CELEX: 62008TJ0584
Riigiabi
Laevaehituse ajutine kaitsemehhanism
Itaalia ametiasutuste kavandatud abikava muudatus, millel oli komisjoni eelnev heakskiit
Otsus, millega tunnistatakse riigiabi ühisturuga kokkusobimatuks

Õiguslik raamistik
Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [EÜ artikli 88] kohaldamiseks
(EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), sätestab oma artiklis 1, et:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
olemasolev abi
:
i)      […] igasugune abi, mis enne asutamislepingu jõustumist oli olemas vastavates liikmesriikides, see tähendab abikavad ja individuaalne
abi, mis kehtisid enne ja mida kohaldatakse ka pärast asutamislepingu jõustumist;
ii)      heakskiidetud abi, see tähendab komisjoni või nõukogu poolt heakskiidetud abikavad või individuaalne abi;
[…]
v)      abi, mida peetakse olemasolevaks abiks, kuna on võimalik teha kindlaks, et selle kehtestamise ajal ei olnud see veel abi,
vaid on muutunud selleks hiljem ühisturu arengu tõttu ja ilma et liikmesriik oleks seda muutnud. Kui teatavad meetmed muutuvad
abiks pärast tegevuse liberaliseerimist ühenduse õiguses, ei käsitleta neid meetmeid pärast liberaliseerimise kuupäeva enam
olemasoleva abina;
c)
uus abi
– kogu abi, see tähendab abikavad ja individuaalne abi, mis ei ole olemasolev abi, sealhulgas olemasoleva abi muudatused;
[…]”
Komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 794/2004, millega rakendatakse nõukogu määrust nr 659/1999 (ELT L 140, lk 1;
ELT eriväljaanne 08/04, lk 3), sätestab oma artikli 4 lõikes 1 järgmist:
„Määruse […] nr 659/1999 artikli 1 [punkti] c kohaldamisel tähendab olemasoleva toetuse muudatus mis tahes muutust, välja
arvatud puhtalt formaalsed või halduslikud muudatused, mis ei mõjuta toetusmeetme ühisturule vastavuse hindamist. Olemasoleva
toetusprogrammi algse eelarve suurenemist 20% võrra ei peeta siiski olemasoleva toetuse muutmiseks.”
Nõukogu võttis EÜ artikli 87 lõike 3 punkti e alusel vastu 27. juuni 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1177/2002, mis käsitleb laevaehituse
ajutist kaitsemehhanismi (EÜT L 172, lk 1; ELT eriväljaanne 13/29, lk 485). Kõnealuse määrusega legaliseeriti niisugune mehhanism,
et aidata ühenduse laevatehaseid, mis olid Korea ebaausa konkurentsi tõttu kandnud tõsist kahju (määruse põhjendus 3). Sama
määruse artikli 2 lõigetes 2 ja 3 on täpsustatud, et laevaehituse alastele lepingutele võib anda toetust, mis ei ületa 6%
lepingulisest väärtusest, kui kõnealune turusegment on kandnud Korea ebaausa tegevuse tõttu tõsist kahju.
Määruse nr 1177/2002 artikkel 3 seab toetuse andmise sõltuvusse tõigast, et sellest teavitatakse kooskõlas EÜ artikliga 88
komisjoni, kes peab selle läbi vaatama ja võtma toetuse osas vastu otsuse kooskõlas määrusega nr 659/1999.
Määruse nr 1177/2001 artikli 2 lõige 4 ja artiklid 4–5 on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 2
[…]
4.      Käesolevat määrust ei kohaldata laevade suhtes, mida tarnitakse hiljem kui kolm aastat pärast lõpliku lepingu sõlmimist. Komisjon
võib kolmeaastast tarnetähtaega siiski pikendada, kui seda peetakse õigustatuks asjaomase laevaehitusprojekti tehnilise keerukuse
tõttu või viivituste tõttu, mis tulenevad laevatehase tööprogrammi olulistest ja põhjendatavatest ootamatutest häiretest,
mille on tinginud ettenägematud ja ettevõtjavälised erakorralised asjaolud.
[…]
Artikkel 4
Käesolevat määrust kohaldatakse allkirjastatud lõplike lepingute suhtes alates käesoleva määruse jõustumisest kuni selle kehtivusaja
lõpuni, välja arvatud lõplike lepingute suhtes, mis on allkirjastatud enne seda, kui ühendus on teatanud Euroopa Ühenduste
Teatajas, et on algatanud Korea vastu vaidluse lahendamise menetluse, taotledes konsultatsioone kooskõlas WTO vaidluste lahendamist
reguleerivate eeskirjade ja protseduuride käsitusleppega, ning lõplike lepingute suhtes, mis on allkirjastatud vähemalt üks
kuu pärast seda, kui ühendus on teatanud Euroopa Ühenduste Teatajas, et vaidluse lahendamise menetlus on lõpetatud või peatatud
põhjusel, et ühenduse arvates on kooskõlastatud protokoll rakendatud.
Artikkel 5
Käesolev määrus jõustub järgmisel päeval pärast selle avaldamist Euroopa Ühenduste Teatajas ja kaotab kehtivuse 31. märtsil
2004.
[…]”
Nõukogu 11. märtsi 2004. aasta määrus (EÜ) nr 502/2004, millega muudetakse määrust nr 1177/2002 (ELT L 81, lk 6 ; ELT eriväljaanne 13/34,
lk 33), lükkas määruse nr 1177/2002 artiklis 5 sätestatud kuupäeva, mil see määrus pidi kaotama kehtivuse, 31. märtsile 2005.

Vaidluse taust
Hageja Cantiere Navale De Poli SpA käitab Veneetsias (Itaalia) asuvat laevatehast.
