CELEX: 62009CJ0434
Személyek szabad mozgása
EUMSZ 21. cikk
2004/38/EK irányelv
A »kedvezményezett« fogalma
A 3. cikk (1) bekezdése
Állampolgár, aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, és mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott
A más tagállam állampolgárságával való rendelkezés jelentősége
Kizárólag belső jellegű helyzet

A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad
mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK,
a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről
szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás
5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2004. L 274., 47. o.) 3. cikke (1) bekezdésének és 16. cikkének az értelmezésére
vonatkozik.
A kérelmet az S. McCarthy és a Secretary of State for the Home Department (belügyminiszter, a továbbiakban: Secretary of State)
között, az S. McCarthy által benyújtott tartózkodási engedély iránti kérelem tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében
terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós jog
A 2004/38 irányelv (1)–(3) preambulumbekezdése szerint:
„(1)      Az uniós polgárság elsődleges és egyéni jogot ruház az Unió valamennyi polgárára annak érdekében, hogy szabadon mozoghassanak
és tartózkodhassanak a tagállamok területén, a Szerződésben és az alkalmazására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokra
és feltételekre is figyelemmel.
(2)      A személyek szabad mozgása testesíti meg annak a belső piacnak az egyik alapvető szabadságát, amely olyan belső határok nélküli
térség, amelyben a szabad mozgás a Szerződés rendelkezéseinek megfelelően biztosított.
(3)      Az uniós polgárság a tagállamok állampolgárainak alapvető jogállása kell, hogy legyen, mikor a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz
való jogukat gyakorolják. Ezért szükséges a külön a munkavállalókkal, az önálló vállalkozókkal, valamint a diákokkal és más
inaktív személyekkel foglalkozó, meglévő közösségi jogi eszközök egységes szerkezetbe foglalása és felülvizsgálata valamennyi
uniós polgár szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogának egyszerűsítése és megerősítése érdekében.”
A 2004/38 irányelvnek az „Általános rendelkezések” című I. fejezete foglalja magában az irányelv 1–3. cikkét.
Az említett, „Tárgy” című 1. cikk a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv megállapítja:
a)      az uniós polgárok és családtagjaik által a tagállamok területén a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog gyakorlására
vonatkozó feltételeket [helyesen: a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jognak az uniós polgárok
és családtagjaik által történő gyakorlására vonatkozó feltételeket];
b)      az uniós polgárok és családtagjaik huzamos tartózkodáshoz való jogát a tagállamok területén;
c)      az a) és b) pontban meghatározott jogok korlátait közrendi, közbiztonsági és közegészségi okokból.”
A 2004/38 irányelvnek a „Fogalommeghatározások” című 2. cikke a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1)      »uniós polgár«: egy tagállam állampolgárságával rendelkező bármely személy;
2)      »családtag«:
a)      a házastárs;
b)      az uniós polgár élettársa, akivel egy tagállam jogszabályai alapján létrejött regisztrált élettársi kapcsolatban él, ha a
fogadó tagállam jogszabályai a regisztrált élettársi kapcsolatot a házassággal egyenértékűnek tekintik, és a fogadó tagállam
vonatkozó jogszabályaiban megállapított feltételekkel összhangban;
c)      az uniós polgár, házastársa, vagy a b) pontban meghatározott élettársa egyenesági leszármazottai, akik 21. életévüket nem
töltötték be vagy eltartottak;
d)      az uniós polgár, házastársa, vagy a b) pontban meghatározott élettársa eltartott egyenes ági felmenői;
3)      »fogadó tagállam«: az a tagállam, ahova az uniós polgár költözik azért, hogy a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát
gyakorolja.”
A 2004/38 irányelvnek a „Kedvezményezettek” címet viselő 3. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Ezt az irányelvet kell alkalmazni mindazokra az uniós polgárokra, akik olyan tagállamba költöznek, vagy olyan tagállamban
tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai, valamint az őket kísérő vagy hozzájuk csatlakozó, a 2. cikk 2. pontjában meghatározott
családtagjaikra.”
