CELEX: 62011CJ0614
Socialpolitik
ligebehandling af mænd og kvinder
direktiv 76/207/EØF
tidsbegrænset ansættelseskontrakt indgået før medlemsstatens tiltrædelse
udløb efter tiltrædelsen
ansættelsesordning, som fastsætter kontraktens udløbsdato til den sidste dag i det år, hvori pensionsalderen indtræder
forskellig pensionsalder for mænd og kvinder

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 1, litra a) og c), i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (
EFT L 39, s. 40
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF af 23. september 2002 (
EFT L 269, s. 15
, herefter »direktiv 76/207«).
Anmodningen er blevet indgivet under en tvist mellem Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer (det regionale landbrugskammer i Land Niederösterreich, herefter »NÖ-LLWK«) og Anneliese Kuso angående ophøret af sidstnævntes ansættelsesforhold.
Retsforskrifter
EU-ret
Artikel 2 i direktiv 76/207 bestemmer:
»1.   Princippet om ligebehandling i henhold til nedenstående bestemmelser indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte, under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling.
2.   I dette direktiv forstås ved:
—
»direkte forskelsbehandling«: det forhold, at en person på grund af køn behandles ringere end en anden bliver, er blevet eller ville blive behandlet i en tilsvarende situation
[…]«
Artikel 3 i nævnte direktiv fastsætter:
»1.   Anvendelse af princippet om ligebehandling betyder, at der i den offentlige eller den private sektor, herunder offentlige organer, ikke må finde direkte eller indirekte forskelsbehandling sted på grund af køn, for så vidt angår:
a)
vilkårene for adgang til lønnet beskæftigelse, udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed og erhvervsmæssig beskæftigelse, herunder udvælgelseskriterier og ansættelsesvilkår, uanset sektor eller branche og uanset niveau i erhvervshierarkiet, herunder i henseende til forfremmelse
[…]
c)
ansættelses- og arbejdsvilkår, herunder afskedigelse, samt løn, som omhandlet i direktiv 75/117/EØF
[…]«
Direktiv 76/207 blev ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (
EUT L 204, s. 23
) med virkning fra den 15. august 2009, således som præciseret i sidstnævnte direktivs artikel 34. Direktiv 2006/54 finder ikke anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen.
Østrigsk ret
Gleichbehandlungsgesetz (lov om ligebehandling, BGBl. I, 66/2004), som bl.a. gennemfører direktiv 76/207, bestemmer i artikel 3 med overskriften »Ligebehandling i forbindelse med ansættelsesforhold«:
»Ingen kan være genstand for direkte eller indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, i forbindelse med et ansættelsesforhold, navnlig
1.
i forbindelse med etablering af ansættelsesforholdet
[…]
3.
i forbindelse med tildeling af fakultative sociale ydelser, som ikke udgør løn
[…]
7.
i forbindelse med ophør af ansættelsesforholdet.«
Anneliese Kusos ansættelsesforhold er reguleret ved Angestelltengesetz 1921 (den østrigske funktionærlovlov af 1921). Nærmere bestemt fastsættes i denne lovs § 19, stk. 1, at en ansættelseskontrakt ophører ved udløbet af den periode, for hvilken den er indgået.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Anneliese Kusos tidsbegrænsede ansættelseskontrakt var underlagt tjeneste- og lønreglementet for Land Niederösterreichs landbrugskammer (Dienst- und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes-Landwirtschaftskammer, herefter »DO«). Ifølge den forelæggende ret skal disse retlige bestemmelser anses for at indgå i den samlede nationale lovgivning, med hensyn til hvilken Domstolen anmodes om at give en fortolkning af EU-retten.
Nævnte reglement begrænser arbejdsgiverens opsigelsesret ved at fastsætte en særlig ordning, hvorefter lønmodtagerne kun kan opsiges af visse bestemte grunde, medmindre der foreligger en alvorlig tjenstlig fejl.
DO indeholder følgende bestemmelser:
»§ 25 – Ansættelsesforholdets ophør
1)   Ansættelsesforholdet for pensionsberettigede arbejdstagere ophører:
a)
ved midlertidig eller varig pensionering
[…]
2)   Ansættelsesforholdet for arbejdstagere, som har status af uopsigelige arbejdstagere, ophører:
a)
ved opnåelse af aldersgrænsen
[…]
3)   Arbejdsgiveren kan desuden bringe ansættelsesforholdet for en arbejdstager, som har status af uopsigelig arbejdstager, til ophør mod dennes vilje
[…]
c)
hvis arbejdstageren på datoen for ansættelsesforholdets ophør på grundlag af egen forsikring i medfør af lovgivningen vedrørende social sikring har erhvervet ret til en pensionsydelse.
