinomus reikalavimų neatitinkančius sąvartynus, nes jie susiję su Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) konstatuotu bendru ir nuolatiniu įsipareigojimų nevykdymu.
Trečia, 2011 m. birželio 14 d. pranešime tik išdėstyta situacija, susiklosčiusi po to, kai buvo išsiųsta pagrįsta nuomonė. Todėl nebuvo būtina siųsti Italijos Respublikai naujos pagrįstos nuomonės.
Ketvirta, itin svarbu, kad Italijos Respublika būtų priėmusi teisės aktus, tinkamus geram atliekų administravimui. Šiuo klausimu pačios Italijos valdžios institucijos teigė, kad teisės aktų pakeitimas iš dalies leistų įvykdyti Sprendimą
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
).
Penkta, Komisija tvirtina, kad Italijos valdžios institucijos pradėjo teikti jai nuoseklią ir patikimą informaciją tik po to, kai buvo išsiųsta pagrįsta nuomonė.
Teisingumo Teismo vertinimas
Italijos Respublikos argumentą dėl medžiagos, kuria rėmėsi Komisija šioje byloje, visų pirma CFS ataskaitos ir šios valstybės narės pareiškimų, įrodomosios galios reikia atmesti, nes jis nesusijęs su Komisijos ieškinio priimtinumu.
Kalbant apie Italijos Respublikos nurodytą nepriimtinumo pagrindą, siejamą su Komisijos ieškinyje nurodytais naujais reikalavimų neatitinkančiais sąvartynais, pažymėtina, kad SESV 260 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra turi būti laikoma specialia teismine sprendimų vykdymo procedūra, kitaip tariant – vykdymo priemone. Todėl jos pagrindas gali būti tik valstybei narei pagal Sutartį tenkančių įsipareigojimų neįvykdymas, kurį Teisingumo Teismas, remdamasis SESV 258 straipsniu, traktavo kaip pagrįstą (žr. Sprendimo
Komisija / Vokietija
, C‑95/12,
EU:C:2013:676
, 23 punktą).
Tačiau nagrinėjamu atveju primintina, kad savo Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) Teisingumo Teismas pripažino bendro ir tęstinio pobūdžio įsipareigojimų nevykdymą remdamasis ne tik 2002 m. CFS ataskaita, bet ir kita informacija, pavyzdžiui, parlamentinių tyrimo komisijų parengtomis ataskaitomis ar oficialiais dokumentais, kuriuos priėmė būtent regioninės institucijos. Tokiomis aplinkybėmis, kadangi Italijos Respublika kaltina Komisiją tik tuo, kad ši nurodė sąvartynus šiame ieškinyje, nors jie nepaminėti CFS ataskaitoje, šį argumentą reikia atmesti, nes laikytina, kad šiuos sąvartynus apima bendras ir nuolatinis įsipareigojimų nevykdymas, konstatuotas išnagrinėjus ieškinį pagal EB 226 straipsnį (dabar – SESV 258 straipsnis) (dėl ieškinio pagal EB 226 straipsnį pagal analogiją žr. Sprendimo
Komisija / Airija
, C‑494/01,
EU:C:2005:250
, 37–39 punktus).
Dėl išvados, kurią Italijos Respublika daro remdamasi 2011 m. birželio 14 d. pranešimu, kad Komisija išplėtė ginčo dalyką, palyginti su nurodytuoju pagrįstoje nuomonėje, pasakytina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kadangi Komisija pagrįstoje nuomonėje, priimtoje taikant EB 228 straipsnio 2 dalį, privalo patikslinti punktus, pagal kuriuos atitinkama valstybė narė neatitiko Teisingumo Teismo sprendimo, kuriame konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas, ginčo dalykas negali būti išplėstas pagrįstoje nuomonėje nenurodytiems įsipareigojimams. Priešingu atveju kiltų grėsmė dėl proceso tvarką užtikrinančių pagrindinių procesinių reikalavimų pažeidimo (žr. Sprendimo
Komisija / Portugalija
, C‑457/07,
EU:C:2009:531
, 60 punktą).
Nagrinėjamu atveju, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 35 punkte, konstatuotina, jog Italijos Respublika nepagrindė teiginio, kad šioje byloje priimtoje pagrįstoje nuomonėje nurodyti įsipareigojimai buvo pakeisti minėtame pranešime. Taigi su šiuo pranešimu siejamą nepriimtinumo pagrindą reikia atmesti.
Be to, tvirtindama, kad Italijos Respublika turi iš dalies pakeisti teisės aktus, kad įvykdytų Sprendimą
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
), Komisija nenurodo įsipareigojimo, kurio neįvykdymo tame sprendime nekonstatavo Teisingumo Teismas, tačiau, siekdama konstatuoti inkriminuojamą įsipareigojimų neįvykdymą, tik nurodo, kokių priemonių, anot jos, ši valstybė narė turėtų imtis, kad įvykdytų minėtą sprendimą.
Dėl argumento, kad Italijos Respublika bendradarbiavo su Komisija per visą procedūrą, pakanka konstatuoti, kad nors į šią aplinkybę – darant prielaidą, kad ji teisinga, – galima atsižvelgti nustatant pinigines sankcijas, ji neturi įtakos ieškinio priimtinumui.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškinys yra priimtinas.
Dėl įsipareigojimų neįvykdymo
Šalių argumentai
Komisija, atsižvelgusi į Italijos valdžios institucijų pateiktą informaciją jų 2009 m. spalio 1 d. atsakyme ir papildomą informaciją, esančią 2009 m. spalio 30 d. pranešime, teigia, kad suėjus pagrįstoje nuomonėje nurodytam pratęstam terminui, visoje Italijos Respublikos teritorijoje, išskyrus Aostos slėnį, buvo nuo 368 iki 422 sąvartynų, neatitinkančių Direktyvos 75/442 4, 8 ir 9 straipsnių reikalavimų. 15 ar net 23 iš šių sąvartynų, kuriuose buvo pavojingų atliekų, neatitiko Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalies reikalavimų. Komisija teigia, kad, remiantis šiais duomenimis, sanavimo ar rekultivavimo darbai, nelygu sąvartynas, nebuvo baigti, tik numatyti arba dar turintys būti numatyti. Kitų sąvartynų veikla apribota.