Ugyanezen irányelvnek „A tartózkodási joga” című III. fejezete foglalja magában az irányelv 6–15. cikkét.
Az említett 6. cikk a következőket írja elő:
„(1)      Az uniós polgárokat érvényes személyazonosító igazolvány vagy útlevél birtokában külön feltételek és más formai követelmények
nélkül három hónapig megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén.
(2)      Az (1) bekezdés rendelkezéseit kell alkalmazni az érvényes útlevéllel rendelkező azon családtagokra is, akik nem valamelyik
tagállam állampolgárai, és az uniós polgárt kísérik, vagy hozzá csatlakoznak.”
A 2004/38 irányelv 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, ha:
a)      munkavállalók vagy önálló vállalkozók a fogadó tagállamban; vagy
b)      elegendő forrásokkal rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek indokolatlan terhet a fogadó
tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk időtartama alatt, és a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással
rendelkeznek; vagy
c)      –       tanulmányok folytatásának fő céljából, ideértve a szakképzést is, beiratkoztak egy magán‑ vagy közoktatási intézménybe, amelyet
a fogadó tagállam akkreditált vagy tart fenn jogszabályai vagy közigazgatási gyakorlata alapján, és
–        teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó tagállamban, és nyilatkozattal vagy választásuk szerint más azzal
egyenértékű eszközzel bizonyítják a megfelelő nemzeti hatóságnál, hogy elegendő forrással rendelkeznek önmaguk és családtagjaik
számára ahhoz, hogy a tartózkodásuk időtartama alatt ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére;
vagy
d)      az a), b) vagy c) pontban meghatározott feltételeket teljesítő uniós polgárt kísérő vagy hozzá csatlakozó családtagok.
(2)      Az (1) bekezdésben meghatározott tartózkodás jogát ki kell terjeszteni azokra a családtagokra, akik nem valamelyik tagállam
állampolgárai, és az uniós polgárt kísérik vagy hozzá csatlakoznak a fogadó tagállamban, feltéve hogy az uniós polgár megfelel
az (1) bekezdés a), b) vagy c) pontjában említett feltételeknek.
(3)      Az (1) bekezdés a) pontjának alkalmazásában az az uniós polgár, aki a továbbiakban már nem munkavállaló vagy önálló vállalkozó,
megtartja munkavállaló vagy önálló vállalkozó jogállását a következő körülmények között:
[…]
(4)      Az (1) bekezdés d) pontjától és a (2) bekezdéstől eltérve, csak a házastársat, a 2. cikk 2. b) pontjában meghatározott regisztrált
élettársat és az eltartott gyermeket illeti meg a tartózkodás joga az (1) bekezdés c) pontjában meghatározott feltételeknek
megfelelő uniós polgár családtagjaként. A 3. cikk (2) bekezdését kell alkalmazni az uniós polgár, házastársa, vagy regisztrált
élettársa eltartott egyenesági felmenőire.”
A 2004/38 irányelvnek „A huzamos tartózkodás joga” címet viselő IV. fejezetében foglalt, „Az uniós polgárokra és családtagjaikra
vonatkozó általános szabályok” című 16. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Azok az uniós polgárok, akik jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban, huzamos tartózkodási jogot
nyernek ott. Erre a jogra nem vonatkoznak a III. fejezetben előírt feltételek.
(2)      Az (1) bekezdést azokra a családtagokra is alkalmazni kell, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárral
jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban.
[…]
(4)      A már megszerzett huzamos tartózkodási jog csak a fogadó tagállamtól való két egymást követő éven át tartó távollét esetén
veszik el.”