§ 26 – Pensionering
1)   Kun [NÖ-LLWK]’s forretningsudvalg har kompetence til at træffe afgørelse om midlertidig eller varig pensionering af en arbejdstager mod dennes vilje, og afgørelsen er underlagt bestemmelserne i pensionsordningen.
[…]
§ 65 – Varig alderspensionering
Mandlige arbejdstagere pensioneres varigt fra udløbet af det kalenderår, i hvilket de fylder 65 år, kvindelige arbejdstagere fra udløbet af det kalenderår, i hvilket de fylder 60 år.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Anneliese Kuso blev den 1. marts 1967 ansat i NÖ-LLWK i et tidsubegrænset ansættelsesforhold. Den 1. januar 1980 indvilligede hun ved en standardkontrakt, som integrerede DO, i at opnå status som uopsigelig arbejdstager, hvilket medførte, at kontraktens varighed begrænsedes, jf. DO’s § 25, stk. 2.
Anneliese Kuso fyldte 60 år i 2008. Den 18. juli 2008 meddelte chefen for personaleafdelingen hende telefonisk, at hendes ansøgning om at fortsætte i stillingen efter pensionsalderen var blevet afslået på NÖ-LLWK’s forretningsudvalgsmøde den 14. juli 2008. Udvalget var af den opfattelse, at ansættelsesforholdet ophørte ultimo 2008. I en skrivelse af 25. juli 2008 blev Anneliese Kuso underrettet om, at en forlængelse af hendes ansættelsesforhold efter den 31. december 2008 ikke var blevet bevilget, og at hendes ansættelsesforhold måtte anses for at ophøre pr. 31. december 2008.
Anneliese Kuso anfægtede lovligheden af sit ansættelsesforholds ophør ved Landesgericht Korneuburg. Den af denne ret afsagte dom af 21. januar 2009, hvorved Anneliese Kuso ikke fik medhold, blev ændret ved en dom afsagt den 18. marts 2010 af Oberlandesgericht Wien, der traf afgørelse som appelinstans på området for ansættelsesret og social sikring. NÖ-LLWK iværksatte derefter en »revisionsappel« for Oberster Gerichtshof.
Den forelæggende ret har dels påpeget, at DO, som udgør en integrerende del af Anneliese Kusos ansættelseskontrakt, bl.a. fastsætter, at ansættelsesforholdet ophører den sidste dag i det år, hvori lønmodtageren når pensionsalderen. Denne alder er imidlertid forskellig afhængig af lønmodtagernes køn, nemlig 60 år for kvinder og 65 år for mænd. Den pågældende ansættelseskontrakt blev endvidere indgået, før Republikken Østrig tiltrådte Den Europæiske Union, mens kontrakten udløb efter denne tiltrædelse. Henset til principperne om retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning samt til den stilling, som retten til ligebehandling af mænd og kvinder indtager, har den forelæggende ret rejst spørgsmålet om det tidsmæssige og materielle anvendelsesområde for direktiv 76/207.
Oberster Gerichtshof har dels påpeget, at selv om hovedsagen har et vist antal lighedspunkter med den sag, som gav anledning til dom af 18. november 2010, Kleist (sag
C-356/09, Sml. I, s. 11939
), adskiller den sig herfra i mindst to henseender.
For det første har den forelæggende ret bemærket, at Christine Kleists ansættelsesforhold i den sag, der gav anledning til Kleist-dommen, blev bragt til ophør på grundlag af en kollektiv overenskomst, der blev anset for at udgøre et regelsæt, der finder generel anvendelse, mens Anneliese Kusos ansættelsesforhold er reguleret af en tidsbegrænset individuel kontrakt.
For det andet ophørte ansættelsesforholdet i nævnte sag ved afskedigelse. I Anneliese Kusos tilfælde skete der imidlertid ikke en sådan afskedigelse. I hovedsagen er ansættelsesforholdet baseret på en tidsbegrænset ansættelseskontrakt, og det ophørte ved denne kontrakts udløb. Eftersom sådanne ansættelsesforhold normalt afsluttes ved kontraktens udløb, uden at det er nødvendigt med en erklæring herom, rejser den forelæggende ret derfor spørgsmålet, om der skal sondres mellem omstændighederne i hovedsagen og de omstændigheder, der førte til Domstolens afgørelse i Kleist-dommen, eller om det derimod er muligt at overføre den løsning, som Domstolen nåede frem til i nævnte dom, til hovedsagen.