Itaalia Vabariik teatas 15. jaanuaril 2004 määruse nr 1177/2002 rakendusena mõeldud abikavast, mida ta kavatses ellu viia
24. detsembri 2003. aasta seaduse legge n°350 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato
(legge finanziaria 2004) (seadus nr 350 ühe ja mitme aasta riigieelarve koostamise kohta (2004. aasta rahandusseadus)), (
Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana
, edaspidi „
GURI
” regulaarne lisa nr 299, 27.12.2003, edaspidi „seadus nr 350/2003”) artikli 4 lõikega 153, mis ütleb järgmist:
„[Määruse nr 1177/2002] rakendamise võimaldamiseks eraldatakse 2004. aasta kohta 10 miljonit eurot. Infrastruktuuri- ja transpordiministeeriumi
dekreet kinnitab abi andmise üksikasjalikud eeskirjad. Käesolevas punktis toodud sätete rakendamine sõltub vastavalt [EÜ]
artikli 88 lõikele 3 [komisjoni] eelnevast heakskiidust.”
Komisjon kiitis talle esitatud abikava heaks 19. mai 2004. aasta otsusega abikava N 59/2004 kohta, mis käsitleb laevaehituse
ajutist kaitsemehhanismi (teatavaks tehtud numbri K(2004) 1807 all) (edaspidi „2004. aasta heakskiitev otsus”), leides, et
see on kooskõlas määruse nr 1177/2002 sätetega ja ühisturuga kokkusobiv (edaspidi „2004. aasta abikava” ).
Leides, et algne 10 miljoni euro suurune toetus ei olnud piisav, et katta kõiki abitaotlusi, mis esitati enne määruse nr 1177/2002
(määrusega nr 502/2004 muudetud kujul) kehtivuse kaotamist, teatas Itaalia Vabariik 1. veebruaril 2008 komisjonile oma kavatsusest
anda välja 2004. aasta abikavaga kinnitatud eelarve suhtes täiendavad 10 miljonit eurot 24. detsembri 2007. aasta seaduse
legge n 244 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2008) (seadus
n 244 ühe ja mitme aasta riigieelarve koostamise kohta (2008. aasta rahandusseadus)) (
GURI
regulaarne lisa nr 300, 28.12.2007) artikli 2 lõike 206 alusel („teatatud meede”).
Komisjon teatas 30. aprilli 2008. aasta kirjaga Itaalia Vabariigile otsusest alustada viimase suhtes EÜ artikli 88 lõikes 2
ette nähtud menetlust, mis puudutab teatatud meedet. Menetluse alustamise otsus avaldati ka Euroopa Liidu Teatajas (ELT 2008,
C 140, lk 20). Komisjon kutsus kõiki huvitatud pooli üles esitama oma märkused ühe kuu jooksul avaldamise kuupäevast. Hageja
esitas oma märkused 12. septembri 2008. aasta kirjaga, ent komisjon ei võtnud neid arvesse, sest tema hinnagul esitati need
hilinenult.
Komisjon võttis 21. oktoobril 2008 vastu otsuse 2010/38/EÜ riigiabi C 20/08 (ex N 62/08) kohta, mida Itaalia kavatseb rakendada,
muutes abikava N 59/04, mis käsitleb laevaehituse ajutist kaitsemehhanismi (ELT 2010, L 17, lk 50) (edaspidi „vaidlustatud
otsus”), mille artikkel 1 sätestab:
„Riigiabi, mida Itaalia kavatseb rakendada abikava N 59/04 (mis käsitleb laevaehituse ajutist kaitsemehhanismi) muutmise teel,
suurendades [2004. aasta] abikava eelarvet 10 miljoni euro võrra, ei ole ühisturuga kokkusobiv.
Seetõttu ei tohi kõnealust abi rakendada.”
Komisjon leidis vaidlustatud otsuses, et teatatud meede on uus abi määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c ja määruse nr 794/2004
artikli 4 mõttes ning et seda ei saa pidada ühisturuga kokkusobivaks, sest määrus nr 1177/2002 ei olnud enam jõus ja seega
ei saanud seda kasutada teatatud meetme hindamise õigusliku alusena. Komisjon täpsustas ka, et seda meedet ei saa pidada ühisturuga
kokkusobivaks ka laevaehituse riigiabi raamistiku (ELT 2003, C 317, lk 11; ELT eriväljaanne 08/02, lk 201) alusel, samuti
ei paista see olevat ühisturuga kokkusobiv ühegi muu riigiabi valdkonnas kohaldatava sätte alusel.
Lisaks märkis komisjon, et pärast määruse nr 1177/2002 jõustumist palus Korea Vabariik pöörata Maailma Kaubandusorganisatsiooni
(WTO) vaidluste lahendamise organil (VLO) tähelepanu küsimusele, kas see määrus on WTO eeskirju arvestades õiguspärane. 22. aprillil
2005 avaldas VLO kokku kutsutud ekspertide rühm aruande, milles jõuti järeldusele, et määrus nr 1177/2002 ja erinevad riiklikud
selle määruse rakendamise kavad, mis olid jõus ajal, mil Korea Vabariik algatas vaidluse WTO‑s, rikkusid teatavaid WTO eeskirju.
VLO võttis 20. juunil 2005 vastu ekspertide rühma aruande, milles soovitati, et ühendus peab viima määruse nr 1177/2002 ja
selle riiklikud rakendamise kavad vastavusse ühendusele WTO raames sõlmitud kokkulepetest tulenevate kohustustega.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 30. detsembril 2008.