Ezen irányelvnek „A tartózkodási jogra és a huzamos tartózkodási jogra vonatkozó közös rendelkezések” című V. fejezete foglalja
magában az irányelv 22. cikkét, amely a „Területi hatály” címet viseli, és a következőképpen rendelkezik:
„A tartózkodási jog és a huzamos tartózkodási jog a fogadó tagállam területének egészére kiterjed. A tagállamok csak akkor
állapíthatnak meg területi korlátozásokat a tartózkodási jogra és a huzamos tartózkodási jogra vonatkozóan, ha ugyanezeket
a korlátozásokat állampolgáraikra is alkalmazzák.”

A nemzeti jog
Az Egyesült Királyság bevándorlásról szóló szabályozása értelmében azok a harmadik ország állampolgárságával rendelkező személyek,
akik e szabályozás alapján nem rendelkeznek engedéllyel az Egyesült Királyság területén való tartózkodásra, nem teljesítik
azokat a feltételeket sem, amelyek alapján e rendelkezések értelmében az Egyesült Királyságban letelepedett személy házastársaként
tartózkodási engedélyben részesülhetnének.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
S. McCarthy, aki az Egyesült Királyság állampolgára, ír állampolgársággal is rendelkezik. Az Egyesült Királyságban született,
mindig is ott tartózkodott, és soha nem állította, hogy munkavállalónak, önálló vállalkozónak vagy önellátó személynek minősülne.
Szociális ellátásokban részesül.
S. McCarthy 2002. november 15‑én házasságot kötött egy jamaikai állampolgárságú férfival, aki a bevándorlásról szóló tagállami
szabályozás alapján nem rendelkezik tartózkodási engedéllyel az Egyesült Királyságban.
S. McCarthy első ízben a házasságkötést követően kérelmezte az ír útlevelet, és azt meg is szerezte.
2004. július 23‑án S. McCarthy és férje a Secretary of State‑nél az uniós jog alapján tartózkodási engedélyt kérelmeztek,
mint uniós polgár, illetve az uniós polgár házastársa. A Secretary of State a kérelmeiket elutasította azzal az indokolással,
hogy S. McCarthy „nem felel meg a jogszabályi feltételeknek” (az említett személyi körhöz lényegében munkavállalók, önálló
vállalkozók vagy önellátó személyek tartoznak), és következésképpen G. McCarthy nem a „jogszabályi feltételeknek megfelelő
személy” házastársa.
S. McCarthy a Secretary of State által rá vonatkozó határozat ellen fellebbezést nyújtott be az Asylum and Immigration Tribunalhoz
(a továbbiakban: Tribunal), amelyet az utóbbi bíróság 2006. október 17‑én elutasított. Miután a High Court of Justice (England & Wales)
a fellebbezés felülvizsgálatát rendelte el, a Tribunal 2007. augusztus 16‑án fenntartotta a határozatát.
Az S. McCarthy által a Tribunal határozata ellen benyújtott jogorvoslati kérelmet a Court of Appeal (England & Wales) (Civil
Division) elutasította. S. McCarthy ezen utóbbi bíróság határozata ellen a kérdést előterjesztő bírósághoz jogorvoslati kérelmet
nyújtott be.
G. McCarthy a Secretary of State által rá vonatkozóan hozott határozat ellen nem nyújtott be fellebbezést, de újabb kérelmet
terjesztett elő, amely szintén elutasításra került. G. McCarthy ezt követően e második határozattal szemben fellebbezést nyújtott
be a Tribunalhoz, amely az S. McCarthy által előterjesztett keresetre vonatkozó jogerős határozat meghozataláig az eljárást
felfüggesztette.
E körülmények között a Supreme Court of the United Kingdom úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A kettős állampolgársággal, Írország és az Egyesült Királyság állampolgárságával rendelkező személy, aki egész életében az
Egyesült Királyságban tartózkodott, »kedvezményezettnek« tekinthető‑e a […] 2004/38/EK irányelv 3. cikkének értelmében?