Da Oberster Gerichtshof finder, at løsningen af den tvist, som er indbragt for den, afhænger af fortolkningen af EU-retten, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er artikel 3, stk. 1, litra a) og c), i direktiv 76/207 […] til hinder for en national ordning, hvorefter spørgsmålet, om der foreligger forskelsbehandling på grundlag af køn i forbindelse med ophør af et ansættelsesforhold – hvilket i henhold til en individuel tidsbegrænset ansættelsesaftale, som er indgået, før det nævnte direktiv trådte i kraft (her: før Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union), udelukkende sker ved ansættelsesperiodens udløb – ikke skal bedømmes på grundlag af det før tiltrædelsen indgåede vilkår om tidsbegrænset ansættelse som »afskedigelsesvilkår«, men kun i sammenhæng med afslaget på ansøgningen om aftaleforlængelse som »ansættelsesvilkår«?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, litra a) eller c), i direktiv 76/207 skal fortolkes således, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der består af en ansættelsesordning, som er en integrerende del af en ansættelseskontrakt indgået før den pågældende medlemsstats tiltrædelse af Unionen, og hvori bestemmes, at ansættelsesforholdet ophører som følge af opnåelse af pensionsalderen, der er fastsat forskelligt afhængigt af arbejdstagerens køn, udgør en forskelsbehandling, som er forbudt ved nævnte direktiv, når den pågældende arbejdstager når denne alder på et tidspunkt, der ligger efter nævnte tiltrædelse.
Indlæggene for Domstolen
NÖ-LLWK er af den opfattelse, at ansættelsesperiodens blotte udløb i hovedsagen er tilstrækkeligt til at bringe ansættelsesforholdet til ophør. Anneliese Kusos ansættelsesforhold ophørte ikke ved afskedigelse, men ved den tidsbegrænsede ansættelseskontrakts udløb. Da artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 76/207 udelukkende omfatter afskedigelser, kan denne bestemmelse ikke påberåbes. Desuden kan en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede ikke udgøre en forskelsbehandling som omhandlet i nævnte direktiv, at eftersom den ansættelsesordning, der regulerer den i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakt, eksisterede forud for Republikken Østrigs tiltrædelse af Unionen. NÖ-LLWK er derfor af den opfattelse, at det stillede spørgsmål udelukkende skal anskues under den synsvinkel, at der er tale om et »ansættelsesvilkår«, hvilket indebærer, at dette spørgsmål skal undersøges i forhold til artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 76/207.
Anneliese Kuso og Europa-Kommissionen har heroverfor gjort gældende, at det stillede spørgsmål udelukkende skal anskues under den synsvinkel, at der er tale om et ophør af ansættelsesforholdet. Eftersom ansættelseskontrakten er en fortløbende kontrakt, må det lægges til grund, at virkningerne af en sådan kontrakt fra Republikken Østrigs tiltrædelse af Unionen henhører under anvendelsesområdet for direktiv 76/207. Følgelig må argumentet om, at den i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakt blev indgået forud for nævnte tiltrædelse, forkastes, og nævnte spørgsmål må undersøges i forhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra c).
Domstolens svar
Det må afgøres, om ansættelsesforholdets ophør på grundlag af DO’s § 25, stk. 2, litra a), som anført af Anneliese Kuso og Kommissionen, henhører under artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 76/207.
For det første er det spørgsmålet, om sidstnævnte bestemmelse i tidsmæssig henseende finder anvendelse i en situation som den i hovedsagen omhandlede.
