CELEX: 62010FJ0041
Közszolgálat
Tisztviselők

A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2010. június 7-én érkezett keresetlevelében M. Bermejo Garde egyfelől azon határozatok
megsemmisítését kéri, amelyekkel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság (EGSZB) elnöke egyrészt elutasította a lelki
zaklatás miatt benyújtott segítségnyújtás iránti kérelmet, és megtagadta az Európai Csaláselleni Hivatalhoz (OLAF) való fordulást,
másrészt pedig megszüntette a felperes korábbi feladatkörét, és elrendelte újrabeosztását, másfelől az EGSZB arra való kötelezését
kéri, hogy az kártérítést fizessen a felperesnek.

Jogi háttér
Az Európai Unió Alapjogi Chartája „Az emberi méltóság” címet viselő 1. cikke értelmében:
„Az emberi méltóság sérthetetlen. Tiszteletben kell tartani, és védelmezni kell.”
A Charta „A megfelelő ügyintézéshez való jog” címet viselő 41. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
„(1)      Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit az Unió intézményei, szervei és hivatalai részrehajlás nélkül, tisztességes módon
és ésszerű határidőn belül intézzék.
(2)      Ez a jog magában foglalja:
a)      mindenkinek a jogát arra, hogy az őt hátrányosan érintő egyedi intézkedések meghozatala előtt meghallgassák,
b)      mindenkinek a jogát arra, hogy a személyére vonatkozó iratokba a bizalmas adatkezeléshez, illetőleg a szakmai és üzleti titokhoz
fűződő jogos érdekek tiszteletben tartása mellett betekintsen,
c)      az igazgatási szervek azon kötelezettségét, hogy döntéseiket indokolják.”
Ami a Charta „Tisztességes és igazságos munkafeltételek” címet viselő 31. cikkét illeti, az az (1) bekezdésében kimondja,
hogy „[m]inden munkavállalónak joga van az egészségét, biztonságát és méltóságát tiszteletben tartó munkafeltételekhez”.
Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 12a. cikke értelmében:
„(1)      A tisztviselő tartózkodik a pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás minden formájától.
(2)      Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás áldozatává vált, az intézmény részéről nem
érheti sérelmes hatás. Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatásra vonatkozó bizonyítékkal
szolgál, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás, feltéve hogy a tisztviselő tisztességesen járt el.
(3)      »Pszichológiai zaklatás [helyesen: lelki zaklatás]«: bármely olyan helytelen magatartás, amely egy időszak során ismétlődően
vagy rendszeresen előfordul, és olyan fizikai magatartást [helyesen: olyan magatartást], szóbeli vagy írott nyelvhasználatot,
gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy bármely másik személy személyiségét,
méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák.
(4)      »Szexuális zaklatás«: olyan, szexuális magatartás, amely azon személy számára, akire irányul, nemkívánatos, és amelynek célja
vagy hatása az említett személy megsértése [helyesen: személy méltóságának a megsértése], illetve megfélemlítő, ellenséges,
bántó vagy zavarba ejtő közeg megteremtése. A szexuális zaklatást nemen alapuló megkülönböztetésként kell kezelni.”
A személyzeti szabályzat 22a. cikke szerint:
„(1)      Az a tisztviselő, akinek a feladatai ellátása során vagy azokkal összefüggésben olyan tények jutnak a tudomására, amelyek
okot adnak egy esetleges törvényellenes tevékenység feltételezésére, beleértve a Közösségek érdekeinek hátrányt okozó csalást
vagy korrupciót, illetve a szakmai feladatok teljesítésével kapcsolatos olyan magatartást, amely a Közösségek tisztviselőire
vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegését képezi, erről haladéktalanul tájékoztatja közvetlen felettesét, vagy főigazgatóját,
vagy – ha hasznosnak ítéli – a főtitkárt vagy vele egyenértékű beosztásban dolgozó személyeket, illetve közvetlenül az [OLAF-ot].
Az első albekezdésben említett tájékoztatást írásban teszik meg.
Ezt a bekezdést kell alkalmazni olyan esetekben is, ha az intézmény egy tagja vagy az intézmény szolgálatában álló vagy részére
munkát végző bármely más személy követ el hasonló súlyos kötelezettségszegést.
(2)      Az (1) bekezdésben említett tájékoztatást átvevő tisztviselő haladéktalanul továbbít az OLAF részére minden olyan, tudomására
jutott bizonyítékot, amely alapján az (1) bekezdésben említett szabálytalanságok fennállása feltételezhető.
(3)      Azt a tisztviselőt, aki közli az intézménnyel az (1) és (2) bekezdésben említett információkat, az intézmény részéről nem
érheti sérelmes hatás ennek következtében, feltéve hogy a tisztviselő jóhiszeműen járt el.
(4)      Az (1)–(3) bekezdést nem kell alkalmazni a – függőben lévő vagy lezárt – jogi esetekben az eljárás céljára megőrzött vagy
az eljárás folyamán létrehozott, illetve a tisztviselő számára nyilvánosságra hozott bármilyen formátumú iratokra és egyéb
irattári anyagokra, jelentésekre, feljegyzésekre vagy információkra.”
A személyzeti szabályzat 22b. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
„Azt a tisztviselőt, aki nyilvánosságra hozza a 22a. cikkben meghatározott információkat a[z Európai] Bizottság, a[z Európai
Unió] Számvevőszék[e], a[Európai Unió] Tanács[a], illetve az Európai Parlament elnöke vagy az Európai Ombudsman felé, saját
intézménye részéről nem érhetik sérelmes hatások, feltéve hogy mindkét alábbi feltétel teljesül:
a) a tisztviselő jóhiszeműen úgy véli, hogy a nyilvánosságra hozott információ és annak bármely állítása alapjában véve igaz;
és
b) a tisztviselő ezt megelőzően az OLAF vagy saját intézménye felé felfedte ugyanezt az információt, és a hivatal vagy az
intézmény által – az eset összetettségének függvényében – meghatározott időt hagyott az OLAF-nak vagy az intézménynek, hogy
megtegye a megfelelő intézkedéseket. A tisztviselőt az említett időtartamról 60 napon belül megfelelően tájékoztatják.”
Az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló, 2002. június 25-i 1605/2002/EK,
Euratom tanácsi rendelet (HL L 248., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 74. o.; a továbbiakban: költségvetési
rendelet) 60. cikkének (6) bekezdése többek között kimondja, hogy „[b]ármely jogellenes tevékenység, csalás vagy korrupció
esetén, amely sértheti a Közösség érdekeit” a személyzet bármely, a tranzakciók pénzügyi lebonyolításában és ellenőrzésében
részt vevő tagja „tájékoztatja az alkalmazandó jogszabályok által kijelölt hatóságokat és szerveket”.
A költségvetési rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2002. december 23-i 2342/2002/EK,
Euratom bizottsági rendelet (HL L 357., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 145. o.) 72. cikke a következőképpen
szól:
„A költségvetési rendelet 60. cikkének (6) bekezdésében […] említett hatóságok és szervek [a személyzeti szabályzat], valamint
a közösségi intézmények csalás, korrupció és a Közösségek érdekeit sértő, egyéb jogellenes tevékenységek megelőzésével kapcsolatos
belső vizsgálatok feltételeit érintő határozatai által kijelölt szerveket jelentenek.”
Az EGSZB eljárási szabályzata 72. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A [személyzeti szabályzat] által biztosított kinevezési jogkörrel rendelkeznek:
–        a főtitkárt illetően az [e]lnökség;
–        AD 16-os, AD 15-ös és AD 14-es [tanácsosi] tisztségcsoportba tartozó tisztviselőket illetően – a személyzeti szabályzat 13.,
29., 30., 31., 32., 40., 41., 49., 50., 51., 78. cikke és a 90. cikk (1) bekezdésének alkalmazása esetén, a főtitkár javaslata
alapján – az [e]lnökség; a személyzeti szabályzat egyéb rendelkezéseinek (ideértve a 90. cikk (2) bekezdését is) alkalmazása
esetén pedig – a főtitkár javaslata alapján – az elnök;
–        az AD 13-as, AD 12-es és AD 11-es tisztségcsoportba tartozó tisztviselőket illetően – a főtitkár javaslata alapján – az elnök;
–        az AD tisztségcsoport egyéb besorolási fokozataiba és az AST tisztségcsoportba tartozó tisztviselőket illetően a főtitkár.”
1999. október 11-én az EGSZB elfogadta a csalás, a korrupció és a Közösségek érdekeit sértő jogellenes tevékenységek elleni
küzdelemmel kapcsolatos belső vizsgálatok feltételeiről és módjairól szóló 396/99 A határozatot.
A 363/99 A határozatnak „A tájékoztatási kötelezettség” címet viselő 2. cikke értelmében:
„Az [EGSZB] minden tisztviselője vagy alkalmazottja, aki olyan tényekről szerez tudomást, amelyek a Közösségek érdekeire nézve
hátrányos csalás, korrupció vagy bármely más jogellenes tevékenység esetleges előfordulásának feltételezését vagy a szakmai
tevékenységek teljesítésével kapcsolatos olyan súlyos esetek esetleges előfordulásának feltételezését vetik fel, amelyek a
Közösségek tisztviselőinek vagy alkalmazottainak olyan kötelezettségei teljesítésének elmulasztását valósíthatják meg, amely
fegyelmi vagy adott esetben büntetőeljárást von maga után, illetve amelyek a személyzeti szabályzat hatálya alá nem tartozó
tagok, vezetők vagy személyzet tagjai által elkövetett hasonló kötelezettségmulasztást valósíthatják meg, ezekről haladéktalanul
köteles tájékoztatni szolgálatának vezetőjét vagy főigazgatóját, vagy amennyiben ezt hasznosnak találja, főtitkárát vagy közvetlenül
a[z OLAF-ot].
A főtitkár, a főigazgatók és a szolgálatok vezetői vagy [az EGSZB] vezetői haladéktalanul továbbítanak [az OLAF] részére minden
olyan tudomásukra jutott ténybeli információt, amely alapján az első bekezdésben említett szabálytalanságok fennállása vélelmezhető.
Az [EGSZB] vezetőivel, tisztviselőivel vagy alkalmazottaival szemben semmiképpen nem lehet méltánytalan vagy megkülönböztető
bánásmódot alkalmazni az első és a második bekezdésben említett információk közlése miatt.
Azok a tagok, akik az első bekezdésben említett tényekről tudomást szereznek, kötelesek tájékoztatni az [EGSZB] elnökét, vagy
amennyiben ezt hasznosnak tartják, közvetlenül a[z OLAF-ot].”