Komisija tvirtina, kad Italijos Respublika turėjo įgyvendinti bendro ir nuolatinio pobūdžio struktūrines priemones, kad ištaisytų bendrą ir nuolatinį įsipareigojimų nevykdymą, konstatuotą Teisingumo Teismo sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
). Tokio įsipareigojimų neįvykdymo konstatavimas patvirtintų, kad nacionalinės teisės aktuose numatyta jų vykdymo užtikrinimo sistema yra netinkama, ir paskatintų Italijos valdžios institucijas ją reformuoti, kad būtų įvykdytas minėtas sprendimas.
Per posėdį Komisija patikslino, kad šalys nesutaria dėl iš Direktyvos 75/442 4 straipsnio kylančių įsipareigojimų, o ne dėl nelegalių sąvartynų skaičiaus. Pagal šio 4 straipsnio pirmą pastraipą Italijos Respublika privalo ne tik pašalinti atliekas ir nebenaudoti atitinkamų vietų kaip sąvartynų, bet ir įvertinti kiekvieną sąvartyną, ar būtina imtis priemonių atliekoms panaudoti. Taigi, nors šios direktyvos 4 straipsnio antroje pastraipoje įtvirtinta valstybių narių pareiga uždrausti atliekų išmetimą, išvertimą ar nekontroliuojamą šalinimą, šių priemonių nepakanka siekiant laikytis to straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtintų įsipareigojimų. Remiantis posėdžio dieną turima informacija, šių beveik visuose Italijos regionuose esančių sąvartynų sanavimas ir (arba) rekultivavimas dar vyksta.
Dėl Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktų Komisija tvirtina, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam pratęstam terminui mažiausiai 93 sąvartynai, 2001 m. liepos 16 d. esantys daugiau kaip dešimtyje regionų, neatitiko šiame straipsnyje nustatytų reikalavimų. Remiantis Italijos valdžios institucijų atsakymu į pagrįstą nuomonę, dėl kai kurių sąvartynų nebuvo pateiktas ir patvirtintas tvarkymo planas ir nepriimtas galutinis sprendimas dėl jų uždarymo. Kiek tai susiję su kitais sąvartynais, pateikti duomenys buvo neišsamūs, neaiškūs arba, kai kurių sąvartynų atveju, pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos dieną nebuvo pateikta įrodymų apie jų uždarymą. Apie kai kuriuos kitus sąvartynus visai nepateikta jokios informacijos.
Italijos Respublika, priešingai, teigia, kad ėmėsi visų būtinų priemonių įvykdyti Sprendimui
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
).
Visų pirma ji tvirtina, kad nacionalinės valdžios institucijos padidino visų sąvartynų saugumą ir kad Direktyvos 75/442 4 straipsnyje nenustatyta pareiga juos rekultivuoti ar sanuoti. Be to, nenustatytas joks Direktyvos 75/442 8 ir 9 straipsnių pažeidimas, nes visi 218 sąvartynų, kurie ieškinyje nurodyti kaip neatitinkantys reikalavimų tą dieną, kai kreiptasi į Teisingumo Teismą, pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui neveikė. Dauguma šių sąvartynų bus sanuoti arba vėl priskirti naudoti kaip įprasta žemė. Galiausiai, kadangi sąvartynai, kuriuos Komisija nurodė kaip neatitinkančius Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktų reikalavimų, yra uždaryti, ši nuostata jiems nebetaikoma.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma primintina, kad ESV sutartyje panaikintas procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 206 straipsnio 2 dalį etapas, susijęs su pagrįstos nuomonės priėmimu, todėl referencine data, kuria reikia remtis vertinant įsipareigojimų neįvykdymą pagal SESV 260 straipsnio 1 dalį, yra pagal šią nuostatą pateiktame oficialiame pranešime nustatyto termino pabaiga (žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
, C‑184/11,
EU:C:2014:316
, 35 punkto ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tačiau tuo atveju, kai procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo pradėta remiantis EB 228 straipsnio 2 dalimi ir pagrįsta nuomonė buvo priimta prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai, t. y. iki 2009 m. gruodžio 1 d., referencinė data, kuria reikia remtis vertinant įsipareigojimų neįvykdymą, yra toje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaiga (žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2014:316
, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šioje byloje Komisija priėmė pagrįstą nuomonę 2009 m. birželio 26 d. remdamasi EB 228 straipsnio 2 dalimi, todėl data, kuria reikia remtis vertinant įsipareigojimų neįvykdymą, yra šioje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino, kurį Komisija pratęsė, pabaiga, t. y. 2009 m. rugsėjo 30 d.
Be to, pagal Teisingumo Teismo praktiką Komisija per tokią procedūrą turi pateikti Teisingumo Teismui būtinų įrodymų, leidžiančių nustatyti, kiek valstybė narė įvykdė sprendimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Kai Komisija pateikia pakankamai duomenų, leidžiančių įrodyti įsipareigojimų nevykdymo tęstinumą, atitinkama valstybė narė turi iš esmės ir detaliai ginčyti pateiktus duomenis ir jų pasekmes (žr. Sprendimo
Komisija / Italija
, C‑119/04,
EU:C:2006:489
, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Pirmiausia, dėl Komisijos kaltinimų, siejamų su Direktyvos 75/442 nuostatų nesilaikymu, reikia iš eilės išnagrinėti argumentus, susijusius su šios direktyvos 4, 8 ir 9 straipsniais.
