CELEX: 62010FJ0041
Публична служба
Длъжностни лица

С жалба, постъпила в секретариата на Съда на публичната служба на 7 юни 2010 г., г-н Bermejo Garde иска да бъдат отменени
решенията, с които председателят на Европейския икономически и социален комитет (ЕИСК), от една страна, отхвърля искането
му за съдействие поради претърпян психически тормоз и отказва да сезира Европейската служба за борба с измамите (ОЛАФ), а
от друга страна, прекратява изпълняваната до момента от него длъжност и разпорежда преназначаването му, както и да бъде осъден
ЕИСК да му изплати обезщетение за вреди.

Правна уредба
Член 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз, озаглавен „Човешко достойнство“, гласи:
„Човешкото достойнство е ненакърнимо. То трябва да се зачита и защитава“.
Съгласно параграфи 1 и 2 на член 41 от Хартата, озаглавен „Право на добра администрация“:
„1.      Всеки има право засягащите го въпроси да бъдат разглеждани от институциите, органите, службите и агенциите на Съюза безпристрастно,
справедливо и в разумен срок.
2.      Това право включва по-специално:
а)      правото на всяко лице да бъде изслушвано преди срещу него да бъде предприета индивидуална мярка, която би имала неблагоприятни
последици за него;
б)      правото на достъп на всяко лице до документите, които се отнасят до него, като се зачитат легитимните интереси, свързани с
поверителността и професионалната и служебна тайна;
в)      задължението на администрацията да мотивира своите решения“.
От своя страна член 31 от Хартата, озаглавен „Справедливи и равни условия на труд“, предвижда в параграф 1, че „[в]секи работник
има право на условия на труд, които опазват неговото здраве и сигурност и зачитат достойнството му“.
Съгласно член 12а от Правилника за длъжностите лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“):
„1.      Длъжностните лица се въздържат от всяка форма на психически или сексуален тормоз.
2.      Длъжностното лице, което е станало жертва на психически или сексуален тормоз, не може да претърпи никакви неблагоприятни последици
от страна на институцията. Длъжностно лице, което даде показания относно психически или сексуален тормоз, не може да претърпи
никакви неблагоприятни последици от страна на институцията, при условие че е действало добросъвестно.
3.      „Психически тормоз“ означава всяко непристойно поведение, осъществявано през определен период от време, многократно или систематично,
и изразено чрез физически действия, писмено или устно, с жестове или други действия, извършени умишлено, които могат да уронят
личността, достойнството или накърнят физическата или [психическата] цялост на друго лице.
4.      „Сексуален тормоз“ означава сексуално ориентирано поведение, което е нежелано от лицето, към което е насочено, и чиято цел
или последица е да обиди това лице или да създаде заплашителна, враждебна, обидна или смущаваща среда. Сексуалният тормоз
се третира като полова дискриминация“.
Съгласно член 22а от Правилника:
„1.      Всяко длъжностно лице, което при или по повод на изпълнението на служебните си задължения узнае факти, които водят до предположение
за наличието на евентуална противозаконна дейност, по-специално измама или корупция, увреждаща интересите на [Съюза], или
за поведение във връзка с изпълнението на функциите му, което може да съставлява сериозно неизпълнение на задълженията на
длъжностните лица на [Съюза], незабавно уведомява прекия си ръководител или своя генерален директор или, ако намери за необходимо —
генералния секретар или лицата на равностойна длъжност, или директно [ОЛАФ].
Информацията по първа алинея се подава писмено.
Настоящият параграф се прилага също в случай на сериозно неизпълнение на подобно задължение от страна на член на институция
или на всяко друго лице на служба или лице, на което дадена институция е възложила извършването на определена работа.
2.      Всяко длъжностно лице, което получава информацията по параграф 1, незабавно предава на [ОЛАФ] всички известни му доказателств[а],
от които може да се предположи наличието на нередностите по параграф 1.
3.      Длъжностното лице не може да претърпи никакви неблагоприятни последици от страна на институцията поради това, че е съобщило
информацията по параграфи 1 и 2, при условие че е действало добросъвестно.
4.      Параграфи 1—3 не се отнасят до документи, актове, доклади, бележки или информация под каквато и да било форма, пазени за целите
или създадени или разкрити пред длъжностното лице в хода на висящи или приключили съдебни дела“.