Tényállás
Az 1990 óta tisztviselő felperes 1991. június 1-jén lépett az EGSZB szolgálatába, ahol jogi tanácsadóként az igazgatási, személyzeti
és pénzügyi igazgatósághoz osztották be.
1997. június 1-jétől az igazgatási, személyzeti és pénzügyi igazgatóság „Jogi szolgálat” egységének (a továbbiakban: jogi
szolgálat) vezetőjévé nevezték ki.
2007. április 1-jén a felperest AD 13 besorolási fokozatba léptették elő.
2008. október 1-jén hivatalba lépett M. W., az EGSZB új főtitkára (a továbbiakban: főtitkár).
A következő nap a főtitkár szolgálati feljegyzésben tájékoztatta a személyi állományt, hogy ideiglenesen ő fogja betölteni
a személyzeti és pénzügyi igazgatóság akkor üres igazgatói álláshelyét.
Kétségtelen, hogy nem sokkal M. W. főtitkári kinevezése után az ő és a felperes közötti viszony megromlott, mivel ez utóbbi
többek között felrótta a főtitkárnak, hogy „jogellenes” nyomást gyakorol a jogi szolgálatra.
2009. december 7-én a felperes feljegyzést nyújtott be az EGSZB-hez, amely feljegyzést az EGSZB elnökének (a továbbiakban:
elnök) és az EGSZB-t alkotó három szociális partnercsoport elnökeinek mint az EGSZB elnökségi tagjainak címzett. E feljegyzésben,
amelyhez mellékleteket és tájékoztató adatokat is csatolt, a felperes kifejezetten a személyzeti szabályzat 22a. cikkének
(1) bekezdésére hivatkozva arról tájékoztatta az EGSZB elnökségét (a továbbiakban: elnökség), hogy a főtitkár és kisebb mértékben
a személyzeti és pénzügyi igazgatóság „Felvétel, előmenetel, képzés” egységének vezetője feladataik ellátása során számos
súlyos szabálytalanságot követett el. A felperes különösen a következőket bírálta:
–        a jogi szolgálatra gyakorolt nyomás;
–        bűncselekményi tényállásért felelős tisztviselő elleni fegyelmi intézkedés alkalmazásának és e tényállás miatt az OLAF megkeresésének
megtagadása;
–        az EGSZB igazgatói álláshelyeinek szabálytalan betöltése.
Ugyanebben a feljegyzésben a felperes többek között a következőket kérte az elnökségtől:
–        „a tényállás és a felmerült szabálytalanságok megállapítása [céljából] közigazgatási vizsgálat indítás[át]”;
–        „a személyzeti szabályzat 22b. cikke (1) [bekezdése] b) [pontjában] foglalt határidő vele való közlés[ét]”;
–        „a [főtitkárság] megfelelő működésének helyreállítására irányuló intézkedések megtételét”;
–        „a [j]ogi szolgálat függetlenségének az [Európai Unió] Bíróságának ítélkezési gyakorlatában megkövetelt feltételek melletti
biztosítását”;
–        „az OLAF szükséges beavatkozását követően elkerülhetetlen személyi felelősségre vonást”.
A 2009. december 7-i feljegyzésben a felperes a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján az elnökség segítségét is kérte annak
érdekében, hogy az tegye meg a „szükséges intézkedéseket a [főtitkár által vele szemben] tanúsított lelki zaklatás megszüntetése
érdekében”.
Ugyanezen a napon kelt elektronikus leveleiben a felperes tájékoztatta az elnökség többi tagját, hogy a 2009. december 7-i
feljegyzés másolatát tartalmazó, nekik szóló borítékot helyezett el hozzájuk tartozó csoportok irodáiban. A felperes szerint
e borítékok nem jutottak el a címzettekhez, mivel az elnök és a csoportok elnökei megakadályozták a kézbesítést.
2009. december 10-én az elnök a felperes által a 2009. december 7-i feljegyzésben közölt információk „előzetes vizsgálatára”
utasította a kabinetfőnökét.
Ezen utasítás végrehajtása során az elnök kabinetfőnöke meghallgatta a 2009. december 7-i feljegyzéssel érintett személyeket.
A felperest különösen két alkalommal hallgatták meg: 2009. december 15-én és 2010. január 14-én.
2010. január végén az elnök kabinetfőnöke jelentést írt a felperes által a 2009. december 7-i feljegyzésben megfogalmazott,
lelki zaklatásra és az EGSZB-n belül elkövetett szabálytalanságokra vonatkozó állításokról. E jelentésben az elnök kabinetfőnöke
megállapította, hogy ezen állítások nem voltak megalapozottak. Különösen arra mutatott rá, hogy a jogi szolgálat és a főtitkárság
között „feszült a légkör”, és „úgy tűnik, hogy e nehézség […] alapvetően a [jogi szolgálat] szerepéről alkotott véleménykülönbségből
fakad”, továbbá „a különböző, zaklatásnak minősített esetek csupán e véleménykülönbség megnyilvánulásai, amelyeket adott esetben
a jogterületet és az érintettek személyiségét jellemző jelentős kulturális különbségek súlyosbítottak”.
A 2010. február 22-i meghallgatás során az elnök kérte a felperest, hogy vonja vissza a 2009. december 7-i feljegyzésében
foglalt kérelmeket.
2010. február 26-i elektronikus levelében a felperes elutasította e kérést, és kifejtette, hogy „miután teljes meggyőződéssel
vélte úgy, hogy szabálytalan magatartásokra került sor […], most sem mondhat ellent saját magának anélkül, hogy azt érezné,
megsérti a személyzeti szabályzat 21. cikkét”. A felperes egyébiránt ragaszkodott „ahhoz, hogy az eljárását semmilyen személyes
érdek vagy összeütközés nem befolyásolta, az szigorúan szakmai alapon nyugodott”.
A 2010. március 3-i 088/10 A határozattal (a továbbiakban: 2010. március 3-i határozat) az elnök „az elnökség által 2010.
február 16-án ráruházott hatáskör alapján” a 2009. december 7-i feljegyzésben foglalt valamennyi kérelmet elutasította, mivel
„a hivatkozott tények nem minősülhetnek bűncselekménynek, sem pedig a fegyelmi felelősségre vonatkozó személyzeti szabályzatbeli
rendelkezések megsértésének”.
Ugyanebben a határozatban, amely szerint „megkísérelték az egyeztetést, azonban […] a [felperes] nem fogadta el a javasolt
megoldást”, az elnök megállapította, hogy „a főtitkár vagy bármely más tisztviselő általi munkahelyi üldözésre vonatkozó kifogás
nem megalapozott, mivel a rendelkezésre álló csekély számú bizonyíték a panaszos által hivatkozott érvekkel ellentétes irányba
mutat”, és hogy „a főtitkár által megvalósított hatáskörrel való visszaélésre és az elnökség hatásköreinek főtitkár általi
visszaélésszerű gyakorlására vonatkozó vádakat […] nem bizonyították”.
Egyébiránt e határozatban az elnök azt is megállapította, hogy „a főtitkár a felperesre a képzettségeinek és besorolási fokozatának
megfelelő feladatot bízott, megtartva az egységvezetői juttatását, az ilyen jellegű tisztséghez szükséges következő előléptetése
céljából, ha jelenleg ilyen csak a jogi szolgálattól eltérő egységnél állna rendelkezésre”.
Végül az elnök hozzátette, hogy „a főtitkár megjelölt más olyan közigazgatási intézkedéseket, amelyek elősegíthetik a közigazgatási
tevékenység megfelelő gyakorlását, és a főtitkárságon belüli összetűzések és nézeteltérések leküzdését, tiszteletben tartva
a megfelelő ügyintézés elvét, és azon elvet, hogy a különböző szervezeti egységek a saját hatásköreiket, felelősségeiket és
jogköreiket gyakorolják”.
A 2010. március 3-i határozatot annak eredeti, olasz változatban az elfogadás napján, majd spanyol és francia változatban
március 10-én közölték a felperessel.
2010. március 24-én az elnök elfogadta a 2010. március 3-i határozat „kiegészítését”, amelyben kifejtette, hogy a „[2010.
március 3-i] határozatnak a főtitkár által elfogadandó [átmeneti] intézkedéseit az elnök felügyelete mellett kell végrehajtani”
(a továbbiakban: 2010. március 24-i kiegészítés).
2010. március 24-én a 133/10 A határozattal az elnök „a főtitkárral való egyeztetést követően és annak beleegyezésével” „szolgálati
érdekből” és „azonnali hatállyal” megszüntette a felperesnek a jogi szolgálat vezetőjeként ellátott feladatkörét, és jelezte,
hogy azt „2010. április [6-tól] újrabeosztják az EGSZB másik szervezeti egységéhez egységvezetőként és az álláshelyét megtartva”
(a továbbiakban: korábbi feladatkört megszüntető határozat).
A 2010. április 13-i 184/10 A határozattal az elnök „a főtitkárral való egyeztetést követően és annak beleegyezésével” „működési
okokból” a logisztikai igazgatóságra osztotta be a felperest „egységvezetőként és az álláshelyét megtartva […] többek között
a szerződéseket és közbeszerzés[eke]t érintő jogi ügyek ellátása céljából”. A határozat szerint az 2010. április 6-én lépett
hatályba (a továbbiakban: újrabeosztásról hozott határozat).
2010. június 3-i feljegyzésében a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be
a következőkkel szemben:
–        a 2010. március 3-i határozat;
–        a 2010. március 24-i kiegészítés;
–        a korábbi feladatkört megszüntető határozat;
–        az újrabeosztásról hozott határozat.

Az eljárás és a felek kérelmei
A felperes a személyzeti szabályzat 91. cikkének (4) bekezdése alapján a panaszról hozott határozatot meg nem várva benyújtotta
a jelen keresetet, amely a panasszal érintett határozatok megsemmisítésére irányul. Ugyanezen a napon ugyanezen határozatok
végrehajtásának felfüggesztésére irányuló ideiglenes intézkedés iránti kérelmet is benyújtott a Közszolgálati Törvényszékhez.
A hivatalvezető 2010. június 11-i leveleivel a személyzeti szabályzat 91. cikkének (4) bekezdése alapján az alapeljárás felfüggesztéséről
tájékoztatta a feleket.
A Közszolgálati Törvényszék elnöke a 2010. július 14-i végzésével az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet elutasította.
A panasz elutasításáról szóló határozat 2010. október 1-jei meghozatalát és a felperessel való október 15-i közlését követően
a személyzeti szabályzat 91. cikkének (4) bekezdése alapján tájékoztatták a feleket a Közszolgálati Törvényszék előtti eljárás
újraindulásáról.
A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        semmisítse meg a 2010. március 3-i határozatot, a 2010. március 24-i kiegészítést, a korábbi feladatkört megszüntető határozatot
és az újrabeosztásról hozott határozatot;
–        kötelezze az EGSZB-t, hogy fizessen számára 17 500 euró kártérítést;
–        az EGSZB-t kötelezze valamennyi költség megtérítésére.
Az EGSZB azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze valamennyi költség viselésére, az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban felmerült költségeket is beleértve.

A jogkérdésről
1.
A 2010. március 3-i határozat és a 2010. március 24-i kiegészítés megsemmisítése iránti kérelemről
Először is meg kell határozni a 2010. március 3-i határozat és a 2010. március 24-i kiegészítés tartalmát, ami feltételezi
a 2009. december 7-i feljegyzés pontos tartalmának előzetes megállapítását.
A 2009. december 7-i feljegyzésben a felperes két külön csoportba osztható tényekkel fordult az adminisztrációhoz.
Először is az érintett őt közvetlenül érintő tényeket jelentett be. Különösen kifogásolta a főtitkárnak tulajdonított lelki
zaklatásra utaló tényeket, amelyek alapvetően a jogi szolgálatra gyakorolt „jogellenes” nyomásban nyilvánultak meg. Kérte
az adminisztrációtól, hogy az a személyzeti szabályzat 24. cikkének első bekezdése alapján nyújtson számára segítséget, amelynek
elsősorban a jogi szolgálatnak a főtitkár közvetlen felelőssége alóli kivonását kell jelentenie (a továbbiakban: segítségnyújtás
iránti kérelem).
Másodszor a 2009. december 7-i feljegyzésben az érintett olyan tényekre is felhívta a figyelmet, amelyek bár őt közvetlenül
nem érintik, véleménye szerint sérthetik az EGSZB érdekeit. Így különösen megemlítette, hogy a főtitkár megtagadta fegyelmi
intézkedésnek bűncselekményi tényállásért felelős tisztviselővel szembeni alkalmazását, hogy a tanácsadói munkák „A” igazgatósága,
valamint a személyzeti és pénzügyi igazgatóság igazgatói álláshelyeinek betöltésére vonatkozó eljárás szabálytalan volt, továbbá
a főtitkár jogellenesen gyakorolta az elnökség EGSZB egyéb tisztviselőinek kinevezésével kapcsolatos jogköreit. A felperes
kérte, hogy ezen információkat a személyzeti szabályzat 22a. cikkének (2) bekezdése alapján haladéktalanul közöljék az OLAF-fal
(a továbbiakban: az OLAF megkeresése iránti kérelem).
A 2009. december 7-i feljegyzés tartalmának ilyen módon történő meghatározását követően meg kell állapítani, hogy a 2010.
március 3-i határozatban az elnök elutasította mind a segítségnyújtás iránti kérelmet, mind pedig az OLAF megkeresése iránti
kérelmet, és ezenkívül jelezte a felperesnek, hogy azt a jövőben újrabeosztják, ennek módját pedig a főtitkár határozza meg.
Ezt követően a 2010. március 24-i kiegészítésben az elnök hozzátette, hogy a felperes újrabeosztását az ő felügyelete mellett
kell végrehajtani.
Ilyen körülmények között a következőket kell egymást követően elbírálni:
–        a 2010. március 3-i határozat megsemmisítése iránti kérelmet annyiban, amennyiben e határozat az jelezte, hogy a felperest
újrabeosztják, és a 2010. március 24-i kiegészítés megsemmisítése iránti kérelmet;
–        a 2010. március 3-i határozat megsemmisítése iránti kérelmet annyiban, amennyiben e határozat elutasította az OLAF megkeresése
iránti kérelmet;
–        a 2010. március 3-i határozat megsemmisítése iránti kérelmet annyiban, amennyiben e határozat elutasította a segítségnyújtás
iránti kérelmet.