Dėl kaltinimo Direktyvos 75/442 4 straipsnio pažeidimu Komisija tvirtina, jog tam, kad būtų laikomasi šio straipsnio, reikalaujama ne tik uždaryti sąvartynus ar padidinti jų saugumą, bet ir sanuoti senus nelegalius sąvartynus.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas savo Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) 37 punkte priminė, kad net jei Direktyvos 75/442 4 straipsnio pirmoje pastraipoje konkrečiai nenurodomas priemonių, kurių reikia imtis siekiant užtikrinti, kad atliekos būtų panaudojamos ar šalinamos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai, sąrašas, ši nuostata valstybes nares įpareigoja dėl tikslo, kurį reikia pasiekti, palikdama joms diskreciją įvertinti tokių priemonių poreikį (šiuo klausimu taip pat žr. Sprendimo
Komisija / Airija
,
EU:C:2005:250
, 168 punktą; Sprendimo
Komisija / Portugalija
, C‑37/09,
EU:C:2010:331
, 35 punktą ir Sprendimo
Komisija / Graikija
, C‑600/12,
EU:C:2014:2086
, 51 punktą). Todėl iš esmės iš faktinės situacijos nesuderinamumo su šios direktyvos 4 straipsnio pirmos pastraipos tikslais negalima tiesiogiai daryti išvados, kad atitinkama valstybė narė tikrai neįvykdė įsipareigojimų pagal šią nuostatą. Tačiau Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jei ilgesnį laiką aplinkos būklė būna reikšmingai pablogėjusi, o kompetentingos institucijos nesikiša, iš principo tai reiškia, kad atitinkama valstybė narė viršijo šioje nuostatoje jai suteiktą diskreciją (taip pat šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Airija
,
EU:C:2005:250
, 169 punktą; Sprendimo
Komisija / Portugalija
,
EU:C:2010:331
, 36 punktą ir Sprendimo
Komisija / Graikija
,
EU:C:2014:2086
, 52 punktą).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas turėjo progą nuspręsti, pirma, jog pavojų aplinkai kelia jau pats faktas, kad atliekos išmetamos sąvartyne, nesvarbu, kokios rūšies, ir, antra, jog tam, kad būtų įvykdyti Direktyvos 75/442 4 straipsnio 1 dalies reikalavimai, nepakanka sąvartyno uždaryti arba atliekų užversti žemėmis ir skalda (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Portugalija
,
EU:C:2010:331
, 37 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti Italijos Respublikos argumentą, kad šiame ieškinyje Komisijos nurodytų sąvartynų uždarymas ir jų saugumo padidinimas – darant prielaidą, kad tai buvo padaryta, – yra pakankamos priemonės tam, kad būtų įvykdyti Direktyvos 75/442 4 straipsnyje nustatyti reikalavimai. Priešingai, kaip teisingai teigia Komisija ir savo išvados 65 ir 66 punktuose nurodo generalinė advokatė, pagal minėtą 4 straipsnį valstybė narė privalo ištirti, ar būtina sanuoti buvusius nelegalius sąvartynus, ir prireikus tai daryti.
Reikia pridurti, kad Italijos valdžios institucijų atlikti nelegalių sąvartynų patikrinimai ir jų ataskaitos rodo, kad Italijos Respublika visiškai suvokia pavojų, kurį šie sąvartynai kelia žmonių sveikatai ir aplinkai. Be to, kaip pažymi generalinė advokatė savo išvados 67 punkte, Italijos Respublika šioje byloje pateikė duomenis dėl sąvartynų sanavimo. Todėl ši valstybė narė negali teigti nežinojusi, jog tam, kad būtų visiškai įvykdytas Sprendimas
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
), būtina imtis priemonių nagrinėjamiems sąvartynams sanuoti.
Nagrinėjamoje byloje neginčijama, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam pratęstam terminui kai kuriuose sąvartynuose sanavimo darbai dar vyko arba nebuvo pradėti. Dėl kitų sąvartynų Italijos Respublika nepateikė duomenų, leidžiančių nustatyti datą, kada bus atliktas jų sanavimas. Tokiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam pratęstam terminui reikalaujami Komisijos nurodytų sąvartynų sanavimo darbai nebuvo baigti.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisijos kaltinimas, susijęs su tebesitęsiančiu Direktyvos 75/442 4 straipsnio pažeidimu, yra pagrįstas.
Dėl kaltinimo, susijusio su Direktyvos 75/442 8 straipsnio pažeidimu, primintina, jog šiame straipsnyje, kuris, be kita ko, užtikrina prevencinių veiksmų principo įgyvendinimą, numatyta, kad valstybės narės turi užtikrinti, jog atliekų turėtojas jas perduotų privačiam ar viešam atliekų surinkėjui arba įmonei, vykdantiems atliekų panaudojimo arba šalinimo operacijas, arba kad šis turėtojas užtikrintų panaudojimo ar šalinimo operacijas pagal šios direktyvos nuostatas (žr. Sprendimo
Komisija / Airija
,
EU:C:2005:250
, 179 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad toks įsipareigojimas nėra laikomas įvykdytu, jei valstybė narė tik nurodo laikinai apriboti nelegalaus sąvartyno naudojimą ir pradeda baudžiamąjį procesą prieš jo eksploatuotoją (žr., be kita ko, Sprendimo
Komisija / Airija
,
EU:C:2005:250
, 182 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir Sprendimo
Komisija / Portugalija
,
EU:C:2010:331
, 55 punktą).
Šioje byloje Italijos Respublika netvirtina, kad nagrinėjamų atliekų nepanaudojo ir nepašalino jų turėtojas, dėl to jos perduotos privačiam ar viešam surinkėjui arba įmonei, atliekantiems tokias operacijas. Ši valstybė narė tik teigia, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam pratęstam terminui nagrinėjami sąvartynai buvo uždaryti ir kad Italijos teisės aktuose numatytos baudžiamosios sankcijos toje srityje yra tinkamos.
Darytina išvada, kad pasibaigus pratęstam terminui Italijos Respublika ir toliau nevykdė konkretaus Direktyvos 75/442 8 straipsnyje įtvirtinto įsipareigojimo ir kad reikia pritarti Komisijos kaltinimui, susijusiam su šio straipsnio pažeidimu.
Kalbant apie kaltinimą, siejamą su Direktyvos 75/442 9 straipsnio pažeidimu, pirmiausia primintina, kad šiame straipsnyje nustatyti su rezultatu susiję valstybių narių įsipareigojimai suformuluoti aiškiai ir nedviprasmiškai – objektai ir įmonės, šių valstybių teritorijoje atliekantys atliekų šalinimo operacijas, turi turėti leidimą. Taigi visų pirma šiuo tikslu vykdydamos atitinkamą kontrolę ir užtikrindamos, kad be leidimo operacijos bus nutrauktos ir už tai bus realiai nubausta, valstybės narės privalo užtikrinti, kad nustatyta leidimų tvarka būtų veiksmingai taikoma ir jos būtų laikomasi (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Airija
,
EU:C:2005:250
, 116 ir 117 punktus).
Be to, pažymėtina, kad šios direktyvos 9 straipsnyje numatyta leidimų tvarka yra skirta, kaip matyti iš šios nuostatos formuluotės, tinkamai taikyti jos 4 straipsnį, ypač užtikrinant, kad su tokiais leidimais vykdomos šalinimo operacijos atitiktų įvairius tame straipsnyje nustatytus reikalavimus (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Airija
,
EU:C:2005:250
, 118 ir 131 punktus).