Текстът на член 22б, параграф 1 от Правилника гласи:
„Длъжностно лице, което освен това разкрие информация по член 22а на председателя на [Европейската комисия] или на Сметната
палата [на Европейския съюз], или на Съвета [на Европейския съюз], или на Европейския парламент, или на Европейския омбудсман,
не може да претърпи никакви неблагоприятни последици от страна на институцията, към която принадлежи, при условие че са изпълнени
следните две условия:
а)      длъжностното лице добросъвестно предполага, че разкритата информация и всяко твърдение, съдържащо се в нея, е основателно
по същество; и
б)      длъжностното лице предварително е разкрило същата информация на ОЛАФ или на собствената си институция, и е предоставило на
ОЛАФ или на тази институция в срока, определен от ОЛАФ или от институцията с оглед сложността на случая, за предприемане на
подходящите действия. Този срок трябва да бъде надлежно съобщен на длъжностното лице в рамките на 60 дни“.
Член 60, параграф 6 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим
за общия бюджет на Европейските общности (ОВ L 248, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3,
стр. 198) (наричан по-нататък „Финансовият регламент“) предвижда по-специално, че „[в] случай на незаконна дейност, измама
или корупция, които могат да увредят интересите на Общностите“, всеки служител, участващ във финансовото управление и контрола
на операциите, „информира властите и органите, предвидени за тази цел от приложимото законодателство“.
Член 72 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2342/2002 на Комисията от 23 декември 2002 година относно определянето на подробни правила
за прилагането на Финансовия регламент (ОВ L 357, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 3)
гласи:
„Властите и органите по член 60, параграф 6 […] от Финансовия регламент са инстанциите, определени от [Правилника] и решенията
на институциите на Общностите по отношение на условията за вътрешно разследване за предотвратяване на измами, корупция и други
незаконни дейности в ущърб на интересите на Общностите“.
Правило 72, параграф 1 от Правилника за дейността на ЕИСК (наричан по-нататък „Правилникът за дейността“) предвижда:
„Правомощията, предоставени от [Правилника] на органа по назначаването се упражняват:
–        от Бюрото, когато се отнася за генералния секретар;
–        от Бюрото по предложение на генералния секретар, когато се отнася за длъжностни лица от функционални групи [на администратори]
AD 16, AD 15 и AD 14, и се прилагат членове 13, 29, 30, 31, 32, 40, 41, 49, 50, 51, 78 и член 90, параграф 1 от [Правилника];
от председателя по предложение на генералния секретар, по отношение на останалите разпоредби на [Правилника], включително
член 90, параграф 2;
–        от председателя по предложение на генералния секретар, когато се отнася за длъжностни лица от функционални групи AD 13, AD 12
и AD 11;
–        от генералния секретар, когато се отнася за длъжностни лица от останалите степени на функционална група AD и функционална
група [за асистенти] AST“.
На 11 октомври 1999 г. ЕИСК приема Решение № 363/99 A относно условията за провеждане на вътрешни разследвания във връзка
с предотвратяването на измами, корупция и всякаква незаконна дейност, която уврежда интересите на Общностите.
Член 2 от Решение № 363/99 A, озаглавен „Задължение за предоставяне на информация“, предвижда:
„Всяко длъжностно лице или служител на [ЕИСК], който узнае фактически данни, от които може да се направи предположение за
евентуално наличие на случаи на измама, корупция или всякаква друга незаконна дейност, която уврежда интересите на Общностите,
или за сериозни обстоятелства, свързани с изпълнението на служебни задължения, които могат да съставляват неизпълнение на
задълженията на длъжностните лица и служителите на Общностите, които могат да доведат до образуването на дисциплинарни или
наказателни производства, в зависимост от случая, или до неизпълнение на аналогични задължения на членовете, ръководителите
или служителите, чиято дейност не се урежда от правилника, незабавно информират своя началник на служба или генерален директор,
или ако преценят за целесъобразно, своя генерален секретар или директно [ОЛАФ].
Генералният секретар, и началниците на служби или ръководителите на [ЕИСК] незабавно предават на [ОЛАФ] всички фактически
данни, които са им известни, и от които може да се направи предположение за наличието на посочените в първи параграф нередности.