2)      Az ilyen személy az [ezen] irányelv 16. cikke alkalmazásában »jogszerűen tartózkodott«‑e a fogadó tagállamban abban az esetben,
ha nem tudta teljesíteni az [ezen] irányelv 7. cikkében foglalt követelményeket?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Amint a jelen ítélet 14–19. pontjából kitűnik, az alapjogvita tárgya az S. McCarthy, uniós polgár által az uniós jog alapján
egy olyan tagállamban benyújtott tartózkodási jog iránti kérelem, amelynek S. McCarthy az állampolgára, és amelyben mindig
is tartózkodott.
A kérelemnek valójában az a célja, hogy a harmadik ország állampolgárságával rendelkező G. McCarthy a 204/38 irányelv alapján
S. McCarthy családtagjaként tartózkodási jogot szerezzen, mivel az Egyesült Királyságnak a bevándorlásra vonatkozó jogszabályaiból
nem ered hasonló tartózkodási jog.

Az első kérdésről
Először is meg kell állapítani, hogy még ha a kérdést előterjesztő bíróság formailag a 2004/38 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének
és 16. cikkének értelmezésére korlátozta is a kérdést, e körülmény nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság
részére az uniós jognak az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásához hasznos, valamennyi értelmezési szempontját megadja,
függetlenül attól, hogy a nemzeti bíróság kérdései megfogalmazásában utalt‑e azokra, vagy sem (lásd a C‑251/06. sz. ING. AUER
ügyben 2007. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑9689. o.] 38. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy sem az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből, sem az iratanyagból, sem a Bíróság
elé terjesztett észrevételekből nem következik, hogy S. McCarthy, akár a saját jogán, akár a tagállamok területén való szabad
mozgáshoz fűződő jogával élő uniós polgár családtagjaként valaha is élt volna az említett, szabad mozgáshoz fűződő jogával.
Ugyanígy meg kell állapítani, hogy S. McCarthy az uniós jog alapján tartózkodási jogot kérelmez, jóllehet nem állítja, hogy
munkavállalónak, önálló vállalkozónak vagy önellátó személynek minősülne.
Következésképpen az előterjesztő bíróság első kérdését úgy kell értelmezni, hogy az lényegében annak megválaszolására irányul,
hogy a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése vagy az EUMSZ 21. cikk alkalmazandóak‑e az olyan uniós polgár helyzetére,
aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott, és ezenfelül
egy más tagállam állampolgárságával is rendelkezik.
Előzetes észrevételek
Előzetesen hangsúlyozni kell, hogy az uniós polgárság alapvető és egyéni jogot biztosít az Unió valamennyi polgárának arra,
hogy szabadon mozoghassanak és tartózkodhassanak a tagállamok területén a Szerződésekben és azok alkalmazására hozott intézkedésekben
megállapított korlátozások és feltételek mellett, és a személyek szabad mozgása a belső piac egyik alapvető szabadságát képezi,
amelyet ezenfelül az Európai Unió Alapjogi Chartájának 45. cikke is megerősít (a C‑162/09. sz. Lassal‑ügyben 2010. október
7‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 29. pontja).
A 2004/38 irányelvet illetően a Bíróság már megállapította, hogy az irányelv célja, hogy megkönnyítse a tagállamok területén
való szabad mozgás és tartózkodás alapvető és egyéni jogának a gyakorlását, amelyet közvetlenül a Szerződés ruház az uniós
polgárokra, és az irányelv célja különösen valamennyi uniós polgár szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogának megerősítése
(lásd a C‑127/08. sz., Metock és társai ügyben 2008. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6241. o.] 82. és 59. pontját,
valamint a fent hivatkozott Lassal‑ügyben hozott ítélet 30. pontját).