Hageja palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kaheksas koda) avada suulise menetluse ja palus Üldkohtu kodukorra
artikli 64 kohaste menetlust korraldavate meetmete raames võtta pooltel seisukoha käesoleva kohtuasja võimaliku liitmise kohta
kohtuasjaga T‑3/09, milles Itaalia Vabariik esitas sama esemega hagiavalduse nagu käesolevas asjas. Pärast seda, kui poolte
märkused (mille hulgas ei olnud ühtki vastuväidet) oli kätte saadud, liideti need kaks kohtuasja kaheksanda koja esimehe 2. juuni
2010. aasta määrusega suulise menetluse huvides vastavalt kodukorra artiklile 50.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 16. juuni 2010. aasta kohtuistungil.

Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendab oma hagi viie õigusväitega, mille järgi vastavalt rikuti määrust nr 1177/2002, teatatud meetmele anti ebaõige
hinnang, VLO 20. juuni 2005. aasta soovitus oli asjassepuutumatu, rikuti EÜ artiklit 253 ja hea halduse, võistlevuse ja kaitseõiguste
austamise põhimõtteid.

Esimene väide, et rikuti määrust nr 1177/2002, EÜ artiklit 253 ning võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid
Poolte argumendid
Hageja toob selle väite raames esile, et komisjon rikkus õigusnormi ajalist kohaldatavust reguleerivaid põhimõtteid. Komisjon
olevat ajanud määruse nr 1177/2002 kehtivusaja segamini ajavahemikuga, mil seda määrust kohaldati. Komisjon oli hageja väitel
kohustatud kohaldama kõnealust määrust enne selle kohaldamise lõppkuupäeva ehk 31. märtsi 2005 olemas olnud olukordade suhtes
ulatuses, milles vastavad olukorrad said õiguspäraselt alguse määruse nr 1177/2002 kehtivusajal. Niisuguses kontekstis väidab
hageja, et vaidlustatud otsuse põhjendus 34 on puudulikult põhjendatud. Hageja viitab ka määruse nr 1177/2002 artiklile 4
ja komisjoni 8. augusti 2008. aasta otsusele K(2008) 4356 riigiabi N 68/2008 ja N 69/2008 kohta – Itaalia (Giacalone laevatehases
ehitatud tankerite kolmeaastase tarnetähtaja pikendamine), milles komisjon kohaldas määrust nr 1177/2002 pärast 31. märtsi
2005.
Lisaks väidab hageja, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuses võrdse kohtlemise põhimõtet, sest ettevõtjad, kellelt võeti
võimalus selles otsuses käsitletud abikavade alusel abi saada, sõlmisid oma vastavad müügilepingud samas majanduslikus ja
normatiivses kontekstis ehk enne 31. märtsi 2005, kaitseks Korea ebaausa tegevuse eest, nagu ka pärast 2004. aasta heakskiitvat
otsust abikava raames abi saanud ettevõtjad. Ainus erinevus nende kahe ettevõtjate rühma vahel on see, et Itaalia valitsus
refinantseeris eelarvelistel põhjustel 2004. abikava pärast 31. märtsi 2005.
Komisjon rikkus hageja väitel ka õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, sest ta eeldas meelevaldselt, et teatatud meetmest teavitati
pärast tähtaja möödumist. Kuna määrus nr 1177/2002 ei sisaldanud ühtki abimeetmetest teatamise tähtaega ja arvestades tõsiasja,
et hageja oli enne 31. märtsi 2005 sõlminud määrusega ette nähtud sisulistele tingimustele vastava lepingu, ei saanud komisjon
hageja õiguspäraseid ootusi riivamata keelduda teatatud meetme heakskiitmisest.
Hageja väidab veel, et komisjon ei märkinud, kuidas sobitada ühte määruse nr 1177/2002 eesmärgid ja Itaalia valitsuse sisuline
võimatus teatada kuupäeval, mil kõnealune määrus kaotas kehtivuse, niisuguste lepingutega seotud abist, mille sõlmimise kuupäeva
ta ei teadnud ja mille sõlmimisest ta ei saanud olla teadlik, sest määrus nr 1177/2002 nägi ette õiguse sõlmida neid kuni
31. märtsini 2005.
Lisaks nendib hageja, et aluslepingus ette nähtud riigiabi kontrolli süsteemis ega määruses nr 1177/2002 ei olnud sätestatud
tähtaega, mille jooksul oleks tulnud abimeetmetest EÜ artikli 88 lõike 3 alusel teatada.
Hageja väitel on vaid Itaalia ametiasutustel subsidiaarsuse põhimõttest lähtuvalt õigus valida abimeetmest teatamise kuupäev
vastavalt sellele, kuidas nad saavad teavet määruse nr 1177/2002 rakendamiseks vajaliku eelarve kohta ja arvestades tavapäraselt
ette nähtud eelarvemenetlusi. Hageja arvates on komisjon ilmselgelt eksinud, kuna ta ajas segamini ja pani kokku määruse nr 1177/2002
kehtivuse lõpu kuupäeva ehk 31. märtsi 2005 ja tähtaja, mis oli liikmesriikidel abikava rahastamise otsustamiseks.
Komisjon palub väite tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Mis puudutab kõigepealt etteheidet, et vaidlustatud otsuse põhjendus 34 ei ole piisavalt põhjendatud, siis tuleb meenutada,
et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad EÜ artikliga 253 nõutud põhjendused vastama asjaomase akti olemusele ning
neist peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme
põhjuseid mõista ja pädeval kohtul järelevalvet teostada. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata koos antud asja asjaoludega, nimelt
akti sisu, põhjenduste olemuse ja huviga, mis võib olla akti adressaatidel või teistel otseselt ja isiklikult aktiga seotud
isikutel selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjendused täpsustaksid kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna otsuse
põhjenduste vastavust EÜ artikli 230 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna
õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (vt Euroopa Kohtu 1. juuli 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑341/06 P ja C‑342/06 P:
Chronopost
vs
. UFEX jt, EKL 2008, lk I‑4777, punkt 88 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas selgitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 33 ja 34 põhjuseid, mille tõttu ta leidis, et Itaalia
Vabariigi viidatud kohtupraktika ei ole asjakohane selle käsitlemisel, kas Itaalia Vabariigil oli õiguspärane ootus teatatud
meetme ühisturuga kokkusobivuse suhtes.