Ръководителите, длъжностните лица и служителите на [ЕИСК] по никакъв начин не трябва да стават обекти на несправедливо или
дискриминационно отношение вследствие на това, че са съобщили информацията по първи и втори параграф.
Членовете, които узнаят за факти като посочените в първи параграф, информират председателя на [ЕИСК] или, ако преценят за
целесъобразно, директно [ОЛАФ]“.

Изложение на фактите
Жалбоподателят, длъжностно лице от 1990 г., постъпва на работа в ЕИСК на 1 юни 1991 г. и е назначен като правен съветник в
дирекция „Администрация, персонал и финанси“.
Считано от 1 юни 1997 г., жалбоподателят е назначен за началник на отдел „Правно обслужване“ (наричан по-нататък „правната
служба“) в дирекция „Администрация, персонал и финанси“.
На 1 април 2007 г. жалбоподателят е повишен в степен AD 13.
На 1 октомври 2008 г. встъпва в длъжност г-н W., новият генерален секретар на ЕИСК (наричан по-нататък „генералният секретар“).
На следващия ден генералният секретар изпраща вътрешен документ, с който уведомява служителите, че временно ще изпълнява свободната
в момента длъжност директор на дирекция „Човешки и финансови ресурси“.
Безспорно скоро след назначаването на г-н W. за генерален секретар отношенията между него и жалбоподателя се влошават, като
последният упреква генералния секретар по-специално в оказването на „неправомерен“ натиск върху правната служба.
На 7 декември 2009 г. жалбоподателят внася в ЕИСК докладна записка, адресирана до председателя на ЕИСК (наричан по-нататък
„председателят“), както и до председателите на трите групи социални партньори, съставляващи ЕИСК, в качеството им на членове
на бюрото на ЕИСК. В докладната записка, към която са представени приложения и документация, жалбоподателят се позовава изрично
на член 22а, параграф 1 от Правилника и уведомява бюрото на ЕИСК (наричано по-нататък „бюрото“) за наличието на тежки и многобройни
нередности, допуснати при изпълнение на функциите им от генералния секретар и в по-малка степен от началника на отдел „Наемане
на работа, кариерно развитие, обучение“ в дирекция „Човешки и финансови ресурси“. Жалбоподателят по-специално твърди:
–        наличие на натиск, оказван върху правната служба,
–        отказ да се наложи дисциплинарна санкция на длъжностно лице, виновно за извършването на нарушения, както и да се сезира за
тях ОЛАФ,
–        неправомерно заемане на длъжностите на директори в рамките на ЕИСК.
В същата докладна записка жалбоподателят иска от бюрото по-специално:
–        да „започ[не] административно разследване[, имащо за цел да] установи фактите и допуснатите нередности“,
–        да му „съобщ[и] срока по член 22б, [параграф] 1, [буква] б) от [П]равилника“,
–        да „вземе мерки за възстановяване на правилното функциониране на [генералния секретариат]“,
–        да „гарантира независимостта на [п]равната служба съгласно изискванията, установени в практиката на Съда [на Европейския съюз]“,
–        да „потърси съответно индивидуална отговорност след необходимата намеса на ОЛАФ“.
Отново в докладната записка от 7 декември 2009 г., основавайки се на член 24 от Правилника, жалбоподателят иска съдействие
от бюрото, което да вземе „необходимите мерки за преустановяване на психическия тормоз, упражняван по отношение [на него]“
от генералния секретар.
С електронни съобщения от същия ден жалбоподателят информира останалите членове на бюрото, че в помещенията на съответните
им групи е оставил за всеки от тях плик, съдържащ екземпляр от докладната записка от 7 декември 2009 г. Според жалбоподателя
пликовете не са достигнали до адресатите си, тъй като председателят и тримата председатели на групи са възпрепятствали раздаването
им.
На 10 декември 2009 г. председателят нарежда на своя началник на кабинет да извърши „предварителна проверка“ във връзка с
информацията, която жалбоподателят е изложил в докладната си записка от 7 декември 2009 г.
В изпълнение на това нареждане началникът на кабинета на председателя изслушва лицата, за които се отнася докладната записка
от 7 декември 2009 г. Жалбоподателят по-специално е изслушан два пъти — на 15 декември 2009 г. и на 14 януари 2010 г.