A 2010. március 3-i határozat megsemmisítése iránti kérelemről annyiban, amennyiben e határozat az jelezte, hogy a felperest
újrabeosztják, és a 2010. március 24-i kiegészítés megsemmisítése iránti kérelemről
Ahogy az az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, csak a kötelező joghatással járó, a felperes érdekeinek – jogi helyzete
lényeges megváltoztatásával történő – közvetlen és azonnali befolyásolására alkalmas jogi aktusok vagy intézkedések minősülnek
sérelmet okozónak (lásd a Közszolgálati Törvényszék F-52/09. sz., Da Silva Pinto Branco kontra Bíróság ügyben 2010. szeptember
14-én hozott ítélet 32. pontját), és az ilyen jogi aktusnak vagy intézkedésnek a hatáskörrel rendelkező hatóságtól kell származnia,
és az adminisztráció végleges állásfoglalását kell tartalmaznia (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T-95/04. sz.,
Lavagnoli kontra Bizottság ügyben 2006. május 17-én hozott ítéletének 35. pontját). A hatáskörrel rendelkező hatóság puszta
szándéknyilatkozata arról, hogy a jövőben adott tartalmú határozatot kíván hozni, nem keletkeztethet sem jogokat, sem pedig
kötelezettségeket az érintett tisztviselő(k) számára (az Elsőfokú Bíróság T-33/89. és T-74/89. sz., Blackman kontra Parlament
egyesített ügyekben 1993. március 16-án hozott ítéletének 27. pontja).
A jelen ügyben az elnök – azzal, hogy a 2010. március 3-i határozatban tájékoztatta a felperest, hogy arra „a képzettségeinek
és besorolási fokozatának megfelelő feladatot [fognak bízni] […] a jogi szolgálattól eltérő egységnél” – mindössze az adminisztráció
arra irányuló szándékát fejezte ki, hogy a jövőben az érintettet újrabeosztják, és pusztán e szándéknyilatkozattal nem keletkeztetett
a felperes számára sem jogot, sem pedig kötelezettséget. Ugyanez vonatkozik a 2010. március 24-i kiegészítésre, amelyben az
elnök csupán annyit jelzett, hogy a „[2010. március 3-i] határozatnak a főtitkár által elfogadandó [átmeneti] intézkedéseit
az elnök felügyelete mellett kell végrehajtani”.
Ilyen körülmények között, és mivel kétségtelen, hogy a felperes tényleges újrabeosztására csupán a korábbi feladatkört megszüntető
és az újrabeosztásról szóló határozatokkal került sor, a fent említett kérelmet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

A 2010. március 3-i határozat megsemmisítése iránti kérelemről annyiban, amennyiben e határozat elutasította az OLAF megkeresése
iránti kérelmet
A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék semmisítse meg a 2010. március 3-i határozatot annyiban, amennyiben
az elutasította az OLAF megkeresése iránti kérelmet, kérelme alátámasztására pedig több jogalapra hivatkozik, amelyeket a
következőkre alapít: a személyzeti szabályzat 22a. cikke (2) bekezdésének, a 363/99 A határozat 2. cikke második bekezdésének,
a költségvetése rendelet 60. cikke (6) bekezdésének, a 2342/2002 rendelet 72. cikkének, valamint az Európai Unió általános
költségvetésének végrehajtására vonatkozó belső szabályokról szóló 005/03 A határozat 11. cikkének megsértése.
Meg kell vizsgálni az említett kérelem elfogadhatóságát.
E tekintetben elsősorban arra kell emlékeztetni, hogy a 2004. március 22-i 723/2004/EK, Euratom tanácsi rendelettel módosított
személyzeti szabályzat biztosítja a tisztviselő azon jogát, hogy értesítse a felettesét vagy külső szervet az általa az intézményében
tapasztalt súlyos szabálytalanságokról annak érdekében, hogy ezek ismertté váljanak, és ha szükséges, jogkövetkezménnyel járjanak.
A személyzeti szabályzat 22a. cikke (1) bekezdésének első albekezdése ennek megfelelően kifejezetten úgy rendelkezik, hogy
„[a]z a tisztviselő, akinek a feladatai ellátása során vagy azokkal összefüggésben olyan tények jutnak a tudomására, amelyek
okot adnak egy esetleges törvényellenes tevékenység feltételezésére, beleértve a[z Unió] érdekeinek hátrányt okozó csalást
vagy korrupciót, illetve a szakmai feladatok teljesítésével kapcsolatos olyan magatartást, amely a[z Unió] tisztviselőire
vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegését képezi, erről haladéktalanul tájékoztatja közvetlen felettesét, vagy főigazgatóját,
vagy – ha hasznosnak ítéli – a főtitkárt vagy vele egyenértékű beosztásban dolgozó személyeket, illetve közvetlenül az [OLAF-ot]”.
Az EGSZB személyi állományának sajátos esetében a tisztviselő vagy alkalmazott azon joga, hogy értesítse feletteseit vagy
közvetlenül az OLAF-ot, szerepel egy külön szabályban is, vagyis a 363/99 A határozat 2. cikkének első bekezdésében, amely
értelmében „[a]z [EGSZB] minden tisztviselője vagy alkalmazottja, aki olyan tényekről szerez tudomást, amelyek a Közösségek
érdekeire nézve hátrányos csalás, korrupció vagy bármely más jogellenes tevékenység esetleges előfordulásának feltételezését
vagy a szakmai tevékenységek teljesítésével kapcsolatos olyan súlyos esetek esetleges előfordulásának feltételezését vetik
fel, amelyek a Közösségek tisztviselőinek vagy alkalmazottainak olyan kötelezettségei teljesítésének elmulasztását valósíthatják
meg, amely fegyelmi vagy adott esetben büntetőeljárást von maga után, illetve amelyek a személyzeti szabályzat hatálya alá
nem tartozó tagok, vezetők vagy személyzet tagjai által elkövetett hasonló kötelezettségmulasztást valósíthatják meg, ezekről
haladéktalanul köteles tájékoztatni szolgálatának vezetőjét vagy főigazgatóját, vagy amennyiben ezt hasznosnak találja, főtitkárát
vagy közvetlenül a[z OLAF-ot]”.
Másodszor meg kell állapítani, hogy amennyiben a tisztviselő él a számára a személyzeti szabályzat 22a. cikke (1) bekezdésének
első albekezdésében biztosított azon lehetőséggel, hogy értesítse a feletteseit vagy a külső szervet, az említett személyzeti
szabályzat 22a. cikkének (2) bekezdése arra kötelezi a tájékoztatást átvevő személyt, hogy „haladéktalanul továbbít[sa] az
OLAF részére minden olyan, tudomására jutott bizonyítékot, amely alapján a[ személyzeti szabályzat 22a. cikkének] (1) bekezdés[é]ben
említett szabálytalanságok fennállása feltételezhető”.
Az értesítést adó tisztviselő által átadott információk OLAF-fal való közlésére vonatkozó kötelezettségre az EGSZB vonatkozásában
a 363/99 A határozat 2. cikkének második bekezdése is emlékeztet, amely szerint „[a] főtitkár, a főigazgatók és a szolgálatok
vezetői vagy [az EGSZB] vezetői haladéktalanul továbbítanak [az OLAF] részére minden olyan tudomásukra jutott ténybeli információt,
amely alapján a[ jelen cikk első bekezdésében] említett szabálytalanságok fennállása vélelmezhető”.
Végül a költségvetési rendelet 60. cikke (6) bekezdésének és a 2342/2002 rendelet 72. cikkének együttesen értelmezett rendelkezéseiből
kitűnik, hogy az intézmény bármely, „a tranzakciók pénzügyi lebonyolításában és ellenőrzésében” részt vevő alkalmazottja köteles
tájékoztatni az OLAF-ot „[b]ármely jogellenes tevékenység, csalás vagy korrupció esetén, amely sértheti a Közösség érdekeit”.
A Közszolgálati Törvényszék által elbírálandó kérdés az, hogy e tisztviselőnek sérelmet okozó aktusnak minősül-e, és ha igen,
milyen mértékben, az a határozat, amelyben a személyzeti szabályzat 22a. cikkének (1) bekezdésében foglalt információkat a
tisztviselőtől megkapó felettes megállapítja, hogy nem kell az OLAF-ot értesíteni.
E kérdésre nemleges választ kell adni abban a sajátos esetben, ha a feletteseit értesítő tisztviselőtől eredő információk
olyan tényekre vonatkoznak, amelyek – bár sértik az Unió érdekét, vagy a tisztviselői kötelezettségeknek a személyi állomány
tagja(i) általi súlyos megszegését jelentik – közvetlenül nem érintik őt.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy magának a személyzeti szabályzat 22a. cikkének értelmében az a tisztviselő, aki esetleges
jogellenes tevékenységet kíván bejelenteni, vagy a tisztviselőkre vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegését, közölheti
közvetlenül az OLAF-fal azon bizonyítékokat, amelyekkel szerinte e szabálytalanságok fennállásával kapcsolatban rendelkezik.
Így abban az esetben, ha tisztviselő által értesített személy megtagadja az OLAF megkeresését, e tisztviselő továbbra is élhet
azzal a lehetőséggel, hogy közvetlenül fordul az OLAF-hoz.
Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tisztviselő nem jogosult arra, hogy a törvény vagy az intézmények érdekében
lépjen fel, és a kereset alátámasztására kizárólag olyan kifogásokra hivatkozhat, amelyek őt személyében érintik (az Elsőfokú
Bíróság T-178/97. sz., Moncada kontra Bizottság ügyben 1998. július 7-én hozott végzés 39. pontja). Márpedig annak elfogadása,
hogy a felettesét az őt személyesen nem érintő szabálytalanságokról értesítő tisztviselő keresetet indíthat akkor, ha e felettes
megtagadja ezen információk OLAF-fal való közlését, annak lehetővé tételét jelentené, hogy e tisztviselő jogosult legyen a
törvény érdekében fellépni. E következtetés levonása azonban a tisztviselő azon lehetőségét nem érinti, hogy amennyiben úgy
véli, hogy a felettessel való információközlés miatt az érdekeit sértő határozatot hoztak vele szemben, keresetet nyújtson
be e határozat ellen.
A jelen ügyben, ahogy azt fentebb már megállapítottuk, az OLAF megkeresése iránti kérelemben a felperes által előadott tények
közvetlenül őt nem érintették, mivel különösen azt kifogásolta, hogy a főtitkár megtagadta fegyelmi intézkedéseknek az egyik
EGSZB tisztviselővel szembeni alkalmazását, hogy az EGSZB-n belül egyes igazgatói álláshelyeket szabálytalanul töltöttek be,
vagy hogy a főtitkár jogellenesen gyakorolta az elnökség EGSZB egyéb tisztviselőinek kinevezésével kapcsolatos jogköreit.
Következésképpen a 2010. március 3-i határozat annyiban, amennyiben elutasította az OLAF megkeresése iránti kérelmet, nem
minősül a felperesnek sérelmet okozó aktusnak, és ezért az e határozat megsemmisítése iránti kérelmet mint elfogadhatatlant
el kell utasítani.