De materielle EU-retlige regler skal for at sikre overholdelsen af retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning fortolkes således, at de kun omfatter forhold, som ligger forud for ikrafttrædelsen, såfremt det af ordlyden, bestemmelsernes formål eller opbygning klart fremgår, at dette har været meningen (jf. bl.a. dom af 29.1.2002, sag
C-162/00, Pokrzeptowicz-Meyer, Sml. I, s. 1049
, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
Det bemærkes imidlertid, at en ny regel finder øjeblikkelig anvendelse på endnu ikke indtrådte virkninger af en situation, der er opstået, mens den gamle regel var gældende (dom af 10.7.1986, sag
270/84, Licata mod ØSU, Sml. s. 2305
, præmis 31, og Pokrzeptowicz-Meyer-dommen, præmis 50). Domstolen har ligeledes fastslået, at bestemmelserne i de oprindelige traktater er bindende for de nye medlemsstater og gælder i disse stater på de vilkår, som er fastsat i disse traktater og i tiltrædelsesakten fra tiltrædelsesdatoen (jf. dom af 2.10.1997, sag
C-122/96, Saldanha og MTS, Sml. I, s. 5325
, præmis 13).
For så vidt angår direktiv 76/207 og hovedsagen trådte akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse og tilpasningen af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union (
EFT 1994 C 241, s. 21
, og
EFT 1995 L 1, s. 1
), i kraft den 1. januar 1995. Denne akts artikel 2 bestemmer, at »[f]ra tiltrædelsesdatoen er bestemmelserne i de oprindelige traktater og de retsakter, der er vedtaget af institutionerne før tiltrædelsen, bindende for de nye medlemsstater og gælder i disse stater på de vilkår, som er fastsat i disse traktater og i denne akt«. I denne forbindelse omfatter bilag XV til nævnte akt, hvortil dennes artikel 151 henviser, udtrykkeligt direktiv 76/207.
Eftersom bestemmelserne i samme akt ikke indeholder særlige betingelser for så vidt angår anvendelsen af direktiv 76/207, med undtagelse af en tidsmæssig undtagelse for så vidt angår kvinders natarbejde i bilag XV, punkt V, til den i foregående præmis nævnte tiltrædelsesakt – en situation, som ikke er genstand for hovedsagen – er direktivet derfor bindende for Republikken Østrig fra datoen for dennes tiltrædelse af Unionen, således at det finder anvendelse på de fremtidige virkninger af forhold, der er opstået før denne medlemsstats tiltrædelse af Unionen (jf. i denne retning Saldanha og MTS-dommen, præmis 14).
Dernæst må det af NÖ-LLKW fremførte argument, hvorefter Anneliese Kuso ved at påberåbe sig anvendelsen af bestemmelserne i direktiv 76/207 fra datoen for Republikken Østrigs tiltrædelse af Unionen med henblik på at anfægte sit ansættelsesforholds ophør søger at rejse tvivl om rettigheder, der er erhvervet før denne tiltrædelse, og undergraver princippet om beskyttelse af arbejdsgiverens berettigede forventning, forkastes.
Domstolen har nemlig fastslået, at en tidsbegrænset ansættelseskontrakt, som var blevet indgået inden ikrafttrædelsen af Europaaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Polen på den anden side, som indgået og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets og Kommissionens afgørelse 93/743/Euratom, EKSF, EF af 13. december 1993 (
EFT L 348, s. 1
), ikke udtømte sine retsvirkninger på tidspunktet for dennes undertegnelse, men derimod fortsatte med løbende at have virkninger under hele kontraktens varighed (jf. i denne retning Pokrzeptowicz-Meyer-dommen, præmis 52).
Desuden må anvendelsesområdet for princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke udvides i en sådan grad, at princippet generelt forhindrer, at en ny ordning kan finde anvendelse på de fremtidige virkninger af situationer, som er opstået under en tidligere ordning (jf. i denne retning Pokrzeptowicz-Meyer-dommen, præmis 55).
Under disse omstændigheder kunne NÖ-LLKW ikke med rette forvente, at direktiv 76/2007 ikke havde nogen indvirkning på de regler, som regulerede den i 1980 indgåede kontrakt, og som først var bestemt til at blive relevante ved denne kontrakts ophør. Følgelig kan en anvendelse af dette direktiv fra datoen for Republikken Østrigs tiltrædelse af Unionen med henblik på at anfægte ophøret af det i hovedsagen omhandlede ansættelsesforhold ikke anses for at berøre en tidligere opstået situation.