В края на януари 2010 г. началникът на кабинета на председателя изготвя доклад относно изложените в докладната записка от
7 декември 2009 г. твърдения на жалбоподателя за психически тормоз и за нередности, допуснати в рамките на ЕИСК. В доклада
си началникът на кабинета на председателя приема, че твърденията са неоснователни. По-специално той посочва, че макар да са
налице „обтегнати отношения“ между правната служба и генералния секретариат, това „затруднение изглежд[а] […] основно се дължи
на различия в становищата относно ролята на [правната служба]“ и че „[р]азличните случаи, определени като тормоз, [са] само
проявления на тези различия, евентуално утежнени от значителни културални различия в правната област, както и от особеностите
на характерите на участниците“.
По време на разговор, състоял се на 22 февруари 2010 г., председателят предлага на жалбоподателя да оттегли исканията, съдържащи
се в докладната му записка от 7 декември 2009 г.
С писмо от 26 февруари 2010 г. жалбоподателят отхвърля предложението, като пояснява, че „тъй като лично е дълбоко убеден,
че са допуснати нередности […], на този етап не м[оже] да [пот]върди обратното, без да изпита усещането, че нарушава член 21
от [П]равилника“. Освен това жалбоподателят подчертава „обстоятелството, че действията [му] н[е са продиктувани от] какъвто
и да било личен интерес или конфликт, а само от строго професионални съображения“.
С Решение № 088/10 A от 3 март 2010 г. (наричано по-нататък „решението от 3 март 2010 г.“) „на основание на поверените му
от бюрото на 16 февруари 2010 г. правомощия“ председателят отхвърля всички искания, съдържащи се в докладната записка от 7 декември
2009 г., тъй като „изтъкнатите факти не м[огат] да бъдат квалифицирани като престъпление или нарушение на разпоредбите от
Правилника в областта на дисциплинарната отговорност“.
В същото решение, в което е посочено, че „[е] направен опит за помирение, но […] [жалбоподателят] не прием[а] предложеното
решение“, председателят установява, че „твърдението за преследване на работното място от [г]енералния секретар или от друго
длъжностно лице не [е] обосновано, след като оскъдните доказателства в тази насока [са] в противоположна посока на посочените
от жалбоподателя доводи“, и че „обвинението за злоупотреба с власт и за неправомерно упражняване на правомощията на [б]юрото
[…] от страна на [г]енералния секретар не [се] потвърждава“.
Освен това в същото решение председателят посочва, че „[г]енералният секретар [ще възложи] [на жалбоподателя] изпълнението
на задачи, съответстващи на квалификацията и на степента му — при запазване на възнаграждението за началник на отдел до назначаването
му на съответна длъжност, ако такава не [е] на разположение незабавно, — но в отдел, различен от правната служба“.
Накрая председателят добавя, че „[г]енералният секретар [ще определи] другите административни мерки, които могат да способстват
за надлежното осъществяване на административната дейност и да благоприятстват преодоляването на неразбирателствата и споровете
в рамките на генералния секретариат при спазване на принципите на добра администрация и при осъществяване на компетенциите,
отговорностите и правомощията от съответните структури“.
Решението от 3 март 2010 г. е съобщено на жалбоподателя в деня на приемането му в оригиналната му редакция на италиански език,
а впоследствие, на 10 март същата година, в редакция на испански и френски език.
На 24 март 2010 г. председателят приема „допълнение“ към решението от 3 март 2010 г., в което се уточняват „мерките [за прилагане]
на решението [от 3 март 2010 г.], които [ще вземе] [г]енералният секретар и които [ще бъдат изпълнени] под ръководството на
председателя“ (по-нататък „допълнението от 24 март 2010 г.“).
С Решение № 133/10 A от 24 март 2010 г. „след консултации и със съгласието на [г]енералния секретар“ „в интерес на службата“
и „с незабавно действие“ председателят прекратява заемането на длъжността на началник на правната служба от жалбоподателя,
като уточнява, че той „[ще бъде] преназначен като началник на отдел с преминаване на длъжността му в друга служба на ЕИСК,
считано от [6] април 2010 г.“(наричано по-нататък „решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност“).