A Bíróság továbbá azt is megállapította, hogy a Rómában, 1950. november 4‑én aláírt, az emberi jogok és az alapvető szabadságok
védelméről szóló európai egyezmény negyedik kiegészítő jegyzőkönyvének 3. cikkében szintén megerősített azon nemzetközi jogi
elv, amelyet a tagállamok közötti kapcsolatokban az uniós jog nem hagyhat figyelmen kívül, tiltja, hogy valamely tagállam
a saját állampolgárával szemben megtagadja a területére való bármely jogcímen történő belépést vagy ott tartózkodást (lásd
a 41/71. sz. van Duyn‑ügyben 1974. december 4‑én hozott ítélet [EBHT 1974., 1337. o.] 22. pontját és a C‑257/99. sz., Barkoci
és Malik ügyben 2001. szeptember 27‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑6557. o.] 81. pontját), és az említett elv azt is tiltja,
hogy a tagállam az állampolgárát a területéről kiutasítsa, vagy vele szemben megtagadja a területén való tartózkodás jogát,
vagy az feltételektől tegye függővé (lásd ebben az értelemben a C‑370/90. sz. Singh‑ügyben 1992. július 7‑én hozott ítélet
[EBHT 1992., I‑4265. o.] 22. pontját és a C‑291/05. sz. Eind‑ügyben 2007. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑10719. o.]
31. pontját).
A 2004/38 irányelv alkalmazhatóságáról
A jelen kérdés első része a Bíróság által átfogalmazott változatban annak megválaszolására irányul, hogy a 2004/38 irányelv
3. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az irányelv alkalmazandó az S. McCarthyéhoz hasonló helyzetben lévő
polgárra, aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott, és
ezenfelül egy más tagállam állampolgárságával is rendelkezik.
A rendelkezés szó szerinti, teleológiai és rendszertani értelmezése a kérdésre adott nemleges válaszhoz vezet.
Először is ugyanis a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében az irányelv tekintetében kedvezményezettek mindazok
az uniós polgárok, akik olyan tagállamba „költöznek”, vagy olyan [„más”] tagállamban tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai.
Másodszor bár igaz, hogy amint a jelen ítélet 28. pontja arra emlékeztet, a 2004/38 irányelv célja az, hogy megkönnyítse a
tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás alapvető és egyéni, közvetlenül az uniós polgárokra ruházott jogának
a gyakorlását, továbbra is fennáll, hogy a célja, amint az 1. cikkének a) pontjából is következik, e jog gyakorlásának a feltételeit
érinti.
Tekintettel arra, hogy amint a jelen ítélet 29. pontja megállapítja, az állampolgársága szerinti tagállamban lakóhellyel rendelkező
személy tartózkodása nem köthető feltételekhez, a 2004/38 irányelvnek, amely a tagállamok területén való szabad mozgás és
tartózkodás joga gyakorlásának a feltételeire vonatkozik, nem lehet célja, hogy azt alkalmazni kelljen az olyan uniós polgárokra,
akik feltétlen tartózkodási joggal rendelkeznek annál fogva, hogy az állampolgárságuk szerinti tagállamban tartózkodnak.
Harmadszor a 2004/38 irányelv egészéből az következik, hogy az általa szabályozott tartózkodás a személyek szabad mozgáshoz
való jogának a gyakorlásához kapcsolódik.
Így először is az irányelv 1. cikkének a) pontja az irányelv célját a tagállamok területén való „szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz”
való „jognak” az uniós polgárok és családtagjaik által történő gyakorlására hivatkozással határozza meg. A tartózkodás és
a szabad mozgás közötti ilyen jellegű viszony kitűnik mind az említett irányelv címéből, mind a preambulumbekezdéseinek a
többségéből, a második preambulumbekezdés egyébként kizárólag a személyek szabad mozgására hivatkozik.
Ezenfelül a 2004/38 irányelvben említett tartózkodási jogok, nevezetesen mind az irányelv 6. és 7. cikkében előírt tartózkodáshoz
való jog, mind az irányelv 16. cikkében előírt, huzamos tartózkodáshoz való jog az uniós polgárnak vagy a „más tagállamban”
való tartózkodására, vagy a „fogadó államban” való tartózkodására utal, és így az uniós polgárnak az olyan tagállamban fennálló
jogi helyzetét szabályozzák, amelynek e polgár nem állampolgára.