Darytina išvada, jog vien uždaryti sąvartyno nepakanka, kad būtų įvykdyti iš Direktyvos 75/442 9 straipsnio ir jos 4 ir 8 straipsnių kylantys įsipareigojimai.
Šioje byloje Italijos Respublika dėl Direktyvos 75/442 9 straipsnio pažeidimo, kuriuo yra kaltinama, tik teigia, kad pasibaigus nustatytam terminui visi Komisijos nurodyti sąvartynai buvo uždaryti. Be to, savo pareiškimuose ši valstybė narė pripažįsta, kad kai kurių iš šių sąvartynų eksploatuotojams niekada nebuvo išduoti leidimai, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį. Iš to matyti, kad tą dieną, kai pasibaigė pagrįstoje nuomonėje nustatytas pratęstas terminas, Italijos Respublika ir toliau nevykdė iš šio straipsnio kylančio įsipareigojimo, todėl reikia pritarti Komisijos kaltinimui, susijusiam su šio straipsnio pažeidimu.
Antra, dėl kaltinimo, susijusio su Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalies pažeidimu, pažymėtina, kad pagal šią nuostatą valstybės narės turi imtis būtinų priemonių, kad visose pavojingų atliekų išvertimo (išpylimo) vietose tokios atliekos būtų registruojamos ir identifikuojamos.
Iš šios nuostatos teksto matyti, kad valstybės narės privalo nuolat registruoti ir identifikuoti visas jų teritorijoje išverstas (išpiltas) atliekas, kad pasiektų šios direktyvos šeštoje konstatuojamojoje dalyje įtvirtintą tikslą užtikrinti kuo griežtesnę pavojingų atliekų šalinimo ir jų panaudojimo priežiūrą (Sprendimo
Komisija / Graikija
, C‑163/03,
EU:C:2005:226
, 63 punktas).
Nagrinėjamu atveju pakanka konstatuoti, kad Italijos Respublika netvirtino ir juo labiau neįrodė, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam pratęstam terminui ji išsamiai registravo ir identifikavo visas pavojingas atliekas, išverstas (išpiltas) Komisijos nurodytuose sąvartynuose, kaip numatyta Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalyje. Todėl tą dieną Italijos Respublika ir toliau neužtikrino iš šios nuostatos kylančio įsipareigojimo laikymosi.
Trečia, kalbant apie kaltinimą, susijusį su Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktų pažeidimu, reikia priminti, kad leisdama eksploatuoti sąvartyną, kurio tvarkymo planas prieš tai nebuvo pateiktas tvirtinti kompetentingai institucijai ir nepatvirtintas, valstybė narė nevykdo pagal šią nuostatą jai tenkančių įsipareigojimų (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Slovakija
, C‑331/11,
EU:C:2013:271
, 34–39 punktus).
Nagrinėjamu atveju pažymėtina, kad Italijos Respublika netvirtina, kad nagrinėjamų sąvartynų tvarkymo planai, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnį, buvo pateikti kompetentingai institucijai. Ši valstybė narė tik teigia, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui visi nurodyti su šio straipsnio pažeidimu siejami sąvartynai buvo uždaryti. Tačiau, kaip matyti iš šios valstybės narės pateiktų pareiškimų, kai kurie iš šių sąvartynų buvo atidaryti neturint leidimo ir nesiimta formalių priemonių jiems uždaryti. Tokiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad tą dieną Italijos Respublika ir toliau nevykdė iš šios direktyvos 14 straipsnio a–c punktų kylančių įsipareigojimų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, kurį Komisija pratęsė, nesiėmusi visų priemonių Sprendimui
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įvykdyti, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 260 straipsnio 1 dalį.
Dėl piniginių sankcijų
Šalių argumentai
Komisija prašo kartu skirti periodinę baudą ir vienkartinę sumą motyvuodama tuo, kad skirti vien periodinę baudą pagal SESV 260 straipsnį nepakaktų priversti valstybę narę nedelsiant vykdyti įsipareigojimus, kurių neįvykdymas konstatuotas pagal SESV 258 straipsnį.
Kiek tai susiję su periodinės baudos ir vienkartinės sumos dydžiu, Komisija remiasi savo 2005 m. gruodžio 13 d. Komunikatu „[SESV 260] straipsnio įgyvendinimas“ (SEC(2005) 1658), kuris atnaujintas 2012 m. rugpjūčio 31 d. Komisijos komunikatu „Duomenų, naudojamų apskaičiuojant vienkartines sumas ir baudas, kurias Komisija siūlo taikyti Teisingumo Teismui vykdant pažeidimo tyrimo procedūrą, atnaujinimas“ (SEC(2012) 6016 final).
Nagrinėjamu atveju Komisija laikosi nuomonės, kad 256819,20 EUR per dieną periodinė bauda atitinka aplinkybes. Ši suma gauta bazinį baudos tarifą, t. y. 640 eurų per dieną, padauginus iš pažeidimo sunkumo koeficiento 8 skalėje nuo 1 iki 20, iš trukmės koeficiento 3 skalėje nuo 1 iki 3 ir iš kintamojo „n“, kuriuo parodomas Italijos mokumas ir Europos Sąjungos Taryboje turimų balsų skaičius, t. y. 16,72.
Dėl pažeidimo sunkumo Komisija pirmiausia primena nagrinėjamų nuostatų, kurios yra pagrindinė priemonė siekiant apsaugoti žmonių sveikatą ir aplinką, svarbą. Atsižvelgiant į ypatingą Direktyvos 75/442 4 straipsnio svarbą (
Komisija / Graikija
, C‑387/97,
EU:C:2000:356
), faktas, kad kai kurie sąvartynai šiuo metu atitinka šios direktyvos 8 ir 9 straipsniuose įtvirtintus reikalavimus, gali turėti tik nedidelę įtaką sankcijai, kurią turi skirti Teisingumo Teismas. Taip pat primintina, jog Teisingumo Teismas Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) konstatavo, kad Italijos Respublika „bendrai ir nuolat“ nevykdė įsipareigojimų.