For det andet bemærkes, at Domstolen flere gange har fastslået dels, at artikel 3 i direktiv 76/207, som svarer til dette direktivs artikel 5 i dets oprindelige affattelse, er ubetinget og tilstrækkelig præcis til, at en borger kan støtte ret på den over for staten (jf. dom af 26.2.1986, sag
152/84, Marshall, Sml. s. 723
, præmis 52, og af 12.7.1990, sag
C-188/89, Foster m.fl., Sml. I, s. 3313
, præmis 21), dels, at et organ, som – uanset sin retlige organisationsform – ved en af staten udstedt retsakt har fået til opgave at yde offentlig servicevirksomhed under statens tilsyn, og som med henblik herpå har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne, hører til blandt de enheder, over for hvilke bestemmelserne i et direktiv, der kan have direkte virkninger, kan påberåbes (jf. i denne retning dommen i sagen Foster m.fl., præmis 22). Som anført af den forelæggende ret, og denne opfattelse er ikke blevet anfægtet af hverken parterne i hovedsagen eller af Kommissionen, tilhører NÖ-LLWK de organer, som har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne.
For det tredje må det afgøres, om artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 76/207 skal fortolkes således, at en national lovgivning, som fastsætter, at et ansættelsesforhold ophører som følge af ansættelseskontraktens udløb med henvisning til en forskellig alder for mænd og kvinder, udgør en forskelsbehandling som omhandlet i nævnte direktiv.
Det bemærkes dels, at den i hovedsagen omhandlede tidsbegrænsede ansættelseskontrakts udløb er fastsat med henvisning til en ansættelsesordning, DO, som er en integrerende del af nævnte ansættelseskontrakt, dels, at denne ansættelsesordning fastsætter en forskellig alder for at opnå ret til alderspension for mandlige og kvindelige arbejdstagere.
Domstolen har ganske vist fastslået, at en undladelse af at forny en tidsbestemt ansættelseskontrakt ved dennes normale ophør principielt ikke kan sammenlignes med en afskedigelse (jf. i denne retning dom af 4.10.2001, sag
C-438/99, Jiménez Melgar, Sml. I, s. 6915
, præmis 45).
Imidlertid fremgår det af fast retspraksis, at begrebet afskedigelse skal forstås i vid betydning på ligestillingsområdet (jf. dom af 16.2.1982, sag
19/81, Burton, Sml. s. 555
, præmis 9, Marshall-dommen, præmis 34, dom af 26.2.1986, sag
262/84, Beets-Proper, Sml. s. 773
, præmis 36, af 21.7.2005, sag
C-207/04, Vergani, Sml. I, s. 7453
, præmis 27, og Kleist-dommen, præmis 26).
Nærmere bestemt har Domstolen fastslået dels, at udtrykket »afskedigelse« i forbindelse med direktiv 76/207 skal forstås således, at det omfatter ophør af et ansættelsesforhold mellem arbejdstager og dennes arbejdsgiver, selv i henhold til en frivillig fratrædelsesordning (Burton-dommen, præmis 9), dels, at en generel afskedigelsespolitik, hvorefter en kvinde afskediges alene med den begrundelse, at hun har nået eller overskredet den alder, som giver hende ret til en pension fra staten, og som efter national lovgivning er forskellig for mænd og kvinder, udgør forskelsbehandling på grund af køn, der er forbudt ved dette direktiv (jf. Marshall-dommen, præmis 38, og Kleist-dommen, præmis 28).
Som Kommissionen imidlertid har påpeget i sine skriftlige bemærkninger, er den i hovedsagen omhandlede ansættelsesordning, dels på grund af sin bindende karakter, dels på grund af henvisningen til en forskellig pensionsalder for mandlige og kvindelige arbejdstagere, sammenlignelig med den ordning, som Domstolen foretog en prøvelse af i Kleist-dommen.
Følgelig kan ophøret i hovedsagen af Anneliese Kusos ansættelsesforhold i henhold til DO’s § 25, stk. 2, litra a), sidestilles med en afskedigelse som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 76/207.
Det må dernæst afgøres, om nævnte ophør af ansættelsesforholdet udgør en afskedigelse, der er forbudt i henhold til artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 76/207. Med henblik herpå må det undersøges, om begrundelsen for denne afskedigelse udgør en direkte eller indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn som omhandlet i dette direktivs artikel 2, eller om dette ikke er tilfældet.
Ifølge direktiv 76/207’s artikel 2, stk. 2, første led, forstås ved »direkte forskelsbehandling« det forhold, at en person på grund af køn behandles ringere end en anden bliver, er blevet eller ville blive behandlet i en tilsvarende situation.