С Решение № 184/10 A от 13 април 2010 г. „след консултации и със съгласието на [г]енералния секретар“ „поради функционални
съображения“ председателят назначава жалбоподателя в дирекцията „Логистика“ „в качеството на [н]ачалник на отдел с преминаване
на длъжността му в тази служба […], за да се посвети по-специално на правните въпроси, свързани с договорите и процедур[ите]
за възлагане на обществени поръчки“. Предвидено е посоченото решение да влезе в сила на 6 април 2010 г. (наричано по-нататък
„решението за преназначаване“).
В съответствие с член 90, параграф 2 от Правилника на 3 юни 2010 г. жалбоподателят подава административна жалба против:
–        решението от 3 март 2010 г.,
–        допълнението от 24 март 2010 г.,
–        решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност,
–        решението за преназначаване.

Производство и искания на страните
В съответствие с член 91, параграф 4 от Правилника, без да изчака решението по административната жалба, жалбоподателят подава
настоящата жалба за отмяна на решенията, предмет на административната жалба. На същия ден той сезира Съда на публичната служба
и с молба за допускане на обезпечение, с която иска спиране на изпълнението на същите решения.
С писма на секретариата от 11 юни 2010 г. в съответствие с член 91, параграф 4 от Правилника страните са уведомени за спирането
на главното производство.
С определение от 14 юли 2010 г. председателят на Съда на публичната служба отхвърля молбата за допускане на обезпечение.
След решението за отхвърляне на административната жалба, постановено на 1 октомври 2010 г. и съобщено на жалбоподателя на
15 октомври същата година, в съответствие с член 91, параграф 4 от Правилника страните са уведомени за възобновяването на
производството пред Съда на публичната служба.
Жалбоподателят моли Съда на публичната служба:
–        да отмени решението от 3 март 2010 г., допълнението от 24 март 2010 г., решението за прекратяване на изпълняваната по-рано
длъжност и решението за преназначаване,
–        да осъди ЕИСК да му изплати сумата от 17 500 EUR като обезщетение за вреди,
–        да осъди ЕИСК да заплати всички съдебни разноски.
ЕИСК моли Съда на публичната служба:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди жалбоподателя да заплати всички съдебни разноски, включително разноските във връзка с обезпечителното производство.

От правна страна
1.
По исканията за отмяна на решението от 3 март 2010 г. и на допълнението от 24 март 2010 г.
В самото начало следва да се определи обхватът на решението от 3 март 2010 г. и на допълнението от 24 март 2010 г., което
предполага преди това да се изясни съдържанието на докладната записка от 7 декември 2009 г.
В докладната записка от 7 декември 2009 г. жалбоподателят свежда до знанието на администрацията обстоятелства, които могат
да се групират в две отделни категории.
На първо място, заинтересованото лице се оплаква от действия, които го засягат пряко. По-специално то упреква генералния секретар
в действия на психически тормоз, изразяващ се по същество в „неправомерен“ натиск върху правната служба. Жалбоподателят иска
от администрацията да му предостави съдействие в приложение на член 24, първа алинея от Правилника, което основно трябва да
се изразява в извеждането на правната служба извън пряката отговорност на генералния секретар (наричано по-нататък „искането
за съдействие“).
На второ място, все в докладната записка от 7 декември 2009 г. заинтересованото лице обръща внимание и на действия, които,
макар да не го засягат пряко, според него могат да накърнят интересите на ЕИСК. В този смисъл то предоставя информация по-специално
за отказа на генералния секретар да наложи дисциплинарна санкция на провинило се в извършването на нарушение длъжностно лице,
за нередностите, опорочаващи процедурата за заемане на длъжностите на директори в дирекция А „Консултативни дейности“ и в
дирекция „Човешки и финансови ресурси“, както и за изземването от страна на генералния секретар на правомощията на бюрото
за назначаването на други длъжностни лица в ЕИСК. Жалбоподателят е поискал незабавното съобщаване на тази информация на ОЛАФ
в приложение на член 22а, параграф 2 от Правилника (наричано по-нататък „искането за сезиране на ОЛАФ“).
С оглед на така определеното съдържание на докладната записка от 7 декември 2009 г. следва да се приеме, че с решението от
3 март 2010 г. председателят отхвърля както искането за съдействие, така и искането за сезиране на ОЛАФ, като освен това посочва
на жалбоподателя, че впоследствие ще бъде преназначен, като условията и редът за това ще бъдат уточнени от генералния секретар.