Antra, Komisija pabrėžia pažeidimo pasekmes privatiems ir viešiesiems interesams, visų pirma dėl atliekų išvertimo (išpylimo) kylančią smarvę ir triukšmą, aplinkos taršą, šios taršos keliamą pavojų žmonių sveikatai ir natūralaus gamtovaizdžio irimą.
Trečia, Komisija tvirtina, kad Teisingumo Teismo praktika atliekų šalinimo srityje yra nusistovėjusi ir kad pažeistos nuostatos aiškios ir nedviprasmiškos.
Ketvirta, nors nuo procedūros pradžios, kai buvo nurodytas 5301 nelegalus sąvartynas, situacija labai pagerėjo, reikia atsižvelgti į tai, kad prieš Italijos Respubliką pradėtos kitos procedūros dėl pažeidimų tiek atliekų tvarkymo, tiek kitose srityse ir kad kai kurios iš šių procedūrų baigėsi sprendimu, kuriame konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas.
Dėl pažeidimo trukmės Komisija primena, kad nuo Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) paskelbimo 2007 m. balandžio 26 d. iki Komisijos sprendimo kreiptis į Teisingumo Teismą su šiuo ieškiniu priėmimo 2012 m. spalio 24 d. praėjo 65 mėnesiai.
Komisija siūlo nustatyti periodinę baudą, kuri laipsniškai mažėtų atsižvelgiant į Italijos Respublikos padarytą progresą vykdant Sprendimą
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
). Šią periodinę baudą reikėtų skaičiuoti pagal esamų nelegalių sąvartynų skaičių (pavojingų atliekų sąvartynų skaičius dauginamas iš dviejų), ir tada periodinės baudos sumą padalyti iš gauto skaičiaus. Periodinės baudos dydis mažėtų atsižvelgiant į kiekvieną reikalavimus jau atitinkantį sąvartyną. Atsižvelgdama į tai, kad su nelegaliais sąvartynais susijusi situacija Italijoje nuolat kinta, Komisija siūlo skaičiuoti periodinę baudą kas šešis mėnesius.
Be to, atsakydama į per posėdį pateiktą Teisingumo Teismo klausimą dėl laipsniškai mažėjančios periodinės baudos veiksmingumo atsižvelgiant į tai, kad šalių pozicijos labai skiriasi, Komisija tvirtino, kad ji ir Italijos Respublika nesutaria dėl to, kokių priemonių ši valstybė narė turi imtis, kad įgyvendintų Direktyvos 75/442 4 straipsnį. Tokiomis aplinkybėmis Komisija įsitikinusi, kad tuo atveju, jei Teisingumo Teismas šiame sprendime patvirtintų Komisijos taikomą šio 4 straipsnio aiškinimą, Italijos Respublika laikytųsi šio sprendimo ir toliau teiktų jai informaciją apie priemones, kurių imtasi dėl kiekvieno sąvartyno.
Kiek tai susiję su vienkartinės sumos dydžiu, Komisija siūlo taikyti tokį skaičiavimo metodą: fiksuoto dydžio bazinį tarifą, kuris yra 210 eurų per dieną, padauginti iš sunkumo koeficiento 8 ir kintamojo „n“, kurio dydis 16,72, t. y. šie dydžiai atitinka apskaičiuojant periodinę baudą naudotus dydžius, ir gautą skaičių padauginti iš dienų, per kurias įsipareigojimų nevykdymas tęsėsi, skaičiaus. Taigi vienkartinė suma gaunama 28089,60 EUR padauginus iš dienų, praėjusių nuo Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) paskelbimo iki šio sprendimo paskelbimo.
Italijos Respublika savo ruožtu pažymi, kad pritaikius pinigines sankcijas sumažėtų regionų ir vietos savivaldos vienetų ištekliai, skirti aplinkai valdyti.
Dėl pažeidimo sunkumo Italijos Respublika tvirtina, kad įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo ji kaltinama, yra nereikšmingas, palyginti su įsipareigojimų neįvykdymu, dėl kurio priimtas Sprendimas
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
). Be to, nacionalinės valdžios institucijos neturėjo įtakos inkriminuojamam įsipareigojimų nevykdymui, atsiradusiam dėl faktinės situacijos, kurią lėmė ankstesnis elgesys, ir dėl to reikėjo daugiau laiko pasiekti, kad atitinkami sąvartynai atitiktų reikalavimus.
Dėl pažeidimo trukmės Italijos Respublika pažymi, kad visi sąvartynai, dėl kurių nelegalaus eksploatavimo ji kaltinama, seniai neveikia.
Italijos Respublika per posėdį aiškino neketinanti teikti pastabų dėl Komisijos pasiūlymo nustatyti laipsniškai mažėjančią periodinę baudą, nes ji ginčija paties inkriminuojamo įsipareigojimų neįvykdymo egzistavimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirminės pastabos
Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į nagrinėjamos bylos aplinkybes ir, kaip jis mano, reikalingą įtikinimo ar atgrasymo lygį, kiekvienoje byloje turi nustatyti tinkamas pinigines sankcijas, kaip antai įpareigojimą sumokėti vienkartinę sumą, kad, be kita ko, būtų užkirstas kelias pakartoti panašius Sąjungos teisės pažeidimus (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2014:316
, 58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Dėl periodinės baudos
Kadangi Teisingumo Teismas konstatavo, kad Italijos Respublika per nustatytą terminą neįvykdė Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
), jis šiai valstybei narei gali nurodyti sumokėti periodinę baudą, jei įsipareigojimų nevykdymas tęsėsi tuo metu, kai Teismas pradėjo nagrinėti faktines aplinkybes (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
, C‑610/10,
EU:C:2012:781
, 96 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Siekiant nustatyti, ar įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo kaltinama Italijos Respublika, tęsėsi faktinių aplinkybių nagrinėjimo momentu, reikia įvertinti priemones, kurių, anot šios valstybės narės, imtasi jau pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam pratęstam terminui.