A 2010. március 3-i határozat megsemmisítése iránti kérelemről annyiban, amennyiben e határozat elutasította a segítségnyújtás
iránti kérelmet
Az említett kérelem alátámasztása érdekében a felperes több kifogásra is hivatkozik, amelyeket lényegében három jogalapként
lehet csoportosítani, amelyeket a következőkre alapít:
–        az elnök 2010. március 3-i határozat elfogadására vonatkozó hatáskörének hiánya, az eljárás és a Charta 41. cikkének megsértése;
–        a személyzeti szabályzat 86. cikkének, a személyzeti szabályzat IX. mellékletének, a fegyelmi eljárásokra és közigazgatási
vizsgálatokra vonatkozó általános végrehajtási rendelkezésekről szóló, 635/05 A EGSZB elnöki határozatnak (a továbbiakban:
a személyzeti szabályzat IX. mellékletének általános végrehajtási rendelkezései) és a védelemhez való jog tiszteletben tartása
elvének megsértése;
–        a személyzeti szabályzat 24. cikkének, a segítségnyújtási kötelezettségnek és a Chartának a megsértése, valamint nyilvánvaló
mérlegelési hiba fennállása.
Az elnök 2010. március 3-i határozat elfogadására vonatkozó hatáskörének hiányára, az eljárás és a Charta 41. cikkének megsértésére
alapított jogalapról
–       A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a 2010. március 3-i határozatot – annyiban, amennyiben az elutasította a segítségnyújtás iránti
kérelmet – az elnökségnek, nem pedig – ahogy a jelen esetben történt – az elnöknek kellett volna elfogadnia.
A felperes hozzáteszi, hogy az EGSZB több eljárási szabálytalanságot is elkövetett, megsértve többek között a Charta 41. cikkében
foglalt megfelelő ügyintézéshez való jogot, valamint az elnökség 2007. október 23-án elfogadott működési szabályait. Az elnök
és a csoportok elnökei kivételével ugyanis az elnökség tagjai sosem fértek hozzá a segítségnyújtás iránti kérelemhez. Ugyanígy
az elnökség tagjai nem fértek hozzá a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozattervezet tartalmához sem. Végül az
elnökség megbeszéléseinek jegyzőkönyvei nem említik sem a végül elfogadott határozatot, sem pedig az elnökség tagjainak nyilatkozatait.
Az EGSZB a jogalap elutasítását kéri.
–       A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Az EGSZB eljárási szabályzata 72. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése értelmében az AD 13, AD 12 és AD 11 besorolási
fokozatba tartozó tisztviselőket illetően a személyzeti szabályzat által biztosított kinevezési jogkörrel a főtitkár javaslata
alapján az elnök rendelkezik.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító 2010. március 3-i határozat elfogadásának időpontjában
a felperes AD 13 besorolási fokozatú tisztviselő volt. Az elnök e határozatot tehát az EGSZB eljárási szabályzata 72. cikke
(1) bekezdése harmadik francia bekezdésének tiszteletben tartása mellett fogadta el. Következésképpen a felperes nem megalapozottan
állítja, hogy a fent említett határozatot az elnökségnek, és nem az elnöknek kellett volna meghoznia.
Egyébiránt, mivel – ahogy azt az imént megállapítottuk – az elnöknek, és nem az elnökségnek volt hatásköre a segítségnyújtás
iránti kérelem elbírálására, a 2010. március 3-i határozatot érintő – többek között az elnökség tagjainak a segítségnyújtás
iránti kérelem elbírálásába való bevonásának elmaradásából eredő – eljárási szabálytalanságokra alapított kifogást mint hatástalant
el kell utasítani.
Ebből következően a felhozott első jogalapot el kell utasítani.
A személyzeti szabályzat 86. cikkének, a személyzeti szabályzat IX. mellékletének, a személyzeti szabályzat IX. mellékletének
általános végrehajtási rendelkezéseinek és a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértésére alapított jogalapról
–       A felek érvei
A felperes azzal érvel, hogy a segítségnyújtás iránti kérelemben legalább bizonyítékkezdeményt szolgáltatott az őt ért lelki
zaklatás valódiságáról, és különösen a főtitkárnak a jogi szolgálat függetlensége csorbítására irányuló szándékáról. Márpedig
az elnök ahelyett, hogy a személyzeti szabályzat 86. cikkének (2) bekezdése, a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 1.
és 2. cikke, valamint a személyzeti szabályzat IX. mellékletének általános végrehajtási rendelkezéseinek 2. cikke értelmében
vett közigazgatási vizsgálatot indított volna – ahogy arra köteles lett volna –, mindössze a kabinetfőnökét utasította egy
egyszerű előzetes vizsgálat lefolytatására, amelynek következtetéseit végeredményben nem közölték a felperessel a 2010. március
3-i határozatot megelőzően.
Védekezésként az EGSZB a jogalap elutasítását kéri.
–       A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 24. cikke értelmében az uniós intézményeknek meg kell védeniük a személyi
állományukat a felettesek lelki zaklatásától, vagy bármely megalázó bánásmódjával szemben. Egyébiránt az állandó ítélkezési
gyakorlatból kitűnik, hogy a szolgálat rendjével és nyugalmával összeegyeztethetetlen esemény bekövetkeztekor az adminisztráció
a segítségnyújtási kötelezettség alapján köteles a kellő határozottsággal fellépni, valamint az ügy körülményei alapján szükséges
gyorsasággal és gondossággal reagálni a tények megállapítása és azokból a megfelelő következtetéseknek az ügy ismeretében
való levonása érdekében. E célból elegendő, ha az intézménye védelmét igénylő tisztviselő bizonyítékkezdeménnyel szolgál annak
a támadásnak a valódiságáról, amely őt állítása szerint érte. Ilyen körülmények esetén a szóban forgó intézmény feladata a
megfelelő intézkedések meghozatala, így különösen a panasz alapjául szolgáló tényeknek a panaszossal folytatott együttműködésben
történő megállapítására irányuló vizsgálat lefolytatása (a Bíróság 224/87. sz., Koutchoumoff kontra Bizottság ügyben 1989.
január 26-án hozott ítéletének 15. és 16. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-5/92. sz., Tallarico kontra Parlament ügyben 1993.
április 21-én hozott ítéletének 31. pontja és a T-136/98. sz., Campogrande kontra Bizottság ügyben 2000. december 5-én hozott
ítélet 42. pontja).
A jelen ügyben az ügy irataiból kiderül, hogy a segítségnyújtás iránti kérelem benyújtását követően az elnök három napon belül,
azaz 2009. december 10-én utasította a kabinetfőnökét a főtitkárnak felrótt lelki zaklatásra és szabálytalanságokra vonatkozó
állításokat érintő „előzetes vizsgálat” lefolytatására. Márpedig a felperes 2009. december 15-i és 2010. január 14-i meghallgatását,
valamint a segítségnyújtás iránti kérelemben megvádolt személyek meghallgatását követően az elnök kabinetfőnöke 2010 januárjában
részletes jelentést készített, amelyben megvizsgálta és megvitatta a felperes által a főtitkárral szemben megfogalmazott különböző
vádak megalapozottságát. Ilyen körülmények között az EGSZB eleget tett az előző pontban említett ítélkezési gyakorlatban megfogalmazott
kötelezettségének, vagyis lefolytatta a vizsgálatot annak érdekében, hogy a kérelem benyújtójával együttműködésben megállapítsa
a segítségnyújtás iránti kérelemben foglalt tényeket.
El kell utasítani azt az érvet, amely szerint az EGSZB-nek a személyzeti szabályzat 86. cikkének (2) bekezdése, a személyzeti
szabályzat IX. mellékletének 1. és 2. cikke, valamint a személyzeti szabályzat IX. mellékletének általános végrehajtási rendelkezéseinek
2. cikke értelmében vett közigazgatási vizsgálatot kellett volna indítani. Miközben ugyanis e rendelkezésekből kitűnik, hogy
az általuk szabályozott közigazgatási vizsgálatok a fegyelmi eljárás részét képezik, és csupán akkor indíthatók meg, ha a
bizonyítékok okot adnak annak feltételezésére, hogy a tisztviselőt terhelő kötelezettségek megszegése áll fenn, a segítségnyújtás
iránti kérelem nem tartalmazott olyan tényt, amely akár az előzetes vizsgálat lefolytatása nélkül igazolta volna ilyen, fegyelmi
jellegű közigazgatási vizsgálat főtitkárral szembeni megindítását.
Végül nem fogadható el az a kifogás, amely szerint az EGSZB a védelemhez való jog megsértésével elmulasztotta a segítségnyújtás
iránti kérelem elutasítását megelőzően közölni a felperessel az elnök kabinetfőnöke által készített jelentés következtetéseit,
valamint az általa vezetett vizsgálat keretében szervezett meghallgatásokról készült különböző beszámolókat. Kétségtelen,
hogy az uniós jog alapelvei közé tartozik a védelemhez való jog minden olyan eljárásban történő tiszteletben tartása, amely
meghatározott személyre nézve hátrányos intézkedéshez vezethet, és ezt a jogot még különleges szabályozás hiánya esetén is
biztosítani kell (lásd például az Elsőfokú Bíróság T-36/96. sz., Gaspari kontra Parlament ügyben 1997. július 10-én hozott
ítéletének 32. pontját). Mindazonáltal a jelen ügyben a segítségnyújtás iránti kérelem nyomán indított eljárás nem tekinthető
a felperessel szemben indított eljárásnak (lásd az Elsőfokú Bíróság T-67/99. sz., K kontra Bizottság ügyben 2000. június 27-én
hozott ítéletének 72. pontját). Így a 2010. március 3-i határozat annyiban, amennyiben elutasította a segítségnyújtás iránti
kérelmet, nem szerepel azon határozatok között, amelyek tekintetében a védelemhez való jogot tiszteletben kell tartani.
Következésképpen a felhozott második jogalapot el kell utasítani.
A személyzeti szabályzat 24. cikkének, a segítségnyújtási kötelezettségnek és a Chartának a megsértésére, valamint nyilvánvaló
mérlegelési hiba fennállására alapított jogalapról
–       A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy lelki zaklatás áldozata volt, és ezért az elnök a segítségnyújtás iránti kérelem elutasításával
nyilvánvaló értékelési hibát követett el, megsértette a személyzeti szabályzat 24. cikkét és a segítségnyújtási kötelezettséget,
valamint a Charta 1. cikkét és 31. cikkének (1) bekezdését, amelyek értelmében „[a]z emberi méltóság sérthetetlen[, t]iszteletben
kell tartani, és védelmezni kell”, továbbá „[m]inden munkavállalónak joga van az egészségét, biztonságát és méltóságát tiszteletben
tartó munkafeltételekhez”.
Az EGSZB válaszul arra hivatkozik, hogy a felperes lelki zaklatásnak minősíti azt, ami csupán a főtitkárral való kapcsolatokban
jelentkező nehézség, és a jogi ügyeket érintő nézeteltérés.
–       A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése „helytelen magatartásként” határozza meg a lelki zaklatást, amelynek
megállapítása két feltétel együttes teljesülését igényli. Az első feltétel olyan magatartás, szóbeli vagy írott nyelvhasználat,
gesztusok vagy más cselekvések létére vonatkozik, amelyek „egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen” fordulnak elő
– ami azt vonja magával, hogy a lelki zaklatás az időben szükségszerűen folyamatként jelenik meg, és ismétlődő vagy folyamatos
cselekvést feltételez –, és amelyek „szándékosak”. Az elsőhöz az „és” mellérendelő kötőszóval kapcsolódó második kumulatív
feltétel arra vonatkozik, hogy e magatartás, szóbeli vagy írott nyelvhasználat, gesztusok vagy más cselekvések alkalmasak
legyenek arra, hogy bármely másik személy személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét aláássák. Azon tényből, hogy
a „szándékos” jelző az első feltételhez kapcsolódik, nem pedig a másodikhoz, két következtetést lehet levonni. Egyrészt a
személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében szereplő magatartásoknak, szóbeli vagy írott nyelvhasználatnak, gesztusoknak
vagy más cselekvéseknek szándékosaknak kell lenniük, ami kizárja e rendelkezés alkalmazási köréből a véletlen cselekvéseket.
Másrészt azonban nem szükséges, hogy e magatartás, szóbeli vagy írott nyelvhasználat, gesztusok vagy más cselekvések azzal
a szándékkal valósuljanak meg, hogy más személy személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét aláássák.
Másként fogalmazva a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése értelmében vett lelki zaklatás megvalósulhat anélkül
is, hogy a zaklatónak szándékában állt volna az áldozatot lejáratni, vagy annak munkakörülményeit szándékosan rontani. Elegendő
az is, hogy szándékosan megvalósított cselekvései objektíve ilyen következményekkel járnak (lásd ebben az értelemben a Közszolgálati
Törvényszék F-52/05. sz., Q kontra Bizottság ügyben 2008. december 9-én hozott ítéletének 135. pontját, amely ítéletet e tekintetben
nem helyezett hatályon kívül az Európai Unió Törvényszékének a T-80/09. P. sz., Bizottság kontra Q ügyben 2011. július 12-én
hozott ítélete; és az F-42/10. sz., Skareby kontra Bizottság ügyben 2012. május 16-án hozott ítélet 65. pontját).
E megfontolások fényében kell határozni a lelki zaklatás fennállására vonatkozó kifogásról, ami feltételezi a felperes által
a főtitkárnak felrótt cselekedetek valódiságának vizsgálatát, és annak megállapítását, hogy e cselekedetek objektíve aláásták-e
a felperes személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét.
Először is a felperes hangsúlyozza, hogy a főtitkár nyomást próbált gyakorolni rá annak érdekében, hogy a jogi szolgálat vezetőjeként
jogilag nem megfelelő jogi véleményt írjon alá. Ez történt különösen egy tisztviselő visszamenőleges előléptetése alkalmával.
E tekintetben az ügy irataiból kiderül, hogy 2009. január 25-én a 2008. évre vonatkozó előléptetési eljárás keretében az elnök
az egyik tisztviselő 2008. január 1-jei visszamenőleges hatályú előléptetéséről döntött, nyilvánvalóan megsértve az EGSZB-n
belül hatályos szabályokat.
Mindazonáltal akkor is, ha e határozatot „a főtitkár javaslatára” fogadták el, meg kell állapítani, hogy a felperes ez utóbbit
nem vádolta azzal, hogy tőle ered e jogellenes határozat, sőt elismerte, hogy a főtitkár az elnökség azon tagjának nyomására
járt el, aki az EGSZB elnökévé kívánt válni.
Ezenkívül a felperes nem szolgáltat kellő bizonyító erővel rendelkező tényeket azon – az EGSZB által végeredményben formálisan
vitatott – állítás alátámasztására, miszerint a főtitkár a 2009. június 8-án tartott megbeszélésen utasította őt a szóban
forgó határozat jogszerűségét megállapító jogi vélemény kibocsátására. Az e megbeszélésről végül maga a felperes által készített
beszámoló különösen nem bizonyítja sem ilyen nyomás fennállását, sem egyébiránt olyan sértések elhangzását, amelyeket a főtitkár
e megbeszélésen a felperessel kapcsolatban fogalmazott volna meg.
Egyébiránt kétségtelen, hogy szintén 2009. június 8-án a főtitkár az EGSZB személyi állománya tagjainak elektronikus levelet
küldött, amelyben jelezte, hogy ha az érintett visszamenőleges előléptetésről szóló határozat ellen keresetet nyújtanak be,
ügyvédi szolgáltatást kell igénybe venni, mivel „egyértelmű, hogy a felperes nem járhat el az adminisztráció érdekében”.
Mindazonáltal tekintettel az elektronikus levél elküldésének körülményeire, a Közszolgálati Törvényszék megállapítja, hogy
a levél célja nem a felperes szakmai képességeinek vitatása volt, hanem azon szükségszerűség tudomásulvétele, hogy a szóban
forgó előléptetésről szóló határozat jogszerűségével szembeni ismételt felperesi bírálatok miatt az EGSZB védelmével ügyvédet
kell megbízni kereset benyújtása esetén. Egyébiránt a 2009. június 8-i megbeszélésről a felperes által készített beszámolóban
az utóbbi megemlítette, hogy ő maga javasolta a főtitkárnak e megoldást.
Ennek következtében el kell utasítani azt a kifogást, amely szerint a főtitkár nyomást próbált gyakorolni a jogi szolgálatra.
Másodszor a felperes azt állítja, hogy az EGSZB álláshirdetést tett közzé, amelyben a kiválasztási eljárásban való részvételhez
szükséges feltételek szándékosan úgy voltak megfogalmazva, hogy kizárják az ő pályázatát.
E tekintetben az ügy irataiból kitűnik, hogy 2009. július 6-án a személyzeti szabályzat 29. cikkének (1) bekezdése szerinti
eljárásnak megfelelően az EGSZB intranetjén közzétették a 26/09. sz. álláshirdetést (a továbbiakban: első álláshirdetés),
amelynek célja az EGSZB általános ügyek igazgatóságának igazgatói álláshelyének AD 14 besorolási fokozatú tisztviselővel való
betöltése, és hogy e hirdetés, amely az EGSZB és az Unió más intézményei tisztviselőinek szólt, egyéb feltételek mellett „az
Európai Unió hivatalos nyelvei közül kettőnek az alapos ismeretét, és az Európai Unió legalább [egy] másik hivatalos nyelvének
az ismeretét” követelte meg, továbbá megjegyezte, hogy „[s]zolgálati okokból az [angol] és [francia] nyelv megfelelő ismerete
különösen szükséges”. A felperes benyújtotta pályázatát az első álláshirdetésben foglalt álláshelyre.
Ezt követően, miután az elnökség 2009. szeptember 29-én az első álláshirdetés visszavonásáról, valamint arról határozott,
hogy „az [álláshirdetést] a személyzeti szabályzat 29. cikk[ének (1) és (2) bekezdése] szerint újra közzéteszi”, az általános
igazgatóság ugyanazon igazgatói álláshelyének betöltésére irányuló, 43/09. sz. álláshirdetést közzétették az EGSZB intranetjén
és az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
(HL C 247. A, 1. o., a továbbiakban: új álláshirdetés). Az új álláshirdetésben foglalt nyelvi követelmények a következők
voltak: „Az Európai Unió egyik hivatalos nyelvének alapos ismerete és az Európai Unió legalább két másik hivatalos nyelvének
magas szintű ismerete; a munkakör ellátásához szükséges az angol és a francia nyelv alapos ismerete”. A felperes az új álláshirdetésben
foglalt álláshelyre vonatkozó pályázatát megerősítette, majd 2009. december 3-án visszavonta.
Kétségtelen, hogy – amint azt a Közszolgálati Törvényszék a mai napon hozott külön ítéletben (a F-51/10. sz., Bermejo Garde
kontra EGSZB ügyben 2012. szeptember 25-én hozott ítélet) megállapította – a nyelvi követelmények ilyen megváltoztatása azzal
járt, hogy a felperesnek az általános ügyek igazgatóságának igazgatói álláshelyére benyújtott pályázatát a gyakorlatban kizárta,
mivel a felperes csupán egy hivatalos nyelv (spanyol) alapos ismeretével, egy másik hivatalos nyelv (francia) legalább magas
szintű ismeretével, és egy harmadik uniós hivatalos nyelv (angol) mindössze „megfelelő ismeretével” rendelkezett. A Közszolgálati
Törvényszék ebből arra a következtetésre jutott, hogy az új álláshirdetés a felperesnek sérelmet okozó aktusnak minősül.
Mindazonáltal a felperes nem szolgáltat olyan konkrét és egybehangzó bizonyítékokat, amelyek alátámaszthatnák azt az állítást,
miszerint a nyelvi követelményeket az ő pályázatának kizárása céljából módosították.
Ellenben az ügy irataiból kiderül, hogy az EGSZB tájékoztatta a felperest és az első álláshirdetésre a felpereshez hasonlóan
jelentkező többi pályázót, hogy ellenkező jelzés hiányában az új álláshirdetés pályázóinak tekintik őket, ami ellentmond a
hatáskörrel való visszaélésre vonatkozó állításnak.
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy – amint az szintén az ügy irataiból kitűnik – az új álláshirdetésben foglalt nyelvi követelményekkel
azonos követelmények szerepeltek egy korábbi, 2009. február 24-én közzétett, a személyzeti és pénzügyi igazgatóság igazgatói
álláshelyének betöltésére irányuló álláshirdetésben.
Harmadszor, a felperes előadja, hogy a főtitkár 2009. október 15-én a főtitkárság és a jogi szolgálat közötti jó viszony helyreállítása
céljából találkozót szervezett, amely azonban ténylegesen „fegyelmi jellegű meghallgatás” volt. A felperes azonban nem terjeszt
elő bizonyítékot azzal kapcsolatban, hogy a szóban forgó találkozó ilyen jellegű volt. Különösen nem minősül ilyen bizonyítéknak
az, hogy e találkozón a főtitkár mellett jelen volt „A személyi állománynak való segítségnyújtás, egyéni jogok, esélyegyenlőség”
egység vezetője.
Ilyen körülmények között, mivel a felperes által a főtitkárnak felrótt tények, akár külön-külön vagy együtt vizsgálva, objektíve
nem ásták alá a felperes személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét, el kell utasítani az arra alapított jogalapot,
hogy az elnök nyilvánvaló értékelési hibát követett el azzal, hogy megtagadta annak megállapítását, hogy a felperes lelki
zaklatás áldozata volt, és hogy elutasította a segítségnyújtás iránti kérelmet.
Végül, bár a felperes azt állítja, hogy az elnök megpróbálta meggyőzni arról, hogy egyszerűen vonja vissza a segítségnyújtás
iránti kérelmét – ami különösen bizonyítja az elnök elfogultságát –, e körülmény csupán azt bizonyítja, hogy az elnök, aki
nem volt meggyőződve a felperes által felhozott, lelki zaklatásra vonatkozó vádak megalapozottságáról, a gondoskodási kötelezettség
és a megfelelő ügyintézés elvének tiszteletben tartása mellett a vita egyezség útján való rendezésére törekedett. Mindenesetre
hasonló kezdeményezés nem befolyásolhatja a 2010. március 3-i határozat jogszerűségét – annyiban, amennyiben az elutasította
a segítségnyújtás iránti kérelmet –, amely határozatot – ahogy azt korábban megállapítottuk – szabályos és nyilvánvaló mérlegelési
hibát nem tartalmazó eljárásban fogadták el.
A fentiekből következik, hogy el kell utasítani a 2010. március 3-i határozat annyiban való megsemmisítése iránti kérelmet,
amennyiben az elutasította a segítségnyújtás iránti kérelmet.
2.
A korábbi feladatkört megszüntető határozat és az újrabeosztásról hozott határozat megsemmisítése iránti kérelemről
A fent említett, a tartalmukra tekintettel a felperesnek sérelmet okozó aktusnak minősülő (lásd az Elsőfokú Bíróság T-51/01. Sz.,
Fronia kontra Bizottság ügyben 2002. április 16-án hozott ítéletének 32. pontját) dokumentumok megsemmisítése iránti kérelem
alátámasztása érdekében a felperes lényegében hét jogalapot terjeszt elő, amelyeket a következőkre alapít:
–        az aktus kibocsátója hatáskörének hiánya;
–        a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértése;
–        az indokolási kötelezettség megsértése;
–        a személyzeti szabályzat 12a., 22a. és 86. cikkének megsértése;
–        nyilvánvaló értékelési hiba;
–        a segítségnyújtási kötelezettség és a megfelelő ügyintézés elvének megsértése;
–        a személyzeti szabályzat 22b. cikke (1) bekezdésének megsértése.