Väidetavalt on puudulikult põhjendatud põhjendused 11, 25 ja 26, mis sisaldavad endas selgitust selle kohta, miks komisjon
leidis, et määrus nr 1177/2002 ei ole teatatud meetme suhtes kohaldatav (selgitusena on esitatud asjaolu, et see määrus ei
olnud enam jõus).
Mis puudutab seejärel komisjoni lähenemisviisi põhjendatust, siis on selge, et komisjon leidis vaidlustatud otsuses, et määrust
nr 1177/2002 ei saanud kasutada teatatud meetme hindamise õigusliku alusena, sest see kaotas kehtivuse 31. märtsil 2005 (vaidlustatud
otsuse põhjendused 11, 25 ja 26).
Mis puudutab õigusnormi ajalist kohaldatavust, kui üleminekusätted puuduvad, siis tuleb kõnesoleval juhul eristada pädevust
puudutavaid eeskirju materiaalõigusnormidest.
Liidu institutsioonide pädevust reguleerivate eeskirjade kohta tuleneb kohtupraktikast, et õigusakti õiguslikuks aluseks olev
säte, mis annab liidu institutsioonile pädevuse õigusakti vastuvõtmiseks, peab olema õigusakti vastuvõtmise hetkel jõus (Euroopa
Kohtu 4. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑269/97: komisjon
vs
. nõukogu, EKL 2000, lk I‑2257, punkt 45).
Käesoleval juhul on EÜ artikkel 88 õiguslik alus, mis annab komisjonile pädevuse riigiabi valdkonnas otsuseid vastu võtta
ja mis lubab sel institutsioonil juba alates 1968. aastast otsustada EÜ artikli 87 alusel abimeetmete ühisturuga kokkusobivuse
üle.
Mis puudutab materiaalõigusnorme, siis need reguleerivad alates oma jõustumisest kõiki varasemate õigusnormide kehtivuse ajal
aset leidnud olukordade tulevasi tagajärgi. Järelikult ei ole materiaalõigusnormid kohaldatavad enne nende jõustumist ilmnenud
tagajärgede suhtes, kui ei ole just täidetud tagasiulatuva kohaldamise eritingimused (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. aprilli
1970. aasta otsus kohtuasjas 68/69: Brock, EKL 1970, lk 171, punkt 6; 29. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑162/00:
Pokrzeptowicz-Meyer, EKL 2002, lk I‑1049, punkt 49, ja 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/00 P ja
C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑7869, punkt 119; Üldkohtu 14. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑435/04: Simões Dos Santos
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 100, ja 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑25/04:
González y Díez
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑3121, punkt 70).
Mis puudutab abi, millest on küll teatatud, aga mida ei ole välja makstud, siis liidu riigiabi kontrolli süsteemi raames langeb
kuupäev, mil kavandatava abi tagajärjed jõustuvad, kokku hetkega, mil komisjon võtab vastu otsuse, mis puudutab selle abi
kokkusobivust ühisturuga. Riigiabi kokkusobivuse hindamise reegleid, põhimõtteid ja kriteeriume, mis kehtivad komisjoni otsuse
tegemise kuupäeval, võib nimelt pidada konkurentsiolukorra hindamiseks põhimõtteliselt sobivamaiks (Euroopa Kohtu 11. detsembri
2008. aasta otsus kohtuasjas C‑334/07 P: komisjon
vs
. Freistaat Sachsen, EKL 2008, lk I‑9465, punktid 50–53). See tuleneb asjaolust, et kõnealune abi annab reaalseid soodustusi
(või asetab kellegi ebasoodsamasse olukorda) kõige varem alates kuupäevast, mil komisjon otsustab, kas seda abi lubada või
mitte.
Mis puudutab seevastu õigusvastaselt ja teatamata eraldatud abi, siis selle suhtes kohaldatakse materiaalõigusnorme, mis olid
jõus abi maksmise ajal, sest sellise abiga kaasnevad soodustused ja ebasoodsad olukorrad materialiseerusid ajavahemikul, mille
jooksul kõnealune abi välja maksti (Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑348/04: SIDE
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II‑625, punktid 58–60).
Eelnevast järeldub, et käesoleval juhul ei saa komisjonile määruse nr 1177/2002 kohaldamata jätmist ette heita, sest kavandatavast
abist oli teatatud, ent seda ei olnud välja makstud. Teatatud meetmega kaasnevad tegelikud soodustused ja ebasoodsad olukorrad
ei pidanud materialiseeruma enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist – see võeti vastu pärast määruse nr 1177/2002 kehtivuse
lõppu ehk pärast 31. märtsi 2005.
Argument, mille kohaselt määruse nr 1177/2002 artikkel 4 nägi ette, et viimast kohaldatakse enne 31. märtsi 2005 sõlmitud
lepingute suhtes, ei kummuta järeldust, et määrus nr 1177/2002 ei olnud teatatud meetme suhtes kohaldatav. Määruse nr 1177/2002
artikkel 4 täpsustab nimelt sarnaselt selle määruse artikliga 2, millised materiaalõiguslikud tingimused peavad olema täidetud,
et komisjon võiks võtta selle määruse alusel vastu otsuse, millega ta tunnistab kõnealuse abi ühisturuga kokkusobimatuks.
Selle määruse ajalist kohaldatavust reguleerivad selle artikkel 5 ja käesoleva kohtuotsuse punktides 33–36 välja toodud põhimõtted.