Per posėdį Komisija aiškino, kad 18 iš 20 Italijos regionų yra 200 sąvartynų, kurie vis dar neatitinka taikytinose nuostatose nustatytų reikalavimų. Anot šios institucijos, 198 sąvartynai dar neatitinka Direktyvos 75/442 4 straipsnio reikalavimų, du iš šių sąvartynų neatitinka ir šios direktyvos 8 ir 9 straipsnių reikalavimų, o keturiolika sąvartynų, kuriose laikomos pavojingos atliekos, neatitinka Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalyje nustatytų reikalavimų. Be to, liko tik du sąvartynai, dėl kurių nepriimtas tvarkymo planas arba su visišku uždarymu susijusios priemonės, ir taip pažeisti Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktai. Italijos Respublika savo ruožtu ir toliau ginčijo šių nuostatų pažeidimą ir iš esmės pateikė tuos pačius argumentus, kurie išdėstyti atsiliepime į ieškinį ir triplike, visų pirma argumentą, kad Direktyvos 75/442 4 straipsnyje neįtvirtinta pareiga sanuoti nelegalius sąvartynus, ir argumentą, kad visi Komisijos nurodyti sąvartynai seniai neveikia. Ši valstybė narė taip pat tvirtina, kad jai nepavyko rasti vieno iš dviejų su Direktyvos 75/442 8 ir 9 straipsniais siejamų sąvartynų, konkrečiai kalbant, Materos (Bazilikata) sąvartyno, esančio Altamūros‑Sgarrone vietovėje, nes jį neteisingai įvardijo CFS.
Šiuo klausimu pirmiausia primintina, jog, kaip nurodyta šio sprendimo 50–63 punktuose ir, priešingai, nei teigia Italijos Respublika, tam, kad būtų įvykdyti iš Direktyvos 75/442 4, 8 ir 9 straipsnių kylantys įsipareigojimai, nepakanka uždaryti visų atitinkamų sąvartynų. Konkrečiau kalbant, kiek tai susiję su Altamūros‑Sgarrone sąvartynu, pažymėtina, kad prie atsiliepimo į ieškinį pridėtuose dokumentuose Italijos Respublika pateikė informacijos apie sanavimo priemones, kurias numatyta jam taikyti. Tik triplike ši valstybė narė nurodė, kad tas sąvartynas supainiotas su kitu sąvartynu, ir pridūrė, kad Altamūros savivaldybė yra ne Bazilikatoje, o Apulijos regione. Tačiau šie Italijos Respublikos teiginiai, net darant prielaidą, kad jie teisingi, negali paneigti to, kad įsipareigojimų nevykdymas tęsiasi, nes šis įsipareigojimų nevykdymas pasireiškia ne konkrečiu nesanuotų sąvartynų skaičiumi, o iš minėtų nuostatų kylančių įsipareigojimų bendru ir nuolatiniu nesilaikymu. Aplinkybės, kurias šalys nurodė Teisingumo Teisme diskutuodamos šiuo vien faktiniu klausimu, neįrodo, kad inkriminuojamas įsipareigojimų nevykdymas baigėsi.
Raštu atsakydama į Teisingumo Teismo klausimus ir per posėdį Komisija taip pat teigė, kad Italijos Respublika ir toliau neregistruoja ir neidentifikuoja pavojingų atliekų, laikomų keturiolikoje sąvartynų. Kadangi bylos medžiagoje nėra įrodymų, leidžiančių daryti išvadą, kad tokia registracija vykdoma, reikia konstatuoti, kad ši valstybė narė, kiek tai susiję su šiais sąvartynais, ir toliau nevykdo iš Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalies kylančių įsipareigojimų.
Galiausiai dėl dviejų sąvartynų, kurie nurodyti kaip vis dar neatitinkantys Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktuose nustatytų reikalavimų, pakanka pažymėti, kad Italijos Respublika neįrodė, kad buvo pateikti ar patvirtinti šių sąvartynų tvarkymo planai arba kad priimti galutiniai sprendimai juos uždaryti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad daugelis beveik visuose Italijos regionuose esančių sąvartynų dar neatitinka minėtose nuostatose įtvirtintų reikalavimų, taigi įsipareigojimų nevykdymas, kuriuo kaltinama Italijos Respublika, tęsiasi tuo momentu, kai Teisingumo Teismas nagrinėja faktines aplinkybes.
Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas mano, kad priteisti iš Italijos Respublikos periodinę baudą yra tinkama finansinė priemonė, padėsianti paskatinti ją imtis būtinų priemonių užbaigti konstatuotą įsipareigojimų nevykdymą ir užtikrinti visišką Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įvykdymą.
Kalbant apie šios periodinės baudos dydį ir formą, pažymėtina, kad naudodamasis savo diskrecija šioje srityje Teisingumo Teismas turi nustatyti tokį periodinės baudos dydį, kad ši bauda, pirma, atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcinga nustatytam įsipareigojimų neįvykdymui ir atitinkamos valstybės narės mokumui (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Liuksemburgas
, C‑576/11,
EU:C:2013:773
, 46 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Komisijos pasiūlymai dėl periodinės baudos negali įpareigoti Teisingumo Teismo ir tėra naudinga gairė. Be to, gairės, kokios numatomos Komisijos komunikatuose, ne įpareigoja Teisingumo Teismą, bet prisideda prie šios institucijos veiksmų skaidrumo, nuspėjamumo ir teisinio saugumo užtikrinimo, kai ji teikia pasiūlymus Teisingumo Teismui (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2012:781
, 116 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Per SESV 260 straipsnio 2 dalimi grindžiamą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, besitęsiančio valstybėje narėje, nepaisant to, kad šis įsipareigojimų neįvykdymas jau buvo konstatuotas pirmajame sprendime, priimtame pagal EB 226 straipsnį ar SESV 258 straipsnį, Teisingumo Teismas turi galėti nustatyti tokią periodinę baudą, kokią mano esant tinkamą priversti šią valstybę narę įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš pirmojo Teisingumo Teismo sprendimo.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad tokia sankcija turi būti nustatoma atsižvelgiant į spaudimo lygį, būtiną valstybei narei, nevykdančiai teismo sprendimo, kuriuo pripažįstamas įsipareigojimų neįvykdymas, įtikinti šį sprendimą vykdyti ir pakeisti savo elgesį, kad būtų nutrauktas pažeidimas, kuriuo ji kaltinama (Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2012:781
, 117 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Taigi Teisingumo Teismui atliekant vertinimą, pagrindiniai kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti, siekiant užtikrinti, kad periodinė bauda turėtų priverstinį pobūdį vienodai ir veiksmingai taikant Sąjungos teisę, iš principo yra pažeidimo trukmė, jo sunkumas ir atitinkamos valstybės narės mokumas. Norėdamas taikyti šiuos kriterijus Teisingumo Teismas pirmiausia turi atsižvelgti į neįvykdymo pasekmes privatiems ir viešiesiems interesams bei atitinkamos valstybės narės pareigų įvykdymo skubą (Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2012:781
, 119 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Dėl pažeidimo sunkumo konstatuotina, kad pareiga pašalinti atliekas nekeliant pavojaus žmonių sveikatai ir aplinkai yra vienas iš Sąjungos politikos aplinkos srityje tikslų, kaip matyti iš SESV 191 straipsnio. Jei nesilaikoma iš Direktyvos 75/442 4 straipsnio kylančių įsipareigojimų, atsižvelgiant į tų įsipareigojimų pobūdį, atsiranda rizika, kad kils pavojus žmonių sveikatai ir bus pakenkta aplinkai, todėl toks nesilaikymas laikytinas itin sunkiu (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo
Komisija / Graikija
,
EU:C:2000:356
, 94 punktą).