Az aktus kibocsátója hatáskörének hiányára alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes kiemeli, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok valódi kibocsátója – a
látszat ellenére – a főtitkár, nem pedig az elnök, amit az a tény is bizonyít, hogy a korábbi feladatkört megszüntető határozatban
az elnök a főtitkárra ruházta azt a feladatot, hogy a felperes új hatásköreit meghatározza.
Mindenesetre a felperes hozzáteszi, hogy a szóban forgó határozatok megfogalmazása nyilvánvalóvá teszi, hogy azokat a főtitkárral
való egyeztetést követően és annak egyetértésével fogadták el, miközben az EGSZB eljárási szabályzata 72. cikkének (1) bekezdése
e téren a főtitkárnak csupán javaslattételi jogot biztosít.
Az EGSZB azt válaszolja, hogy az elnök rendelkezett hatáskörrel a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott
határozatok elfogadására.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Ahogy azt a jelen ítélet 69. pontja megállapítja, az EGSZB eljárási szabályzata 72. cikke (1) bekezdésének harmadik francia
bekezdése értelmében az AD 13, AD 12 és AD 11 besorolási fokozatba tartozó tisztviselőket illetően a személyzeti szabályzat
által biztosított kinevezési jogkörrel a főtitkár javaslata alapján az elnök rendelkezik.
A jelen ügyben, magából a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok megfogalmazásából kitűnik,
hogy e határozatokat az elnök fogadta el, ahogy azt az említett határozatok alján található aláírása is tanúsítja.
A felperes azonban hangsúlyozza, hogy a 2010. március 24-i kiegészítésben az elnök jelezte, hogy a korábbi feladatkört megszüntető
határozat „[átmeneti] intézkedéseit”, amely az új hatáskörök meghatározását jelenti, „a főtitkár fogja meghozni”. Mindössze
e megfogalmazásból ugyanakkor nem vezethető le az, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatokat,
amelyek az elnök aláírását viselik, ténylegesen a főtitkár, és nem az elnök fogadta el. Végül a 2010. március 24-i kiegészítésben
az elnök hangsúlyozta, hogy az említett „[átmeneti] intézkedéseket” az ő „felügyelete mellett” kell végrehajtani.
Végül, bár igaz, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatokban az elnök jelezte, hogy
e határozatokat a „főtitkár egyetértésével” fogadták el, e megfogalmazás – jóllehet nem szerencsés – nem jelenti azt, hogy
az elnök helytelenül úgy vélte, hogy a főtitkár kedvező véleménye rá kötelező, és hogy ezzel megsértette volna az EGSZB eljárási
szabályzata 72. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése szerinti hatáskörét.
Következésképpen az aktus kibocsátója határkörének hiányára alapított jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

A védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes kifejti, hogy az elnök – mivel a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok meghozatala
előtt nem hallgatta őt meg – megsértette a többek között a Charta 41. cikkének (2) bekezdésében megfogalmazott védelemhez
való jog tiszteletben tartásának elvét.
Az EGSZB a jogalap elutasítását kéri.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A Bíróság korábban kimondta, hogy a jelen ügyhöz hasonló, kapcsolatokban jelentkező nehézségek között előirányzott és a tisztviselő
akarata ellenére elrendelt újrabeosztásról hozott határozat a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének alkalmazását
kívánja, amely jog az uniós jog alapelvei közé tartozik, amelyet még a szóban forgó eljárásra vonatkozó szabályozás teljes
hiánya esetén is biztosítani kell (a Bíróság C-59/06. P. sz., Marcuccio kontra Bizottság ügyben 2007. december 6-án hozott
ítéletének 46. pontja).
Következésképpen az ilyen határozatot csak azután lehet elfogadni, hogy az érintettnek lehetőséget biztosítottak arra, hogy
a kinevezésre jogosult hatóság által kezdeményezett szóbeli és/vagy írásbeli egyeztetés keretében megfelelően ismertethesse
a határozattervezettel kapcsolatos álláspontját, ennek bizonyítására pedig e hatóság köteles (a fent hivatkozott Marcuccio
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 47. pontja).
A jelen ügyben az ügy irataiból kitűnik, hogy a 2010. március 3-i határozatban az elnök tájékoztatta a felperest annak újrabeosztására
irányuló szándékáról, hiszen jelezte, hogy a felperesre „a képzettségeinek és besorolási fokozatának megfelelő feladatot [fognak
bízni] […] a jogi szolgálattól eltérő egységnél”.
A felperes a 2010. március 3-i határozat címzettjeként tehát megtehette észrevételeit az őt érintő újrabeosztás tervével kapcsolatban.
Ilyen körülmények között, mivel a felperes ismertethette álláspontját azelőtt, hogy az elnök elfogadta a korábbi feladatkört
megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatokat, a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértésére alapított
jogalapot el kell utasítani.