Tõsiasi, et kohaldatavad materiaalõigusnormid kindlaks määrav kuupäev langeb teatatud, ent välja maksmata abi puhul kokku
komisjonipoolse otsuse vastuvõtmisega selle abi kokkusobivuse kohta, tingib olukorra, kus nimetatud institutsioon võib teatatud
abimeetme läbivaatamise kestust kujundades põhjustada selle, et kohaldamisele kuulub materiaalõigusnorm, mis jõustus pärast
komisjonile sellest meetmest teatamist. Kirjeldatud hüpoteesiga, mis kõnesoleval juhul siiski ellu ei rakendu, kuna teatatud
meede võeti pärast määruse nr 1177/2002 kehtivuse lõppemise kuupäeva, ei saa õigustada erandit põhimõttest, mille järgi uued
materiaalõigusnormid reguleerivad alates oma jõustumisest kõiki varasemate õigusnormide kehtivuse ajal aset leidnud olukordade
tulevasi tagajärgi.
Sellega seoses on oluline märkida, et komisjoni võimalust valida kas uue või varasema normi kohaldamise vahel piirab ja tasakaalustab
ühelt poolt asjaolu, et liikmesriikidel on kaalutlusõigus kuupäeva osas, millal nad abimeetmest teatavad ja teiselt poolt
see, et määruse nr 659/1999 artikkel 4 kohustab komisjoni, kooskõlas hea halduse põhimõttega, tegutsema hoolsust üles näidates
(vt selle kohta analoogia alusel Üldkohtu 18. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑176/01: Ferriere Nord
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑3931, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
Asjaolu, et liikmesriigid olid selleks, et nende suhtes kohaldataks määrust nr 1177/2002, kohustatud teatama kavandatud abimeetmetest
enne selle määruse kehtivuse lõppu ja enne kui kõik kvalifitseeruvad abilepingud olid sõlmitud, ei sea küsimuse alla materiaalõigusnormide
ajalist kohaldatavust reguleerivate põhimõtete kohaldamist liidu riigiabi kontrolli süsteemi suhtes. Nimelt on abimeetmete
eelneva kontrolli süsteemile loomuldasa omane, et teated peavad tingimata sisaldama kavandatava abi hinnangulist üldsummat.
See kehtib iseäranis meetme kohta, mis käsitleb tegevusabi, nagu käesoleval juhul.
Järeldust, et määrus nr 1177/2002 ei olnud teatatud meetme suhtes kohaldatav, ei kummuta ka väide, et komisjon kohaldas määrust
nr 1177/2002 pärast 31. märtsi 2005, et anda heakskiit tarnetähtaja pikendamise taotlusele. Ühelt poolt on oluline all kriipsutada,
et viis, kuidas komisjon õigusnormi tõlgendas ja kohaldas, ei ole ühelgi juhul Üldkohtu jaoks siduv. Teiselt poolt tuleb tõdeda,
et otsus, millele hageja viitab (vt eespool punkt 21) puudutab – vastupidi sellele, mis on kõne all käesolevas kohtuasjas
– olukorda, mida reguleeriv õiguslik raamistik pandi lõplikult paika enne 31. märtsi 2005, seda 2004. aasta heakskiitva otsusega.
Mis puudutab argumenti, et rikuti võrdse kohatlemise põhimõtet, siis on oluline toonitada, et see on ilmselgelt alusetu. Tõsiasi,
et määrus nr 1177/2002 ei ole teatatud meetme suhtes kohaldatav, ei tulene kaalutlusruumi kasutamisest. Põhjus, mille tõttu
teatatud meetmes osutatud lepingud ei saa määruse nr 1177/2002 alusel abi, on seega seotud üksnes selle määruse ajalise kohaldatavusega
ja tõigaga, et Itaalia Vabariik ei teatanud kõnealusest meetmest nii, et komisjon saaks võtta selle kohta vastu otsuse enne
kõnealuse määruse kehtivuse lõppu.
Seoses hageja väitega, et komisjon rikkus õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, on oluline märkida, et määrus nr 1177/2002
ei sisalda sätteid, mis võtaksid liikmesriikidelt neil EÜ artikli 88 lõike 3 alusel lasuva teavitamiskohustuse ega sätteid,
mis muudaksid seonduvate mõistete, näiteks olemasoleva abi mõiste määratlust. Vastupidi, selle määruse järgi tuleb selle kohaldamisel
järgida EÜ artiklit 88 ja määrust nr 659/1999. 2004. aasta heakskiitev otsus, mis põhineb määrusel nr 1177/2002, ei saanud
seega kuidagi tekitada õiguspäraseid ootusi muus kui selles otsuses sõnaselgelt sätestatu osas – nimelt, et Itaalia Vabariigil
lubatakse eraldada riigiabi kogusummas 10 miljonit eurot.
Kõike eeltoodut arvestades ja määruse nr 1177/2002 ajalist kohaldamisala laiendavate sätete puudumisel tuleb esimene väide
tervikuna tagasi lükata.

Teine väide, et teatatud meetmele anti ebaõige hinnang
Poolte argumendid
Hageja väidab esiteks, et komisjonil puudus pädevus hinnata teatatud meetme ühisturuga kokkusobivust, kuna määrus nr 1177/2002
kokkusobivuse nõuet ei sisaldanud. Hageja sõnul on selle määruse andmine ajendatud turul valitsenud kiireloomulisest olukorrast,
mis kuulub EÜ artikli 87 lõike 3 punkti e järgi nõukogu ainupädevusse.
Hageja väidab sellega seoses, et komisjoni roll abimeetmete kokkusobivuse hindamisel nõukogu poolt EÜ artikli 87 lõike 3 punkti e
alusel kehtestatud erandkorra vaatevinklist piirdub nõukogu kehtestatud tingimustest kinnipidamise kontrolliga, mis on käesoleval
juhul tagatud.