Direktyvos 91/689 2 straipsnio 1 dalyje numatytas įpareigojimas reikalauti, kad visose pavojingų atliekų išvertimo (išpylimo) vietose tokios atliekos būtų registruojamos ir identifikuojamos, taip pat laikytinas sunkiu, nes šio įpareigojimo laikymasis yra būtina sąlyga siekiant visiškai įgyvendinti Direktyvos 75/442 4 straipsnyje numatytus tikslus (pagal analogiją žr. Sprendimo
Komisija / Graikija
,
EU:C:2000:356
, 95 punktą), juo labiau kad, kaip pažymi Komisija, šios atliekos pagal savo pobūdį kelia didesnį pavojų žmonių sveikatai ir aplinkai.
Be to, kaip pažymi Komisija, aplinkybė, kad ši byla susijusi su sprendimu dėl neįvykdytų bendrų ir nuolatinių veiksmų, sunkina nagrinėjamą įsipareigojimų neįvykdymą.
Nors Italijos Respublika, kaip pati tvirtina, nuo Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) priėmimo padarė didelę pažangą siekdama sumažinti minėtose nuostatose nustatytų reikalavimų neatitinkančių sąvartynų skaičių, paminėtina, kad, kaip tvirtina Komisija, progresas pasibaigus pagrįstoje nuomonėje numatytam pratęstam terminui vyko labai lėtai ir beveik visuose Italijos regionuose dar yra daug nelegalių sąvartynų.
Vertinant pažeidimo trukmę būtina atsižvelgti į momentą, kada Teisingumo Teismas imasi vertinti faktines aplinkybes, o ne kada Komisija kreipiasi į jį (Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2012:781
, 120 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 90 ir 91 punktų, Italijos Respublika negalėjo įrodyti, kad Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įsipareigojimų nevykdymas iš tiesų baigėsi. Todėl manytina, kad šis įsipareigojimų nevykdymas tęsiasi daugiau kaip septynerius metus, o tai yra ilgai.
Dėl Italijos Respublikos mokumo Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad reikia atsižvelgti į šios valstybės narės nesenus bendrojo vidaus produkto pokyčius iki dienos, kai Teisingumo Teisme pradėtos nagrinėti faktinės aplinkybės (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Airija
, C‑279/11,
EU:C:2012:834
, 78 punktą).
Nustatydamas periodinės baudos, skiriamos pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį, formą Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į įvairius veiksnius, susijusius su atitinkamo įsipareigojimų neįvykdymo pobūdžiu ir su nagrinėjamos bylos aplinkybėmis. Kaip minėta šio sprendimo 93 punkte, periodinės baudos formą ir dydį Teisingumo Teismas nustato naudodamasis savo diskrecija ir Komisijos pasiūlymai šiuo klausimu jo neįpareigoja.
Dėl Komisijos pasiūlymo skirti laipsniškai mažėjančią periodinę baudą pažymėtina, kad net jei siekiant užtikrinti visišką Teisingumo Teismo sprendimo įvykdymą reikia reikalauti mokėti visą periodinę baudą, kol valstybė narė imsis visų priemonių, būtinų įsipareigojimams įvykdyti, tam tikrais atvejais galima numatyti baudą, kuria atsižvelgiama į valstybės narės vykdant įsipareigojimus galbūt padarytą progresą (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
, C‑278/01,
EU:C:2003:635
, 43–51 punktus; Sprendimo
Komisija / Italija
, C‑496/09,
EU:C:2011:740
, 47–55 punktus ir Sprendimo
Komisija / Belgija
, C‑533/11,
EU:C:2013:659
, 73 ir 74 punktus).
Nagrinėjamos bylos aplinkybėmis ir atsižvelgdamas, be kita ko, į informaciją, kurią Teisingumo Teismui pateikė Italijos Respublika ir Komisija, Teisingumo Teismas mano, kad reikia nustatyti mažėjančią periodinę baudą. Taigi reikia nustatyti šios baudos apskaičiavimo metodą ir jos periodiškumą.
Šiuo klausimu, remiantis Komisijos pasiūlymu, reikia nustatyti mažėjančią periodinę baudą, mokėtiną kas šešis mėnesius, kad ši institucija galėtų įvertinti Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) vykdymo priemonių pažangą, atsižvelgdama į pasibaigus tam periodui esančią situaciją (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Italija
,
EU:C:2011:740
, 54 punktą).
Be to, kaip siūlo Komisija, reikia reikalauti sumokėti periodinę baudą, kurios dydis laipsniškai mažinamas atsižvelgiant į Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) nustatytus reikalavimus jau atitinkančių sąvartynų skaičių; sąvartynų, kuriuose laikomos pavojingos atliekos, skaičius dauginamas iš dviejų (pagal analogiją žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2003:635
, 50 punktą ir Sprendimo
Komisija / Italija
,
EU:C:2011:740
, 52 punktą).
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas, pasinaudodamas savo diskrecija, mano, kad reikia nustatyti 42800000 EUR dydžio periodinę baudą už šešis mėnesius ir iš šios sumos atimti sumą, proporcingą skaičiui sąvartynų, kurie pasibaigus atitinkamam laikotarpiui atitinka Sprendime
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) nustatytus reikalavimus; sąvartynų, kuriuose laikomos pavojingos atliekos, skaičius dauginamas iš dviejų.