Végezetül, bár – amint arra a jelen ítélet 32. pontja emlékeztetett – a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése az irányelv
kedvezményezettjeiként mindazokat az uniós polgárokat jelöli meg, akik tagállamba költöznek, „vagy” ott tartózkodnak, az irányelv
22. cikkéből következik, hogy az irányelv által szabályozott tartózkodási jog és a huzamos tartózkodási jog területi hatálya
a „fogadó tagállam” egész területére kiterjed, és a fogadó tagállam fogalmát az irányelv 2. cikkének 3. pontja úgy határozza
meg, hogy azalatt az a tagállam értendő, ahova az uniós polgár „költözik” azért, hogy a tagállamok területén való szabad mozgáshoz
és tartózkodáshoz való „jogát” gyakorolja.
Következésképpen az alapügyben jellemzőhöz hasonló kontextusban, amennyiben az érintett uniós polgár soha nem élt a szabad
mozgáshoz való jogával, és mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott, e polgár nem tartozik a „kedvezményezetteknek”
a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett fogalmába, így az irányelv nem alkalmazható rá.
Ezt a megállapítást nem befolyásolhatja az sem, hogy az említett polgár rendelkezik a tartózkodásának helyétől eltérő tagállam
állampolgárságával is.
Az ugyanis, hogy az uniós polgár több tagállam állampolgárságával is rendelkezik, nem jelenti ugyanakkor azt is, hogy a szabad
mozgáshoz való jogával élt.
Végezetül azt is meg kell állapítani, hogy mivel az S. McCarthyhoz hasonló uniós polgár nem tartozik a „kedvezményezetteknek”
a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett fogalmába, a házastársa sem tartozik e fogalomba, tekintettel
arra, hogy az irányelv által a kedvezményezettek családtagjaira ruházott jogok nem az említett családtagok saját jogai, hanem
olyan származtatott jogok, amelyeket a kedvezményezett családtagjaiként szereznek (lásd a 2004/38 irányelvet megelőző, korábbi
uniós jogi jogszabályok vonatkozásában a C‑243/91. sz. Taghavi‑ügyben 1992. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4401. o.]
7. pontját és a fent hivatkozott Eind‑ügyben hozott ítélet 23. pontját).
Következésképpen a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az irányelv nem alkalmazható az olyan
uniós polgárra, aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott,
és ezenfelül egy más tagállam állampolgárságával is rendelkezik.
Az EUMSZ 21. cikk alkalmazhatóságáról
A jelen kérdés második része a Bíróság által átfogalmazott változatában annak megválaszolására irányul, hogy az EUMSZ 21. cikk
alkalmazható‑e az olyan uniós polgárra, aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, mindig az állampolgársága szerinti
tagállamban tartózkodott, és ezenfelül egy más tagállam állampolgárságával is rendelkezik.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a személyek szabad mozgása
tárgyában a Szerződés szabályai és az annak végrehajtására hozott jogi aktusok nem alkalmazhatók azokra a tevékenységekre,
amelyek nem mutatnak kapcsolatot semmilyen uniós jog által szabályozott helyzettel, és amelynek valamennyi lényeges eleme
egyetlen országra korlátozódik (lásd ebben az értelemben a C‑212/06. sz., Gouvernement de la Communauté française és gouvernement
wallon ügyben 2008. április 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2008., I‑1683. o. ] 33. pontját, valamint a fent hivatkozott Metock
és társai ügyben hozott ítélet 77. pontját).
E tekintetben ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy az S. McCarthyhoz hasonló tagállami állampolgár helyzetét, aki nem gyakorolta
a szabad mozgáshoz való jogát, pusztán emiatt nem lehet teljesen belső helyzetnek tekinteni (lásd a C‑403/03. sz. Schempp‑ügyben
2005. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6421. o.] 22. pontját).