Teiseks väidab hageja, et komisjon rajas oma järelduse, et teatatud meede on uus abi, vääralt määruse nr 794/2004 artikli 4
lõikele 2. Selles osas väidab hageja, et määrus nr 1177/2002 oli määruse nr 794/2004 suhtes ülimuslik õigusnorm. Viimane ei
saa seega piirata määruse nr 1177/2002 kohaldamist. Vastupidi, määrust nr 794/2004 tuleb tõlgendada, arvestades määruse nr 1177/2002
eesmärki toetada Korea ebaausa tegevusega silmitsi seisvaid Euroopa laevatehaseid.
Kolmandaks seab hageja küsimuse alla selle, kuivõrd peab paika vaidlustatud otsuse põhjendus 23, mille järgi „heakskiidetud
abikava eelarve suurendamine (välja arvatud juhul, kui see on väiksem kui 20%) mõjutab kindlasti konkurentsi, sest see võimaldab
liikmesriigil anda algselt heakskiidetud abist suuremat abi”. Hageja arvates ei saanud teatatud meede konkurentsi mõjutada,
sest see mõju avaldus juba varem, kui ettevõtjad sõlmisid määruse nr 1177/2002 vastuvõtmise järel laevaehituslepingud kuni
aastani 2005.
Hageja hinnangul ei oma asjas tähtsust tõik, et Korea laevatehased võisid kanda kahju, sest see oligi määruse nr 1177/2002
eesmärk. Veelgi enam, teatatud meede ei tähendanud „olemasoleva abi” eelarve tegelikku tõstmist, sest lepingud, mida teatatud
meede puudutas, ei olnud kunagi kõnealusest abikavast abi saanud.
Neljandaks rõhutab hageja, et Itaalia valitsuse läbiviidud refinantseerimist, st teatatud meedet tuleb käsitada määruse nr 502/2004
otsese tagajärjena – viimati nimetatud määrus pikendas määruse nr 1177/2002 kohaldamist ja tõi kaasa vajaduse refinantseerimise
järele. Seetõttu oleks väär pidada teatatud meedet uueks ja 2004. aasta heakskiitva otsuse esemeks olevast abikavast eraldiseisvaks
abikavaks.
Komisjon vaidlustab hageja argumendid.
Mis puudutab hageja argumenti, et teatatud meetmel ei saa olla konkurentsile mingit mõju, siis väidab komisjon, et see on
vastuvõetamatu. Komisjon väidab, et hagiavalduses tuuakse välja määruse nr 794/2004 artikli 4 lõike 2 punkti a rikkumine,
samas kui repliigis on kritiseeritud asjaolu, et puudub konkurentsi mõjutamise oht ja sellest tulenevalt ei ole täidetud üks
EÜ artikli 87 lõike 1 nõuetest. Järelikult on tegemist uue väitega, mis ei ole kooskõlas kodukorra artikli 44 lõike 1 punktiga c
koosmõjus artikli 48 lõikega 2.
Üldkohtu hinnang
Sissejuhatavalt tuleb lükata tagasi komisjoni esitatud asja läbivaatamist takistav asjaolu. Ehkki hageja väitis hagiavalduse
kõnesoleva väite põhjendamiseks sisuliselt, et kõnealusest normihierarhiast tulenevalt ei saa määruse nr 794/2004 artikli
4 lõige 2 olla teatatud meetme suhtes kohaldatav, esitas ta ka argumendi, mille järgi teatatud meede ei saanud muuta konkurentsitingimusi.
Sellest tulenevalt on alust tunnistada vastuvõetavaks kõik hageja selle väite toetuseks esitatud argumendid.
Mis puudutab väite põhjendatust, siis tuleb kohe kõrvale jätta väide, nagu võtnuks määrus nr 1177/2002 komisjonilt pädevuse
hinnata teatatud meetme ühisturuga kokkusobivust.
Esiteks tuleneb komisjonile selles osas kuuluv pädevus EÜ asutamislepingust ja seda ei saa määrusega piirata.
Teiseks, nagu ka esimese väite käsitlemisel märgitud sai, ei ole määrus nr 1177/2002 teatatud meetme suhtes kohaldatav.
Kolmandaks, isegi kui määrus nr 1177/2002 osutuks teatatud meetme suhtes kohaldatavaks, tuleb toonitada, et määrus nr 1177/2002
põhineb EÜ artikli 87 lõike 3 punktil e. Seega moodustab selles käsitletud abi vaid ühe abikategooria, mida „võib pidada ühisturuga
kokkusobivaks”. Pealegi on määruse nr 1177/2002 artikli 2 lõikes 1 see sõnastus üks-ühele üle võetud.
Ehkki sellist abi võib pidada ühisturuga kokkusobivaks, ei tulene sellest siiski, et ta seda ka tingimata on (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 15. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑311/94: IJssel-Vliet, EKL 1996, lk I‑5023, punktid 26–28).
Nimelt tuleb komisjonil EÜ artikli 88 lõike 3 alusel kindlaks teha, kas kõnealune abi täidab kõik ühisturuga kokkusobivuse
eelduseks olevad tingimused. Seda meenutab määruse nr 1177/2002 artikkel 3, milles on sõnaselgelt sätestatud, et kõnealuse
abi suhtes kohaldatakse EÜ artikli 88 ja määruse nr 659/1999 sätteid.
Kõigist neist komisjoni pädevust käsitlevatest kaalutlustest ilmneb, et vastupidi hageja väidetele oli komisjon käesolevas
asjas pädev hindama teatatud meetme ühisturuga kokkusobivust ja ükski norm ei takistanud tal tuginemast määrusele nr 794/2002.