Skaičiuodama, kiek sumažinti periodinę baudą, mokėtiną už kiekvienus šešis mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo, Komisija turi atsižvelgti tik į tuos įrodymus, kad imtasi būtinų priemonių Sprendimui
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įvykdyti, kurie jai pateikti prieš baigiantis atitinkamam semestrui.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus, reikia nurodyti Italijos Respublikai sumokėti į Komisijos sąskaitą „Nuosavi Europos Sąjungos ištekliai“ periodinę baudą nuo šio sprendimo paskelbimo iki Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įvykdymo dienos; periodinė bauda nustatoma šešiems mėnesiams ir už pirmus šešis mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo skaičiuojama jiems pasibaigus – iš pradinės nustatytos 42800000 EUR sumos atimama po 400000 EUR už kiekvieną iš 14 pavojingų atliekų sąvartynų, atitinkančių minėtame sprendime nustatytus reikalavimus, ir po 200000 EUR už kiekvieną iš kitų 186 sąvartynų, atitinkančių minėtame sprendime nustatytus reikalavimus. Už vėlesnius semestrus mokėtina periodinė bauda skaičiuojama jiems pasibaigus – iš prieš tai buvusį semestrą nustatytos periodinės baudos sumos atimamos tokios pačios sumos, atsižvelgiant į per atitinkamą semestrą sutvarkytus sąvartynus, siejamus su konstatuotu įsipareigojimų neįvykdymu, kad jie atitiktų reikalavimus.
Dėl vienkartinės sumos
Visų pirma primintina, kad Teisingumo Teismas, naudodamasis savo diskrecija, kuri jam suteikta šioje srityje, turi teisę nustatyti kartu ir periodinę baudą, ir vienkartinę sumą (Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2012:781
, 140 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Įpareigojimas sumokėti vienkartinę sumą ir šios sumos galimo dydžio nustatymas kiekvienu atskiru atveju turi priklausyti nuo visų svarbių veiksnių, susijusių ir su konstatuoto pažeidimo ypatybėmis, ir su suinteresuotosios valstybės narės, prieš kurią pradėta procedūra pagal SESV 260 straipsnį, elgesiu. Teisingumo Teismui suteikta didelė diskrecija nuspręsti, ar reikia skirti tokią sankciją, ir prireikus nustatyti jos dydį (žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2014:316
, 60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šioje byloje reikia atsižvelgti į visas teisines ir faktines aplinkybes, lėmusias konstatuotą įsipareigojimų neįvykdymą, visų pirma į didelį skaičių sąvartynų, vis dar neatitinkančių Sąjungos teisės reikalavimų. Be to, kaip generalinė advokatė nurodo savo išvados 188 punkte, be šios bylos, iškeltos dėl Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) neįvykdymo, Teisingumo Teismas nagrinėjo jau daugiau kaip 20 bylų dėl atliekų, kuriose pripažino, kad ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę.
Toks neteisėtų valstybės narės veiksmų konkrečioje Sąjungos veiklos srityje kartojimasis gali būti požymis, jog veiksmingai analogiškų Sąjungos teisės pažeidimų pasikartojimo prevencijai ateityje gali prireikti imtis atgrasomosios priemonės, pavyzdžiui, įpareigojimo sumokėti vienkartinę sumą (žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2014:316
, 78 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis naudodamasis savo diskrecija Teisingumo Teismas turi nustatyti vienkartinę sumą taip, kad, pirma, ji atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcinga padarytam pažeidimui (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Graikija
,
EU:C:2009:428
, 146 punktą).
Tarp šiuo klausimu svarbių veiksnių yra tokie elementai: konstatuoto pažeidimo sunkumas ir jo trukmė po to, kai priimtas sprendimas, kuriame jis nustatytas (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Italija
,
EU:C:2011:740
, 94 punktą), taip pat atitinkamos valstybės narės mokumas (žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
,
EU:C:2014:314
, 80 punktą).
Aplinkybės, į kurias reikia atsižvelgti, matyti iš šio sprendimo 98–104 punktuose pateiktų motyvų. Šiuo klausimu ypač primintina, kad nagrinėjamas pažeidimas yra bendro ir nuolatinio pobūdžio, kad su juo siejami sąvartynai yra beveik visuose Italijos regionuose ir kad tam tikruose iš šių sąvartynų laikomos pavojingos atliekos, keliančios didelį pavojų žmonių sveikatai ir aplinkai.
Remdamasis išdėstytais argumentais, Teisingumo Teismas mano, kad į bylos aplinkybes bus tinkamai atsižvelgta nustačius 40 mln. EUR dydžio vienkartinę sumą, kurią turės sumokėti Italijos Respublika.
Todėl Italijos Respublikai reikia nurodyti sumokėti į Komisijos sąskaitą „Europos Sąjungos nuosavi ištekliai“ 40 milijonų eurų vienkartinę sumą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas ir buvo konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas, pastaroji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Nesiėmusi visų būtinų priemonių įvykdyti Sprendimui
Komisija / Italija
(C‑135/05,
EU:C:2007:250
), Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 260 straipsnio 1 dalį.

2.
Nurodyti Italijos Respublikai sumokėti į Komisijos sąskaitą „Nuosavi Europos Sąjungos ištekliai“ periodinę baudą nuo šio sprendimo paskelbimo dienos iki Sprendimo
Komisija / Italija
(
EU:C:2007:250
) įvykdymo dienos; periodinė bauda nustatoma šešiems mėnesiams ir už pirmus šešis mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo skaičiuojama jiems pasibaigus – iš pradinės nustatytos 42800000 EUR sumos atimama po 400000 EUR už kiekvieną iš 14 pavojingų atliekų sąvartynų, atitinkančių minėtame sprendime nustatytus reikalavimus, ir po 200000 EUR už kiekvieną iš kitų 186 sąvartynų, atitinkančių minėtame sprendime nustatytus reikalavimus. Už vėlesnius semestrus mokėtina periodinė bauda skaičiuojama jiems pasibaigus – iš prieš tai buvusį semestrą nustatytos periodinės baudos sumos atimamos tokios pačios sumos, atsižvelgiant į per atitinkamą semestrą sutvarkytus sąvartynus, siejamus su konstatuotu įsipareigojimų neįvykdymu, kad jie atitiktų reikalavimus.

3.
Nurodyti Italijos Respublikai sumokėti į Komisijos sąskaitą „Europos Sąjungos nuosavi ištekliai“ 40 milijonų eurų vienkartinę sumą.

4.
Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)   Proceso kalba: italų.