A Bíróság ugyanis már több alkalommal megállapította, hogy az uniós polgárság célja, hogy a tagállamok állampolgárainak alapvető
jogállása legyen (lásd a C‑34/09. sz. Ruiz Zambrano‑ügyben 2011. március 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ezenfelül a Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 20. cikkel ellentétesek
azok a nemzeti intézkedések, amelyek azzal a hatással járnak, hogy megfosztják az uniós polgárokat az uniós polgárság jogállásából
következő jogok lényegének tényleges élvezésétől (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Ruiz Zambrano‑ügyben hozott
ítélet 42. pontját).
S. McCarthy, mint legalább egy tagállam állampolgára, az EUMSZ 20. cikk (1) bekezdése szerinti uniós polgár jogállással rendelkezik,
tehát még származás szerinti tagállamával szemben is hivatkozhat az e jogálláshoz kapcsolódó jogokra, különösen pedig a tagállamok
területén való szabad mozgásnak és tartózkodásnak az EUMSZ 21. cikkben biztosított jogára (lásd a C‑33/07. sz. Jipa‑ügyben
2008. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5157. o.] 17. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ugyanakkor S. McCarthynak a kérdést előterjesztő bíróság által leírt helyzetének egyetlen eleme alapján sem tűnik úgy, hogy
az alapügy tárgyát képező nemzeti intézkedés azzal a hatással járna, hogy megfosztja őt az uniós polgárság jogállásából következő
jogok lényegének tényleges élvezésétől, vagy akadályozza az EUMSZ 21. cikk értelmében őt megillető, a tagállamok területén
való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jognak a gyakorlását. Az ugyanis, hogy az Egyesült Királyság hatóságai az Egyesült
Királyságbeli tartózkodáshoz való jog elismerése tekintetében nem vették figyelembe S. McCarthy ír állampolgárságát, őt semmilyen
módon nem befolyásolja abban, hogy a tagállamok területén szabadon mozogjon és tartózkodjon, és egyébként az uniós polgárság
jogállásából származó más jog tekintetében sem.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fent hivatkozott Ruiz Zambrano‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló tényállás
jellemzőivel ellentétben a jelen alapügyben kérdéses nemzeti intézkedés nem jár azzal a hatással, hogy S. McCarthy köteles
lesz elhagyni az Unió területét. Amint ugyanis a jelen ítélet 29. pontjából következik, S. McCarthy egy nemzetközi jogi elvből
adódóan feltétlen tartózkodási joggal rendelkezik az Egyesült Királyságban, mivel az egyesült királysági állampolgársággal
rendelkezik.
A jelen alapügy különbözik a C‑148/02. sz. García Avello‑ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑11613. o.)
alapjául szolgáló alapügytől is. Az említett ítéletben ugyanis a Bíróság megállapította, hogy a tagállami szabályozásnak az
e tagállam olyan állampolgáraira való alkalmazása, akik más tagállam állampolgárságával is rendelkeznek, azzal a hatással
jár, hogy ezen uniós polgárok a két érintett jogrendszerre tekintettel különböző családi nevet viselnek, és ez a helyzet ezen
állampolgárok tekintetében komoly hátrányokat okozhat mind a szakmai életben, mind a magánéletben, különösen az azt illetően
felmerülő nehézségekből adódóan, hogy egy olyan tagállamban, amelynek az állampolgárságával rendelkeznek, a tekintetükben
nem érvényesülnek a másik, azon tagállamban elismert név alapján kiállított okmányok és dokumentumok joghatásai, amelynek
szintén állampolgárai.
Amint a Bíróság a C‑353/06. sz., Grunkin és Paul ügyben 2008. október 14‑én hozott ítéletében (EBHT 2008., I‑7639. o.) megállapította,
a fent hivatkozott Garcia Avello‑ügyben hozott ítélet keretében vizsgálthoz hasonló kontextusban nem az a lényeges, hogy a
Garcia Avello‑ügyben az eltérő vezetéknév az érintettek kettős állampolgárságának a következménye‑e, hanem az, hogy ez az
eltérés a jellegénél fogva komoly hátrányokat okozhat az érintett uniós polgároknak, amely a szabad mozgás olyan akadályát
képezi, mely csak akkor igazolható, ha objektív megfontolásokon alapul, és arányos a jogszerűen elérni kívánt célhoz képest
(lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Grunkin és Paul ügyben hozott ítélet 23., 24. és 29. pontját).