Seoses teatatud meetme uue abina kvalifitseerimise vaidlustamisega olgu meenutatud, et mõiste „olemasoleva abi muutmine” ulatus
sõltub olemasoleva abikava kehtestanud õiguslikust alusest (Euroopa Kohtu 27. märtsi 1984. aasta otsus kohtasjas 169/82: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 1984, lk 1603, punktid 9 ja 10, ja Üldkohtu 30. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑35/99: Keller ja Keller
Meccanica
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑261, punktid 61 ja 62).
Käesolevas asjas kuulub seadus nr 350/2003, milles on täpsustatud, et abikava algne eelarve ulatub 10 miljoni euroni, üksikasjade
hulka, mille Itaalia Vabariik oli esitanud komisjonile menetluses, mille tulemusena võeti vastu 2004. aasta heakskiitev otsus.
Sellest tuleneb, et seaduse nr 244/2007 vastuvõtmine, millega nähti ette 2004. abikava suhtes täiendava 10 miljoni euro eraldamine,
tõi tõepoolest kaasa teatatud meetme kvaliftseerimise uue abina kohtupraktika tähenduses.
Lisaks eelnevale olgu meenutatud, et eeldus, millel hageja etteheide põhineb – nimelt asjaolu, et konkurentsi ei saanud abi
andmise hetkel moonutada, sest see mõju oli avaldunud juba siis, kui ettevõtjad sõlmisid 2005. aasta lepingud (vt eespool
punkt 50) – on väär, nagu on osutatud ka eespool punktides 36–38.
Viimaseks ei puutu asjasse ka hageja argument, et teatatud meedet ei saa käsitada uue abina, sest see on määruse nr 502/2004
otsene tagajärg – viimati nimetatud määrus pikendas määruse nr 1177/2002 kohaldamist ja tõi kaasa vajaduse 2004. aasta abikava
refinantseerimise järele. Ehkki määrus nr 502/2004 pikendas määruse nr 1177/2002 kohaldamist, ei kehtestanud see ühtki erandit
abimuudatustest teatamise kohustusest, mille näevad ette EÜ artikli 88 lõige 3 ja määruse nr 1177/2002 artikkel 3.
Eelnevalt esitatust tuleneb, et ka teine väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kolmas väide, et VLO 20. juuni 2005. aasta soovitus oli asjassepuutumatu
Poolte argumendid
Hageja väidab sisuliselt, et vaidlustatud otsus on vigane, sest selles leiti ebaõigesti, et VLO 20. juuni 2005. aasta soovitus
takistas teatatud meetme heakskiitmist. Seisukoht, millele komisjon vaidlustatud otsuses asus, toob endaga kaasa VLO 20. juuni
2005. aasta soovituse tagasiulatuva kohaldamise enne 31. märtsi 2005 sõlmitud lepingutele, mille pooltel oli õiguspärane ootus,
et nende suhtes kohaldatakse määrust nr 1177/2002. VLO 20. juuni 2005. aasta soovitusele ei oleks seega tulnud omistada teatatud
meetme komisjonipoolse kontrolli käigus mingit tähtsust.
Komisjon palub väite tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Olgu öeldud, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 26 nähtub, et komisjoni hinnangul oli teatatud meede ühisturuga kokkusobimatu
esiteks seetõttu, et määrus nr 1177/2002 oli kaotanud kehtivuse ja teiseks seetõttu, et puudus muu õiguslik alus, millele
kokkusobivuse otsus võinuks tugineda.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 37 märkis komisjon vastuseks vaidlustatud otsuse põhjenduses 35 käsitletud Itaalia Vabariigi
argumendile, et ühendus teatas 20. juulil 2005 WTO‑le, et määrus nr 1177/2002 kaotas kehtivuse 31. märtsil 2005 ning et liikmesriigid
ei võinud seega enam selle määruse alusel abi anda. Komisjon järeldas selles osas, et ühendus võttis WTO‑le esitatud teatisega
endale WTO suhtes kohustuse määrust nr 1177/2002 mitte enam kohaldada.
Käsitledes vaidlustatud otsuse põhjendusi 26 ja 37 nende koosmõjus, ilmneb, et neist viimases leidis komisjon, et teatatud
meetme võimalik heakskiitmine oleks olnud nii kokkusobimatu ühisturuga kui ka vastuolus ühenduse kohustustega WTO suhtes,
kusjuures järeldus teatatud meetme ühisturuga kokkusobimatuse kohta oli eraldiseisev ja autonoomne seisukoht, mis eelnes ühendusel
WTO suhtes olevaid kohustusi käsitlevale järeldusele.
Seetõttu ei saa hageja kolmanda väitega nõustuda.

Neljas väide, et põhjendus on puudulik
Poolte argumendid
Neljandas väites toob hageja esiteks välja, et vaidlustatud otsuse põhjendus 25 on puudulikult põhjendatud, sest see „käsitleb
üldsõnaliselt asjaolu, et puudub õiguslik alus, mis võimaldaks [teatatud meetme] heaks kiita, viidates pelgalt määruse [nr 1177/2002]
kehtivuse lõppemisele 31. märtsil 2005”. Hageja sõnul toob niisugune ebapiisav põhjendus kaasa põhjenduse puudumise osas,
milles vaidlustatud otsuses ei käsitleta määruse nr 1177/2002 ja määruse nr 794/2004 vahelist suhet ei nõukogu eesmärkide
ega ka õigusnormide hierarhia vaatevinklist.
Repliigis väidab hageja, et vaidlustatud otsuse põhjendused 19–24 on puudulikult põhjendatud, sest neis ei selgitata teatatud
meetme ja määruse nr 1177/2002 vahelist suhet ega ka suhet, mis valitseb abi eraldamise ja mõju vahel, mille see 2005. aastal
konkurentsile kaasa toob.