Az indokolási kötelezettségre alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatokat nem indokolták,
megsértve ezzel a Charta 41. cikkének (2) bekezdését.
Az EGSZB a jogalap elutasítását kéri.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a személyzeti szabályzat 25. cikkének második bekezdésében
előírt indokolási kötelezettség célja egyrészt az, hogy a sérelmet okozó aktus megalapozottságának megítélését és a Közszolgálati
Törvényszék előtt kereset indítását lehetővé tévő kellő tájékoztatást nyújtson az érintett számára, másrészt pedig az, hogy
biztosítsa a Közszolgálati Törvényszék számára az aktus jogszerűségének felülvizsgálatára vonatkozó jogköre gyakorlását (az
Elsőfokú Bíróság T-132/03. sz., Casini kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 15-én hozott ítéletének 30. pontja és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezenkívül a Charta a 41. cikke (2) bekezdésének c) pontjában megerősíti, hogy a megfelelő
ügyintézéshez való alapvető jog magában foglalja többek között az „igazgatási szervek azon kötelezettségét, hogy döntéseiket
indokolják”.
Egyébiránt a tisztviselő akarata ellenére való áthelyezéséről szóló határozat a személyzeti szabályzat 25. cikke értelmében
vett, sérelmet okozó aktus, és ebből következően azt indokolni kell (az Elsőfokú Bíróság T-129/98. sz., Sabbioni kontra Bizottság
ügyben 1999. november 23-án hozott ítéletének 28. pontja).
Végül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolási kötelezettség terjedelmét minden esetben a konkrét körülmények
alapján kell megítélni (a Bíróság 61/76. sz., Geist kontra Bizottság ügyben 1977. július 14-én hozott ítéletének 28. pontja
és C-169/88. sz., Prelle kontra Bizottság ügyben 1989. december 13-án hozott ítéletének 9. pontja). Nevezetesen egy határozat
akkor kellően indokolt, ha az érintett tisztviselő előtt ismert összefüggésben fogadták el, amely lehetővé teszi a vele szemben
hozott intézkedés jelentőségének megértését (az Elsőfokú Bíróság T-198/02. sz., N kontra Bizottság ügyben 2004. április 1-jén
hozott ítéletének 70. pontja).
Ahogy az az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, az érintett tisztviselő számára ismert körülmények között fogadják el a határozatot,
amely ezért megfelel a személyzeti szabályzat 25. cikkében foglalt indokolási követelményeknek, ha azon körülmények, amelyek
között a szóban forgó jogi aktust, továbbá az ahhoz kapcsolódó szolgálati feljegyzést és más közleményeket elfogadták, lehetővé
teszik azon tényezők megismerését, amelyek az adminisztráció döntését befolyásolták (a fent hivatkozott Sabbioni kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 29. és 30. pontja).
A jelen ügyben kétségtelen, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok nem voltak megindokolva
jogilag megkövetelt módon, és különösen a korábbi feladatkört megszüntető határozat mindössze általában véve hivatkozott a
„szolgálati érdekre”.
Meg kell azonban állapítani, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatokat a felperes
számára ismert körülmények között fogadták el. A 2010. március 3-i határozatban ugyanis az elnök jelezte a felperesnek, hogy
a vele szemben a jövőben alkalmazandó újrabeosztást a felperes által a főtitkárral szemben megfogalmazott, „munkahelyi üldözésre”
vonatkozó állítások elutasítása igazolja, és hozzátette, hogy ezen intézkedés célja, hasonlóan az ezen újrabeosztás keretében
hozható más intézkedésekhez, „a közigazgatási tevékenység megfelelő gyakorlásának [előmozdítása]”, és annak lehetővé tétele,
hogy „a főtitkárságon belüli összetűzéseket és nézeteltéréseket leküzd[jék], tiszteletben tartva a megfelelő ügyintézés elvét,
és azon elvet, hogy a különböző szervezeti egységek a saját hatásköreiket, felelősségeiket és jogköreiket gyakorolják”. Egyébiránt
a felperes által a jogvita tárgyát képező határozatok ellen benyújtott panasz tartalmából nyilvánvaló, hogy a felperes tudta,
hogy e határozatokat a segítségnyújtás iránti kérelem és az OLAF megkeresése iránti kérelem adminisztráció szerinti megalapozatlansága
miatt fogadták el.
Mindenesetre feltételezve akár, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok elfogadásának
körülményei nem tették lehetővé a felperes számára az említett határozatok tartalmának megértését, emlékeztetni kell arra,
hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az indokolás elégtelenségét ellentételezhetik a bírósági eljárás során az adminisztráció
által előadott további részletek (lásd az Elsőfokú Bíróság T-158/94. sz., Brunagel kontra Parlament ügyben 1996. szeptember
19-én hozott ítélet 115. pontját). Márpedig a jelen ügyben ez így történt, mivel az EGSZB az ellenkérelmében és a viszonválaszában
részletesen kifejtette a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok alapjául szolgáló ténybeli
és jogi indokokat. Így különösen az ellenkérelemben az EGSZB rámutatott, hogy „a felperes által a panaszában többek között
a főtitkár személyével kapcsolatban előadott különböző vádak személyessége és hevessége megrendítette azon bizalmat, amelyet
a felperesre mint a jogi szolgálat vezetőjére bízott tisztség különösen megkövetel”, és hogy „mind az intézmény, mind pedig
a felperes szempontjából az egyetlen működőképes megoldás a felperes olyan helyre való beosztása, ahol nem áll szoros kapcsolatban
a főtitkárral”.
Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésére alapított, harmadik jogalapot el kell utasítani.

A személyzeti szabályzat 12a., 22a. és 86. cikkének megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes előadja, hogy a személyzeti szabályzat 12a., 22a. és 86. cikkének megsértésével rejtett szankciót alkalmaztak ellene
amiatt, hogy segítséget kért a munkáltatójától, és tájékoztatta azt a főtitkár által elkövetett súlyos szabálytalanságokról.
Az EGSZB a jogalap elutasítását kéri.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A személyzeti szabályzat 12a. cikkének (2) bekezdése értelmében „[a]zt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki]
vagy szexuális zaklatás áldozatává vált, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás”, és „[a]zt a tisztviselőt, aki pszichológiai
[helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatásra vonatkozó bizonyítékkal szolgál, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás,
feltéve hogy a tisztviselő tisztességesen járt el”. A személyzeti szabályzat 22a. cikkének (3) bekezdése szerint azt a tisztviselőt,
aki a 22a. cikk (1) bekezdésben foglalt tényeknek – azaz olyan tényeknek, amelyek esetlegesen jogellenes tevékenységre, többek
között „a[z Unió] érdekeinek hátrányt okozó csalás[ra] vagy korrupció[ra]” engednek következtetni, illetve a tisztviselőkre
vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegésének – ismeretében, e tényekről értesíti a felettesét vagy közvetlenül az OLAF-ot,
„az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás ennek következtében, feltéve hogy a tisztviselő jóhiszeműen járt el”. Végül
a személyzeti szabályzat 86. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a]zon tisztviselő vagy volt tisztviselő, aki az e személyzeti
szabályzat szerinti kötelezettségeit szándékosan vagy gondatlanságból megsérti, fegyelmi intézkedéssel sújtható”.
A jelen ügyben nem vitatható, hogy a felperesnek kára származott a segítségnyújtás iránti kérelmet és az OLAF megkeresése
iránti kérelmet tartalmazó 2009. december 7-i feljegyzésének közléséből. Az érintettet ugyanis éppen e feljegyzés elküldése
miatt fosztották meg a jogi szolgálat vezetői tisztségétől, amelyet 1997. június 1-je óta töltött be.
Mindenesetre e kár csak akkor fakadhat a személyzeti szabályzat 12a. és 22a. cikkének az EGSZB általi megsértéséből, ha bebizonyosodik,
hogy a felperes ténylegesen – jóhiszeműen – olyan tényeket közölt, amelyek okot adtak egyrészt az őt ért lelki zaklatás, másrészt
pedig jogellenes tevékenység – többek között csalás vagy korrupció –, illetve a tisztviselőkre vonatkozó kötelezettségek súlyos
megszegésének feltételezésére.
E tekintetben annak megállapításához, hogy a tisztviselő jóhiszeműen élt-e a személyzeti szabályzat 12a. és 22a. cikkében
foglalt nyilvánosságra hozatal jogával, a Közszolgálati Törvényszéknek több tényezőt is figyelembe kell vennie.
A Közszolgálati Törvényszéknek először is meg kell vizsgálnia, hogy azon információk, amelyekkel kapcsolatban a tisztviselő
úgy dönt, hogy azokat a felettesével vagy adott esetben közvetlenül az OLAF-fal közli, nyilvánvalóan súlyos szabálytalanságok-e,
amennyiben azokat ténylegesen elkövették. E mellett szól az, hogy a személyzeti szabályzat 22a. cikkének (1) bekezdése a bejelentendő
jogellenes tevékenységek között a csalást vagy a korrupciót említi, és hozzáteszi, hogy ezeknek „a[z Unió] érdekeinek [kell]
hátrányt okoz[niuk]”. Ugyanígy a személyzeti szabályzat 22a. cikkének (1) bekezdése értelmében a tisztviselőkre vonatkozó
kötelezettségek megszegése csak akkor jelenthető be, ha az „súlyos”.
A második figyelembe veendő szempont a nyilvánosságra hozott információk valódisága, vagy legalábbis valószínűsége. Ugyanis
a véleménynyilvánítás szabadsága, amely magában foglalja a tisztviselő azon lehetőségét, hogy bejelentse a lelki zaklatást,
vagy a jogellenes tényeket, illetve a tisztviselőkre vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegését, kötelezettségeket és felelősséget
is magában foglal, valamint az ilyen információkat nyilvánosságra hozó személynek, amennyiben a körülmények lehetővé teszik,
gondosan meg kell vizsgálnia, hogy az információk helyesek és hitelt érdemlőek. Azon tisztviselőnek tehát, aki véleménye szerint
a személyzeti szabályzat 12a. és 22a. cikk hatálya alá tartozó szabálytalanságokat jelent be, meg kell bizonyosodnia arról,
hogy az által felhozott vádak pontos tényeken alapulnak, vagy hogy azok legalább „elegendő ténybeli alapon” nyugszanak (lásd
az EJEB Heinisch kontra Németország 2011. július 21-i 28274/08. sz. ítéletet, 79. §). E tekintetben a Közszolgálati Törvényszék
megállapította, hogy a személyzeti szabályzat 22a. cikke csak olyan konkrét tények közlésére vonatkozik, amelyekről az azokat
közlő tisztviselő első ránézésre ésszerűen feltételezheti valamely jogellenes tevékenység vagy súlyos kötelességszegés fennállását,
és hogy e rendelkezést egyébiránt össze kell egyeztetni a tisztviselőkre vonatkozó tárgyilagosság és pártatlanság kötelezettségével,
azon kötelezettséggel, hogy ügyeljenek tisztségük méltóságára, és az együttműködési kötelezettségükkel, valamint azon kötelezettséggel,
hogy tartsák tiszteletben az érintett személyek becsületét és az ártatlanság vélelmét (a Közszolgálati Törvényszék F-77/09. sz.,
Nijs kontra Számvevőszék ügyben 2011. január 13-án hozott ítéletének 66–70. pontja).
A Közszolgálati Törvényszéknek figyelembe kell vennie a tisztviselő által a nyilvánosságra hozatalhoz használt eszközöket,
és különösen a személyzeti szabályzat 22a. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó szabálytalanságokat illetően meg kell
vizsgálnia, hogy a tisztviselő a hatáskörrel rendelkező hatósághoz vagy szervhez, azaz a „felettesé[hez], vagy főigazgatójá[hoz],
vagy – ha hasznosnak ítéli – a főtitkár[hoz] vagy vele egyenértékű beosztásban dolgozó személyek[hez], illetve közvetlenül
az [OLAF-hoz]” fordult-e.
Végül a szabálytalanságokat bejelentő tisztviselő indítéka egy másik olyan figyelembe veendő tényező azon kérdés szempontjából,
hogy a tisztviselő jóhiszeműen járt-e el. A személyes ellenszenvvel vagy kifogással, továbbá a személyes előny – többek között
pénzügyi haszon – lehetőségével motivált bejelentés nem tekinthető jóhiszeműnek.
A fenti megfontolásokra tekintettel kell a Közszolgálati Törvényszéknek megvizsgálnia a személyzeti szabályzat 12a., 22a.
és 86. cikkének megsértésére alapított jogalap megalapozottságát.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a 2009. december 7-i feljegyzésben a felperes főleg a főtitkár ellen súlyos kifejezésekkel
fogalmazta meg vádjait, kijelentve, hogy az őt lelkileg zaklatta, és jogellenes tevékenységeket végzett, amelyek közül egyesek
a belga büntetőtörvénykönyvben foglalt tényállásoknak minősülnek.
Márpedig a Közszolgálati Törvényszék megállapítja, hogy a 2009. december 7-i feljegyzés nem tartalmaz egyetlen olyan tényt
sem, amely okot ad a személyzeti szabályzat 12a. cikk értelmében vett lelki zaklatásnak, vagy a személyzeti szabályzat 22a. cikkének
(1) bekezdése értelmében véve a tisztviselőkre vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegésének a feltételezésére.
Először ugyanis a felperes azt kifogásolta, hogy a főtitkár lelkileg zaklatta, mivel többek között megkövetelte tőle, hogy
jogilag nem megfelelő jogi véleményt készítsen. Mindazonáltal a felperes nem terjesztett elő – ahogy azt fentebb már megállapítottuk –
olyan tényeket, amelyek alapján bizonyítható, vagy legalábbis vélelmezhető lenne, hogy a személyiségét, méltóságát, testi
vagy lelki épségét aláásó magatartást tanúsítottak vele szemben.
Másodszor a felperes amiatt is bejelentette a főtitkárt, hogy az nem fordult az OLAF-hoz azon tisztviselő esetében, aki az
EGSZB-hez tartozó eszközöket tulajdonított el, és hogy nem alkalmazott fegyelmi intézkedést e tisztviselővel szemben. A főtitkár
e magatartása azonban nem minősíthető jogellenesnek vagy a személyzeti szabályzat 22a. cikkének (1) bekezdése értelmében vett,
a tisztviselőkre vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegésének, tekintettel többek között a szóban forgó tisztviselő által
eltulajdonított eszközök csekély értékére, és a fegyelmi tanács azon véleményére, hogy ne alkalmazzanak vele szemben fegyelmi
intézkedést. Végül hangsúlyozni kell, hogy a személyzeti szabályzat IX. melléklete 3. cikkének b) pontja alapján a főtitkár
figyelmeztetést intézett e tisztviselőhöz.
Harmadszor a felperes azzal vádolta a főtitkárt, hogy az megsértette a költségvetési rendelet 27. cikkének és a személyzeti
szabályzat IX. melléklete 21. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseit is. A felperes szerint ugyanis a főtitkár utasítást adott
arra, hogy az előző pontban említett tisztviselő ügyvédjének fizessenek 32 019 eurót, amely az ügyvéd azon megbízási díjának
felel meg, amely egyrészt az említett tisztviselővel szemben indított fegyelmi eljárásban, másrészt pedig a fegyelmi eljárás
megindítását megelőzően végzett vizsgálatban merült fel. Márpedig, ahogy arra a felperes emlékeztet, a személyzeti szabályzat
IX. melléklete 21. cikkének (1) bekezdése értelmében az intézmény csupán a szankció alkalmazása nélkül lezárt fegyelmi eljárás
során felmerült költségeket köteles viselni.
Nem bizonyították azonban, hogy a szóban forgó megbízási díj nem kizárólag a büntetendő cselekményért felelős tisztviselő
ellen indított fegyelmi eljárásban merült fel. Ezenkívül bár a felperesben a jogi szolgálat vezetőjeként jogosan merülhet
fel a kérdés ezen összeg nagyságát illetően, tekintettel az európai közszolgálat hasonló eljárásaira, az ügy irataiból nem
derül ki, hogy a fegyelmi eljárás időtartamára és a fegyelmi tanács által tartott ülések számára tekintettel ezen összeg nyilvánvalóan
túlzó volt, és hogy azért a főtitkár által az összeg kifizetésére adott utasítás igazolta az OLAF megkeresése iránti kérelmet.
Negyedszer a 2009. december 7-i feljegyzésben a felperes azon szabálytalanságokat is bejelentette, amelyek 2009-ben a tanácsadói
munkák „A” igazgatósága, valamint a személyzeti és pénzügyi igazgatóság igazgatói álláshelyeinek betöltésére vonatkozó eljárást
jellemezték különösen az ezen álláshelyek betöltéséhez szükséges képzettségek, a kiválasztási bizottságok összetétele vagy
a pályázatok vizsgálata tekintetében. Márpedig bár igaz, hogy maga az elnök kabinetfőnöke megerősítette a vizsgálati jelentésében
„sajnálatos […] hibák” fennállását, az ügy irataiból nem tűnik ki, hogy e hibák elérték a személyzeti szabályzat 22a. cikkének
(1) bekezdésében foglalt szabálytalanságok súlyosságának szintjét. Végül maga az érintett fejtette ki a 2009. december 7-i
feljegyzésben, hogy egyrészt a tanácsadói munkák „A” igazgatósága igazgatói álláshelyére felvett pályázót „hibás gyakorlat
vagy csalás” nélküli eljárásban választották ki, másrészt a személyzeti és pénzügyi igazgatóság igazgatói álláshelyeinek betöltésére
szervezett eljárást végül a 2009. december 7-i feljegyzés elküldése előtt kevéssel visszavonták.
Ötödször a 2009. december 7-i feljegyzésben szereplő állításokkal ellentétben az ügy irataiból nem derül ki, hogy a főtitkár
jogellenesen gyakorolta az elnökségnek vagy az elnöknek az EGSZB egyes vezető tisztviselőinek kinevezésével kapcsolatos jogköreit.
Egyébiránt bár igaz, hogy a 2009. december 7-i feljegyzés elküldésének időpontjában a főtitkár több mint egy éve töltötte
be ideiglenesen a személyzeti és pénzügyi igazgató tisztségét, az ilyen helyzet – jóllehet azt az elnök kabinetfőnöke a vizsgálati
jelentésben „rendkívülinek” minősítette – nem annyira súlyos, hogy a személyzeti szabályzat 22a. cikke (1) bekezdésének alapján
bejelenthető lenne. Ugyanez vonatkozik a felperes főtitkárral szembeni azon kifogására, hogy az nem jellemezte kellő pontossággal
a főtitkárhelyettes feladatait és hatásköreit.
Végül hatodszor a felperes a 2009. december 7-i feljegyzésben azt is felrótta, hogy a személyzeti és pénzügyi igazgatóság
„Felvétel, előmenetel, képzés” egységének vezetője megsértette a személyzeti szabályzat 11a. cikkének (1) bekezdését, amely
értelmében „[a] tisztviselő feladatainak ellátása során […] nem foglalkozhat olyan üggyel, amelyhez közvetlenül vagy közvetve
olyan személyes – különösen családi vagy pénzügyi – érdekei fűződnek, amelyek csorbíthatják függetlenségét”. E tekintetben
ugyanis az ügy irataiból kitűnik, hogy a személyzeti és pénzügyi igazgatóság ezen egységvezetője ugyanezen igazgatóság igazgatói
álláshelyére pályázott, és hogy megpróbálta meggyőzni a jogi szolgálat tagjait arról, hogy hibás a jogi szolgálatnak az arra
a lehetőségre vonatkozó véleménye, hogy AD 14 besorolási fokozatú tisztviselő pályázatot nyújtson be ezen álláshelyre. Mindazonáltal
az ezen egységvezető által gyakorolt hatáskörökre tekintettel az, hogy ez utóbbi egyet nem értését fejezi ki a jogi szolgálat
véleményének tartalmával kapcsolatban, önmagában nem jelentheti a személyzeti szabályzat 11a. cikkének (1) bekezdéséből következő
kötelezettségek tisztviselő általi megsértését.
Következésképpen a 2009. december 7-i feljegyzésben szereplő információk nem tárnak fel sem olyan súlyos közigazgatási szabálytalanságot,
amelyek a felperest ért lelki zaklatásra engednének következtetni, sem pedig általánosabban a személyzeti szabályzat 22a. cikkének
(1) bekezdése értelmében vett jogellenes tevékenységet – többek között csalást vagy korrupciót –, illetve a tisztviselőkre
vonatkozó kötelezettségek súlyos megszegését.
Egyébiránt miközben a személyzeti szabályzat 22a. cikkének (1) bekezdése szerint az a tisztviselő, aki az e cikkben biztosított
bejelentési jogával kíván élni, „tájékoztatja közvetlen felettesét, vagy főigazgatóját, vagy – ha hasznosnak ítéli – a főtitkárt
vagy vele egyenértékű beosztásban dolgozó személyeket”, meg kell állapítani, hogy a felperes a 2009. december 7-i feljegyzést
nem csupán az elnöknek, valamint a csoportok elnökeinek juttatta el a 2009. december 7-i feljegyzés keltével egy napon megküldött
elektronikus levélben, hanem az elnökség többi tagját is tájékoztatta arról, hogy az említett feljegyzés másolatát tartalmazó,
nekik szóló borítékot helyezett el hozzájuk tartozó csoport irodáiban. Az érintett azzal, hogy az e feljegyzésben szereplő
vádaknak különösen széles nyilvánosságot kívánt adni, megsértette az arra vonatkozó kötelezettségét, hogy az OLAF hatáskörébe
tartozó vádaknak a lehető legnagyobb óvatossággal és visszafogottsággal kell nyilvánosságot adni (a fent hivatkozott Nijs
kontra Számvevőszék ügyben hozott ítélet 80. pontja).
Ilyen körülmények között a felperes nem megalapozottan állította, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról
hozott határozatokat, amelyek végül is nem fosztották meg az egységvezetői minőségétől, a személyzeti szabályzat 12a. cikke
(2) bekezdésének és a 22a. cikke (3) bekezdésének megsértésével fogadták el, vagy hogy azok a személyzeti szabályzat 86. cikkének
megsértésével rejtett szankciónak minősülnek.
Következésképpen a negyedik jogalapot nem lehet elfogadni.