A fent hivatkozott Ruiz Zambrano‑ügyben és a fent hivatkozott García Avello‑ügyben hozott ítéletek alapjául szolgáló tényállások
esetében tehát a kérdéses nemzeti intézkedés azzal a hatással járt, hogy megfosztotta az uniós polgárokat az uniós polgárság
jogállásából következő jogok lényegének tényleges élvezésétől, vagy akadályozta a tagállamok területén való szabad mozgáshoz
és tartózkodáshoz való jogaiknak a gyakorlását.
Márpedig, amint arra a jelen ítélet 49. pontja emlékeztetett, a jelen alapügy kontextusában az a körülmény, hogy S. McCarthy
az Egyesült Királyság állampolgárságán kívül ír állampolgársággal is rendelkezik, nem vonja maga után olyan tagállami intézkedések
alkalmazását, amelyek azzal a hatással járnának, hogy megfosztják őt az uniós polgárság jogállásából következő jogok lényegének
tényleges élvezésétől, vagy akadályozzák a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz fűződő jogának a gyakorlását.
Így e kontextusban az ilyen körülmény önmagában nem elég annak megállapításához, hogy az érintett személy helyzete az EUMSZ 21. cikk
hatálya alá tartozik.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az S. McCarthyhoz hasonló személy tekintetében nincs kapcsolat semmilyen uniós
jog által szabályozott helyzettel, és e helyzet valamennyi lényeges eleme egyetlen országra korlátozódik.
Következésképpen az EUMSZ 21. cikk nem alkalmazható az olyan uniós polgárra, aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával,
mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott, és ezenfelül egy más tagállam állampolgárságával is rendelkezik,
amennyiben e polgár helyzete nem vonja maga után olyan tagállami intézkedések alkalmazását, amelyek azzal a hatással járnának,
hogy megfosztják őt az uniós polgárság jogállásából következő jogok lényegének tényleges élvezésétől, vagy akadályozzák a
tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz fűződő jogának a gyakorlását.
A fentiekre tekintettel az első előterjesztett kérdésre a következőképpen kell válaszolni:
–        a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az irányelv nem alkalmazható az olyan uniós polgárra,
aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott, és ezenfelül
egy más tagállam állampolgárságával is rendelkezik.
–        az EUMSZ 21. cikk nem alkalmazható az olyan uniós polgárra, aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, mindig az állampolgársága
szerinti tagállamban tartózkodott, és ezenfelül egy más tagállam állampolgárságával is rendelkezik, amennyiben e polgár helyzete
nem vonja maga után olyan tagállami intézkedések alkalmazását, amelyek azzal a hatással járnának, hogy megfosztják őt az uniós
polgárság jogállásából következő jogok lényegének tényleges élvezésétől, vagy akadályozzák a tagállamok területén való szabad
mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogának a gyakorlását.

A második kérdésről
Az előterjesztő bíróság által feltett első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem kell válaszolni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)     Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint
az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK,
a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az irányelv nem alkalmazható az olyan
uniós polgárra, aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, mindig az állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodott,
és ezenfelül más tagállam állampolgárságával is rendelkezik.
2)     Az EUMSZ 21. cikk nem alkalmazható az olyan uniós polgárra, aki soha nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, mindig az állampolgársága
szerinti tagállamban tartózkodott, és ezenfelül egy más tagállam állampolgárságával is rendelkezik, amennyiben e polgár helyzete
nem vonja maga után olyan tagállami intézkedések alkalmazását, amelyek azzal a hatással járnának, hogy megfosztják őt az uniós
polgárság jogállásából következő jogok lényegének tényleges élvezésétől, vagy akadályozzák a tagállamok területén való szabad
mozgáshoz és tartózkodáshoz fűződő jogának a gyakorlását.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.