I det foreliggende tilfælde følger det af DO’s § 25, at arbejdstagernes ansættelsesforhold ophører, når de når pensionsalderen. I henhold til DO’s § 26 og § 65 er pensionsalderen imidlertid 65 år for mandlige arbejdstagere, mens den er 60 år for kvindelige arbejdstagere.
Eftersom det i de nævnte bestemmelser anvendte kriterium udtrykkeligt henviser til arbejdstagernes køn, må det derfor lægges til grund, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede udgør en forskellig behandling direkte på grundlag af køn.
Med henblik på at afgøre, om nævnte forskellige behandling udgør en forbudt forskelsbehandling som omhandlet i direktiv 76/207, er det nødvendigt at undersøge, om mandlige arbejdstagere og kvindelige arbejdstagere under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede befinder sig i en sammenlignelig situation.
Det følger af fast retspraksis, at der kan foretages en prøvelse af, om sådanne situationer er sammenlignelige, bl.a. henset til formålet med de nationale retsforskrifter, der indfører en forskellig behandling (jf. i denne retning dom af 9.12.2004, sag
C-19/02, Hlozek, Sml. I, s. 11491
, præmis 46, og Kleist-dommen, præmis 34).
I hovedsagen omhandler DO’s §§ 25, 26 og 65, som fastsætter den forskellige behandling af mænd og kvinder, de betingelser, hvorunder lønmodtagernes ansættelsesforhold kan bringes til ophør.
Den fordel, som tillægges kvindelige arbejdstagere, og som består i at kunne gøre krav på alderspension i en alder, der er fem år lavere end den alder, der er fastsat for mandlige arbejdstagere, har ikke direkte sammenhæng med formålet med de retsforskrifter, der fastsætter en forskellig behandling.
Nævnte fordel sætter ikke kvindelige arbejdstagere i en særlig situation i forhold til mandlige arbejdstagere, da mænd og kvinder befinder sig i en identisk situation med hensyn til vilkårene for deres arbejdsforholds ophør (jf. Kleist-dommen, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
Det må derfor lægges til grund, at mandlige arbejdstagere og kvindelige arbejdstagere befinder sig i en sammenlignelig situation.
Ifølge artikel 2, stk. 2, i direktiv 76/207, som opstiller en sondring mellem direkte forskelsbehandling og indirekte forskelsbehandling, kan kun sidstnævnte falde uden for begrebet forskelsbehandling, hvis den er »objektivt begrundet i et legitimt mål, og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige og nødvendige«. En sådan mulighed er derimod ikke fastsat for direkte forskelsbehandling.
Da en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som det fremgår af denne doms præmis 43, udgør en forskellig behandling direkte på grundlag af køn, kan den forskelsbehandling, som den fastsætter, ikke være objektivt begrundet.
Eftersom Domstolen har bemærket dels, at den forskellige behandling, der er indført ved en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, direkte er baseret på køn, og at mandlige arbejdstagere og kvindelige arbejdstagere befinder sig i en sammenlignelig situation, dels, at direktiv 76/207 ikke indeholder nogen undtagelse, der finder anvendelse på direkte forskelsbehandling, må det under disse omstændigheder konkluderes, at denne forskellige behandling udgør en direkte forskelsbehandling på grundlag af køn, der er forbudt ved dette direktiv.
Det forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 76/207 skal fortolkes således, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der består af en ansættelsesordning, som er en integrerende del af en ansættelseskontrakt indgået før den pågældende medlemsstats tiltrædelse af Unionen, og hvori bestemmes, at ansættelsesforholdet ophører som følge af opnåelse af pensionsalderen, der er fastsat forskelligt afhængigt af arbejdstagerens køn, udgør en direkte forskelsbehandling, som er forbudt ved nævnte direktiv, når den pågældende arbejdstager når denne alder på et tidspunkt, der ligger efter nævnte tiltrædelse.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

Artikel 3, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF af 23. september 2002, skal fortolkes således, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der består af en ansættelsesordning, som er en integrerende del af en ansættelseskontrakt indgået før den pågældende medlemsstats tiltrædelse af Den Europæiske Union, og hvori bestemmes, at ansættelsesforholdet ophører som følge af opnåelse af pensionsalderen, der er fastsat forskelligt afhængigt af arbejdstagerens køn, udgør en direkte forskelsbehandling, som er forbudt ved nævnte direktiv, når den pågældende arbejdstager når denne alder på et tidspunkt, der ligger efter nævnte tiltrædelse.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.