A nyilvánvaló értékelési hiba fennállására alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok nyilvánvaló értékelési
hibát tartalmaznak, mivel azokat a szolgálati érdeket megsértve fogadták el. A felperes különösen hangsúlyozza, hogy nem helyettesítették
a jogi szolgálat élén, és hogy az EGSZB a szervezeti ábráján késlekedett feltüntetni az e határozatokkal a belső szervezetében
elvégzett módosításokat, megsértve az eljárási szabályzata 71. cikkének (6) bekezdését. Végül hozzáteszi, hogy az új felelősségi
köre lényegesen kisebb, mint az újrabeosztása előtt gyakorolt hatáskörei.
Az EGSZB azt válaszolja, hogy a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatokat a szolgálat érdekében
fogadták el a felperes és a főtitkár közötti bizalom azután való megszűnése miatt, hogy a felperes megalapozatlanul személyes
jellegű támadást intézett az elnök ellen. Az EGSZB szerint mind a saját, mind pedig a felperes érdeke szempontjából az egyetlen
működőképes megoldás a felperes olyan helyre való beosztása volt, ahol nem áll szoros kapcsolatban a főtitkárral.
Az EGSZB hozzáteszi, hogy a felperes új beosztása a felperes állításaival ellentétben nem jelenti a felelősségei jelentős
csökkenését.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Az ítélkezési gyakorlat szerint igaz ugyan, hogy az adminisztrációnak az az érdeke, hogy a tisztviselőket sajátos készségeiknek
és személyes preferenciájuknak megfelelően ossza be, a sajátos feladatok ellátásához vagy megőrzéséhez való jogosultság azonban
nem illeti meg őket. Következésképpen, bár a személyzeti szabályzat, és különösen annak 7. cikke, nem biztosítja kifejezetten
a tisztviselő „újrabeosztásának” lehetőségét, az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az intézmények széles mérlegelési
jogkörrel rendelkeznek a szervezeti egységeik szervezésében a rájuk bízott feladatoktól függően, valamint azok alapján a rendelkezésükre
bocsátott személyi állomány beosztásában, azzal a feltétellel azonban, hogy e beosztásnak szolgálati érdekből és a munkakörök
egyenértékűségének tiszteletben tartásával kell történnie, az érintett erre vonatkozó szemlélete azonban nem releváns (a Bíróság
19/87. sz., Hecq kontra Bizottság ügyben 1988. március 23-án hozott ítéletének 6. pontja; a Közszolgálati Törvényszék F-55/06. sz.,
Albuquerque kontra Bizottság ügyben 2007. január 25-én hozott ítéletének 55. pontja).
A jelen ügyben meg kell tehát vizsgálni, hogy a feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok megfelelnek-e
a fenti két feltételnek.
–       A szolgálati érdekről
Emlékeztetni kell mindenekelőtt arra, hogy az adminisztráció szolgálati érdek értékelését illető mérlegelési jogkörére tekintettel
a Közszolgálati Törvényszék szolgálati érdekre vonatkozó feltétel tiszteletben tartását érintő felülvizsgálatának arra a kérdésre
kell korlátozódnia, hogy a kinevezésre jogosult hatóság ésszerű korlátok között maradt-e, és mérlegelési jogkörében nem nyilvánvalóan
hibásan járt-e el (az Elsőfokú Bíróság T-223/99. sz., Dejaiffe kontra OHIM ügyben 2000. december 12-én hozott ítéletének 53. pontja).
E tekintetben az ítélkezési gyakorlat szerint amikor a belső kapcsolatokban jelentkező nehézségek a szervezeti egység jó működésére
nézve káros feszültséget keltenek, akkor e nehézségek igazolhatják a tisztviselő szolgálati érdekből történő áthelyezését
a tarthatatlanná vált közigazgatási helyzet megszüntetése érdekében (lásd ebben az értelemben a Bíróság C-116/88. és C-149/88. sz.,
Hecq kontra Bizottság egyesített ügyekben 1990. március 7-én hozott ítéletének 22. pontját és a C-294/95. P. sz., Ojha kontra
Bizottság ügyben 1996. november 12-én hozott ítélet 41. pontját; az Elsőfokú Bíróság T-78/96. és T-170/96. sz., W kontra Bizottság
egyesített ügyekben 1998. május 28-án hozott ítéletének 88. pontját). Az ilyen, a szolgálat érdekében elhatározott újrabeosztás
esetében nem szükséges az érintett tisztviselő beleegyezése (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T-23/96. sz., De
Persio kontra Bizottság ügyben 1998. szeptember 15-én hozott ítéletének 138. pontját). Ráadásul annak vizsgálata érdekében,
hogy a kapcsolatokban jelentkező nehézségek igazolhatják-e a tisztviselő szolgálati érdekből való áthelyezését, nem szükséges
a szóban forgó összetűzés felelősének, vagy annak megállapítása, hogy a megfogalmazott kifogások megalapozottak-e (lásd ebben
az értelemben a Bíróság 124/78. sz., List kontra Bizottság ügyben 1979. július 12-én hozott ítéletének 13. pontját és a fent
hivatkozott kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 41. pontját).
A jelen ügyben a korábbi feladatkört megszüntető határozat elfogadásának időpontjában nyilvánvalóan különösen konfliktusos
viszony állt fenn az érintett és a főtitkár között a 2009. december 7-i feljegyzés benyújtása miatt. Márpedig e viszony alkalmas
volt arra – tekintettel a jogi szolgálat feladataira, és különösen arra, hogy ez utóbbi köteles segítséget nyújtani a főtitkárnak –,
hogy megzavarja az EGSZB működését.
Ilyen körülmények között, és mivel a 2009. december 7-i feljegyzés nem tartalmazott – ahogy azt már megállapítottuk – olyan
tényeket, amelyek alapján a személyzeti szabályzat 22a. cikkének (1) bekezdése értelmében vett lelki zaklatás vagy szabálytalanság
feltételezhető, az elnök nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát annak megállapításával, hogy a szolgálat érdeke egyrészt
megkívánta, hogy véget vessenek az EGSZB számára károssá vált közigazgatási helyzetnek, másrészt igazolta a felperes újrabeosztását.
–       A munkakörök egyenértékűségéről
Emlékeztetni kell arra, hogy a tisztviselő feladatkörének módosítása esetén a különösen a személyzeti szabályzat 7. cikkében
előírt, a besorolási fokozat és a munkakör közötti megfelelés szabálya nem az érintett jelenlegi és korábbi feladatkörének,
hanem jelenlegi feladatkörének és besorolási fokozatának az összehasonlítását vonja maga után (a Közszolgálati Törvényszék
F-119/06. sz., Kerstens kontra Bizottság ügyben 2008. május 8-án hozott ítélet 96. pontja).
Következésképpen a besorolási fokozat és a munkakör közötti megfelelés szabályával nem ellentétes az, hogy valamely határozat
új feladatkörök kijelölésével járjon, amelyek annak ellenére, hogy eltérnek a korábbi feladatköröktől, és az érdekelt számára
felelősségét korlátozónak tűnnek, megfelelnek a besorolási fokozatának. Így a tisztviselő felelősségének tényleges korlátozása
kizárólag akkor sérti a besorolási fokozat és a munkakör közötti megfelelés szabályát, ha a tisztviselő új feladatköre összességében
nyilvánvalóan elmarad a besorolási fokozatának és munkakörének megfelelő feladatkörtől, figyelembe véve annak jellegét, jelentőségét
és terjedelmét (a fent hivatkozott 19/87. sz., Hecq kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 7. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-46/89. sz.,
Pitrone kontra Bizottság ügyben 1990. október 23-án hozott ítéletének 35. pontja).
Végül bár a személyzeti szabályzat célja biztosítani a tisztviselőknek a megszerzett besorolási fokozatot és az e fokozatnak
megfelelő álláshelyet, a személyzeti szabályzat nem ruház a tisztviselőkre valamely meghatározott álláshelyhez való jogot,
hanem épp ellenkezőleg a kinevezésre jogosult hatóságnak biztosítja az arra vonatkozó hatáskört, hogy a tisztviselőket a szolgálat
érdekében a besorolási fokozatuknak megfelelő álláshelyekre osszák be (a fent hivatkozott W kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 102. pontja). Egyébiránt igaz ugyan, hogy az adminisztrációnak az az érdeke, hogy a tisztviselőket sajátos készségeiknek
és személyes preferenciájuknak megfelelően ossza be, a sajátos feladatok ellátásához vagy megőrzéséhez, illetve az munkakörük
típusának tartozó bármely más feladat elutasításához való jogosultság azonban nem illeti meg őket (a Bíróság 218/80. sz.,
Kruse kontra Bizottság ügyben 1981. október 22-én hozott ítéletének 7. pontja, valamint 36/81., 37/81. és 218/81. sz., Seton
kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 1-jén hozott ítéletének 41–44. pontja; a fent hivatkozott W kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 105. pontja).
A jelen ügyben nem vitatott, hogy az újrabeosztásról hozott határozat a logisztikai igazgatóságra osztotta be a felperest
„egységvezetőként és az álláshelyét megtartva” „többek között a szerződéseket és közbeszerzés[eke]t érintő jogi ügyek ellátása
céljából”. Márpedig nem bizonyították, hogy ezen új feladatok nem felelnek meg az érintett besorolási fokozatának. Bár a felperes
rámutat, hogy a szerződéseket és közbeszerzéseket érintő jogi kérdések az újrabeosztásról hozott határozat elfogadása előtt
az EGSZB-n belül csak másodlagos szereppel bírtak, e körülményből nem lehet arra következtetni, hogy a szerződéseket és közbeszerzéseket
érintő jogi kérdéseket érintő, logisztikai igazgatóságon felmerülő feladatok a felperes újrabeosztásától kezdve nem bírhatnak
nagyobb jelentőséggel, és az érintett jogi tapasztalatának köszönhetően nem kaphatnak kiemeltebb figyelmet az EGSZB-n belül.
Egyébiránt a felperes maga is elismeri, hogy a szerződések és közbeszerzések jogi kérdéseiről szóló útmutató összeállításával
bízták meg.
Végül az, hogy a felperes új feladatai nem foglalnak magukban személyi állomány feletti irányítást, nem bizonyíthatja azt,
hogy az említett feladatok egyértelműen alacsonyabb rendűek a felperes besorolási fokozatába tartozó feladatoknál, mivel ahogy
azt fentebb megállapítottuk, a magasabb besorolási fokozatok nincsenek szükségszerűen olyan személyeknek fenntartva, akik
vezetői álláshelyet töltenek be, hanem olyan tisztviselők is e fokozatba sorolhatók, akik magas szintű tanácsadói feladatokat
látnak el (a fent hivatkozott Kerstens kontra Bizottság ítélet 101. pontja).
Ilyen körülmények között a felperes nem megalapozottan állítja, hogy az újrabeosztásról hozott határozat megsértette a munkakörök
egyenértékűségét.
Következésképpen a nyilvánvaló értékelési hibára alapított, ötödik jogalapot el kell utasítani.