Hageja väidab veel, et komisjoni väited, mille kohaselt esiteks ei ole määrus nr 1177/2002 teatatud meetme läbivaatamisel
kehtiv õiguslik alus, teiseks, et Itaalia Vabariik ei teatanud kõnealusest meetmest määruse nr 1177/2002 kehtivusajal ja kolmandaks,
et teatatud meetme heakskiitmine kujutas endast ühenduse rahvusvaheliste kohustuste rikkumist, ei ole põhjendatud.
Komisjon väidab, et vaidlustatud otsuse põhjendus on piisav ja asjakohane, et tuua selgelt välja põhjenduskäik, mida teatatud
meetme hindamisel järgiti. Veel leiab komisjon, et hageja repliigis esitatud väited on vastuvõetamatud, sest need käsitlevad
komisjoni järeldust, et teatatud meede on uus abi. Hageja ei kritiseerinud seda vaidlustatud otsuse aspekti oma hagiavalduses.
Üldkohtu hinnang
Sissejuhatavalt tuleb lükata tagasi komisjoni esitatud asja läbivaatamist takistav asjaolu, sest hageja vaidlustas oma hagis
sõnaselgelt teatud meetme kvalifitseerimise uue abina. Seega tuleb lugeda vastuvõetavaks kõik hageja poolt selle väite raames
esitatud argumendid.
Mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjenduse 25 osas esitatud etteheidet, siis tuleb see alusetuna tagasi lükata. Komisjoni
põhjendus nii teatatud meetme suhtes kohaldatava õigusliku raamistiku osas kui ka selle meetme kokkusobimatuse osas ühisturuga
ilmneb piisavalt selgesti vaidlustatud otsuse põhjendustest 11 ja 25–35.
Lisaks tuleb alusetuna tagasi lükata argumendid, mille järgi vaidlustatud otsus ei käsitle määruse nr 1177/2002 ja määruse
nr 794/2004 vahelist suhet. Nagu ka eespool märgitud, leidis komisjon vaidlustatud otsuses, et määrus nr 1177/2002 ei olnud
enam kohaldatav ning et see ei olnud teatatud meetme läbivaatamisel asjakohane. Sellest tulenevalt ja arvestades eespool punktis 28
viidatud kohtupraktikat ei saa komisjonilt nõuda, et ta selgitaks täiendavalt, mil viisil olid tema arvates seotud asja suhtes
mittekohaldatav määrus ja normid, mida ta kavatses kohaldada.
Seoses etteheitega, et piisavalt ei ole põhjendatud suhet, mis valitseb abi eraldamise ja mõju vahel, mille see 2005. aastal
konkurentsile kaasa toob, olgu märgitud, et hageja vaidlustab sellega tegelikkuses üksnes teatatud meetme komisjonipoolse
kvalifitseerimise uue abina. Nagu on märgitud ka eespool punktides 63–66, ei saa selle etteheitega nõustuda.
Lõpuks tuleb kolme eespool punktis 77 käsitletud etteheite osas tõdeda, et arvestades vaidlustatud otsuse põhjendusi 26 ja 34,
on kaks esimest neist alusetud ja kolmas ainetu.
Komisjon selgitab nimelt vaidlustatud otsuse põhjendustes 26 ja 34, et määrus nr 1177/2002 ei olnud vaidlustatud otsuse vastuvõtmise
ajal enam jõus ning et kohtupraktika, millele Itaalia Vabariik seoses vaidlustatud otsuse põhjendusega 33 viitab, ei ole Itaalia
ametiasutuste õiguspärase ootuse üle otsustamisel asjakohane.
Mis puudutab viimast etteheidet, siis olgu meenutatud, et vaidlustatud otsuse artikkel 1 täpsustab, et teatatud meedet ei
tohi rakendada, sest see ei ole ühisturuga kokkusobiv. Nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 26, ei raja komisjon oma
järeldust, et teatatud meede ei ole ühisturuga kokusobiv, vähimalgi määral ühenduse rahvusvahelistele kohustustele. Sellest
tulenevalt ei ole võimalikul puudulikul põhjendusel, mis puudutab ühenduse rahvusvaheliste kohustuste ja teatud meetme vahelist
vastuolu, mingit mõju vaidlustatud otsuse resolutsioonile ja kõnesolev etteheide tuleb seetõttu tunnistada ainetuks.
Eelnevat arvestades tuleb neljas väide tervikuna tagasi lükata.

Viies väide, et rikuti hea halduse, võistlevuse ja kaitseõiguste austamise põhimõtteid
Poolte argumendid
Hageja väidab, et kuna komisjon jättis haldusmenetluses arvestamata tema märkused (vt eespool punkt 11), siis rikkus komisjon
hea halduse, võistlevuse ja kaitseõiguste austamise põhimõtteid.
Komisjon palub väite tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Üldkohtu hinnangul täitis komisjon hageja suhtes oma menetluslikud kohustused, avaldades 2008. aasta juunis Euroopa Liidu
Teatajas oma otsuse alustada EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetlust ja kutsudes huvitatud isikuid üles esitama oma märkused
teatatud meetme kohta ühekuulise tähtaja jooksul (vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie
di Bolzano
vs
. komisjon, punktid 80–84). Sellest tulenevalt ja arvestades oma esmast kohustust võtta vastu otsus Itaalia Vabariigi jaoks
mõistliku tähtaja jooksul (vt määruse nr 659/1999 artikkel 25), ei saa komisjonile ette heita, et ta ei võtnud arvesse märkusi,
mille hageja esitas rohkem kui kolm kuud pärast selle tähtaja lõppu.
Seega on alust järeldada, et ka viies väide ei ole põhjendatud.
Hagi tuleb järelikult tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista hagejalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Cantiere Navale De Poli SpA‑lt.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 3. veebruaril 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.