A gondoskodási kötelezettségnek és a megfelelő ügyintézés elvének megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nem tett eleget a gondoskodási kötelezettségének, és nem tartotta
tiszteletben a megfelelő ügyintézés elvét akkor, amikor kapkodva és megalapozatlanul elfogadta a korábbi feladatkörét megszüntető
és az újrabeosztásról hozott határozatokat. A felperes hozzáteszi, hogy legalább tizenhárom napig, 2010. március 24. és április
13. között nem volt beosztása.
Az EGSZB a jogalap elutasítását kéri.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Bár állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adminisztrációnak az alkalmazottaival szembeni gondoskodási kötelezettsége tükrözi
a kölcsönös jogok és kötelezettségek közötti egyensúlyt, amelyet a személyzeti szabályzat hozott létre a hatóság és annak
alkalmazottai közötti viszonyokban, e kötelezettség nem akadályozhatja meg a kinevezésre jogosult hatóságot a szolgálat érdekében
szükségesnek ítélt intézkedések meghozatalában, mivel minden állás betöltésének elsősorban a szolgálati érdeken kell alapulnia.
Figyelemmel az intézményeknek a szolgálati érdek megítélésével kapcsolatos mérlegelési jogkörének terjedelmére, a Közszolgálati
Törvényszék vizsgálatának arra a kérdésre kell korlátozódnia, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a nem kifogásolható kereteken
belül maradt-e, és mérlegelési jogkörével nem élt-e nyilvánvalóan hibásan.
A jelen ügyben, mivel – ahogy az fentebb megállapítottuk – a korábbi feladatkört megszüntető és az újrabeosztásról hozott
határozatokat a szolgálat érdekében fogadták el, egyáltalán nincs bizonyítva, hogy azok rejtett szankciót képeznek, el kell
utasítani az arra alapított jogalapot, hogy az említett határozatok megsértették a gondoskodási kötelezettséget és a megfelelő
ügyintézés elvét. Egyébiránt bár a felperes azt állítja, hogy 2010. március 24. és április 13. között nem volt beosztása,
e körülmény – bár sajnálatos – nem érinti az említett határozatok jogszerűségét.
Következésképpen a hatodik jogalapot nem lehet elfogadni.

A személyzeti szabályzat 22b. cikkének megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes végül azt állítja, hogy a kinevezésre jogosult hatóság megsértette a személyzeti szabályzat 22b. cikkét, mivel
a 2009. december 7-i feljegyzés benyújtásától számított 60 napon belül nem közölt vele minden hasznos információt azon határidőről,
amelynek lejártakor a felperes az adminisztráció tétlensége esetén nyilvánosságra hozhatja a feljegyzésében foglalt információkat
az Európai Bizottság, az Európai Unió Számvevőszéke, az Európai Unió Tanácsa, illetve az Európai Parlament elnöke vagy az
Európai Ombudsman felé.
Az EGSZB a jogalap elutasítását kéri.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A személyzeti szabályzat 22b. cikkének (1) bekezdése szerint „[a]zt a tisztviselőt, aki nyilvánosságra hozza a 22a. cikkben
meghatározott információkat a Bizottság, a Számvevőszék, a Tanács, illetve az Európai Parlament elnöke vagy az Európai Ombudsman
felé, saját intézménye részéről nem érhetik sérelmes hatások, feltéve hogy mindkét alábbi feltétel teljesül: a) a tisztviselő
jóhiszeműen úgy véli, hogy a nyilvánosságra hozott információ és annak bármely állítása alapjában véve igaz; és b) a tisztviselő
ezt megelőzően az OLAF vagy saját intézménye felé felfedte ugyanezt az információt, és a hivatal vagy az intézmény által – az
eset összetettségének függvényében – meghatározott időt hagyott az OLAF-nak vagy az intézménynek, hogy megtegye a megfelelő
intézkedéseket. A tisztviselőt az említett időtartamról 60 napon belül megfelelően tájékoztatják.”
A jelen ügyben a felperes által hivatkozott jogalap csak akkor lehet releváns, ha a kinevezésre jogosult hatóság a felperesre
sérelmes határozatot amiatt fogadta el, hogy az a személyzeti szabályzat 22b. cikke alapján a Bizottság, a Számvevőszék, a
Tanács, illetve a Parlament elnökéhez vagy az Ombudsmanhoz fordult. Márpedig azon túl, hogy a felperes nem bizonyította, és
nem is állította, hogy a személyzeti szabályzat 22b. cikke értelmében vett eljárást alkalmazta, a feladatkört megszüntető
és az újrabeosztásról hozott határozatok semmiképpen sem kapcsolódnak az ilyen eljáráshoz.
Az utolsó jogalapot tehát mint hatástalant el kell utasítani.
Mivel a korábbi feladatkörét megszüntető és az újrabeosztásról hozott határozatok elleni jogalapok mindegyikét el kellett
utasítani, az említett határozatok megsemmisítése iránti kérelmet el kell utasítani.
A fentiek összességéből következik, hogy valamennyi, megsemmisítés iránti kérelmet vagy mint elfogadhatatlant, vagy mint megalapozatlant
el kell utasítani.
3.
A kártérítési kérelemről

A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a jelen keresetben megtámadott határozatok jogellenessége miatt nem vagyoni kára keletkezett,
amelyet méltányossági alapon 15 000 euróban határoz meg.
Ami a neki okozott vagyoni kárt illeti, a felperes hangsúlyozza, hogy a pert megelőző eljárással kapcsolatban merült fel ügyvédi
költsége, 1000 euró, amelynek kéri megtérítését.
Az EGSZB a kártérítési kérelem elutasítását kéri.

A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tisztviselői keresetek esetében el kell utasítani azt a kár jóvátételére irányuló
kereseti kérelmet, amely a megalapozatlanság miatt elutasított, megsemmisítés iránti kereseti kérelemmel szorosan összefügg
(az Elsőfokú Bíróság T-330/03. sz., Liakoura kontra Tanács ügyben 2004. június 10-én hozott ítéletének 69. pontja). A jelen
ügyben, mivel a megsemmisítés iránti kereseti kérelem alátámasztása érdekében előadott kifogások vizsgálta nem tárta fel a
megtámadott határozatok jogellenességét, és így az adminisztráció felelősségét megalapozó hibát, a felperesnek a megtámadott
határozatok jogellenességével okozott vagyoni és nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmet is el kell utasítani.
Egyébiránt ha a felperes kérelme arra is irányulna, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze az EGSZB-t a megsemmisítés
iránti kérelemmel szoros kapcsolatban nem álló közszolgálati kötelezettségszegéssel okozott kár megtérítésére, az ilyen kérelem
elfogadhatatlan lenne, mivel a felperes nem terjesztett az adminisztrációhoz a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése
értelmében vett kérelmet.
A fentiek összességéből következik, hogy a keresetet el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 1. §-a alapján, figyelemmel az e szabályzat II. címének 8. fejezetében foglalt egyéb rendelkezésekre,
a Közszolgálati Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen cikk
2. §-a értelmében a Közszolgálati Törvényszék dönthet úgy, hogy ha az a méltányosság alapján indokolt, a pervesztes felet
csak a költségek egy részének viselésére kötelezi, vagy e címen nem kötelezi a költségek viselésére.
A jelen ítélet indokolásából következik, hogy a felperes a pervesztes fél. Ezenkívül az EGSZB a kereseti kérelmében egyértelműen
kérte, hogy a Közszolgálati Törvényszék a felperest kötelezze a költségek viselésére. Ugyanakkor – ahogy azt fentebb megállapítottuk –
bár a 2009. december 7-i feljegyzésben a felperes által előadott tények nem voltak elegendők a személyzeti szabályzat 22a. cikke
értelmében vett lelki zaklatás vagy súlyos szabálytalanságok bizonyításához vagy valószínűsítéséhez, több szabálytalanságra
is rávilágítottak. Következésképpen, mivel a jelen ügy körülményei igazolják az eljárási szabályzat 87. cikke 2. §-a rendelkezéseinek
alkalmazását, úgy kell dönteni, hogy mindkét fél maga viselje saját költségeit, az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban
felmerült költségeket is beleértve.
A fenti indokok alapján
A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A felek maguk viselik saját költségeiket.
Kreppel
Perillo
Barents
Kihirdetve Luxembourgban, a 2012. szeptember 25-i nyilvános ülésen.
W. Hakenberg

H. Kreppel
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.