На следващо място в допълнението от 24 март 2010 г. председателят добавя, че условията и редът за преназначаването на жалбоподателя
ще бъдат приложени под негово ръководство.
При тези условия Съдът на публичната служба следва да се произнесе по следните въпроси по реда на тяхното излагане:
–        исканията за отмяна на решението от 3 март 2010 г., доколкото в него се посочва, че жалбоподателят ще бъде преназначен, и
исканията за отмяна на допълнението от 24 март 2010 г.,
–        исканията за отмяна на решението от 3 март 2010 г., доколкото с него се отхвърля искането за сезиране на ОЛАФ,
–        исканията за отмяна на решението от 3 март 2010 г., доколкото с него се отхвърля искането за съдействие.

По исканията за отмяна на решението от 3 март 2010 г., доколкото в него се посочва, че жалбоподателят ще бъде преназначен,
и по исканията за отмяна на допълнението от 24 март 2010 г.
Съгласно постоянната съдебна практика с неблагоприятни последици са единствено актовете или мерките, пораждащи задължителни
правни последици, които могат пряко и непосредствено да засегнат интересите на жалбоподателя, като изменят съществено правното
му положение (вж. Решение на Съда на публичната служба от 14 септември 2010 г. по дело Da Silva Pinto Branco/Съд, F-52/09,
точка 32), като посочените актове или мерки трябва да са постановени от компетентен орган и да съдържат окончателната позиция
на администрацията (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 17 май 2006 г. по дело Lavagnoli/Комисия, T-95/04,
точка 35). Наличието единствено на волеизявление от страна на компетентния орган, че предстои да приеме конкретно решение,
не е в състояние да породи права, нито съответни задължения за заинтересованото(ите) длъжностно(и) лице(а) (Решение на Първоинстанционния
съд от 16 март 1993 г. по дело Blackman/Парламент, T-33/89 и T-74/89, точка 27).
В случая, след като с решението от 3 март 2010 г. уведомява жалбоподателя, че ще му бъде възложено „изпълнението на задачи,
съответстващи на квалификацията и степента му […] в отдел, различен от правната служба“, председателят единствено изразява
намерението на администрацията в бъдещ момент да преназначи заинтересованото лице, като по този начин не създава нито право,
нито задължение за жалбоподателя. Същото се отнася и за допълнението от 24 март 2010 г., в което председателят единствено
посочва, че „мерките [за прилагане] на [решението от 3 март 2010 г.], които [ще вземе] [г]енералният секретар, [ще бъдат]
приложени под ръководството на председателя“.
При това положение и след като е безспорно, че жалбоподателят не е бил действително преназначен по силата на решенията за
прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и за преназначаване, посочените по-горе искания трябва да се отхвърлят като
недопустими.

По исканията за отмяна на решението от 3 март 2010 г., доколкото с него се отхвърля искането за сезиране на ОЛАФ
Жалбоподателят иска от Съда на публичната служба да отмени решението от 3 март 2010 г., доколкото с него е отхвърлено искането
за сезиране на ОЛАФ, като в подкрепа на това искане привежда редица основания, изведени от нарушение на член 22а, параграф 2
от Правилника, на член 2, втора алинея от Решение № 363/99 A, на член 60, параграф 6 от Финансовия регламент, на член 72 от
Регламент № 2342/2002, както и на член 11 от Решение 005/03 A относно вътрешните правила за изпълнението на общия бюджет на
Европейския съюз.
Следва да се разгледа допустимостта на посочените по-горе искания.
В това отношение, на първо място, е важно да се припомни, че Правилникът, изменен с Регламент (ЕО, Евратом) № 723/2004 на
Съвета от 22 март 2004 г., закрепва правото на длъжностните лица да сигнализират своите преки ръководители или външен орган
за наличието на сериозни нередности в своята институция, на които са станали свидетели, за да може тези нередности да станат
известни и при необходимост да бъдат санкционирани. В този смисъл член 22а, параграф 1, първа алинея от Правилника предвижда
изрично, че „[в]сяко длъжностно лице, което при или по повод на изпълнението на служебните си задължения узнае факти, които
водят до предположение за наличието на евентуална противозаконна дейност, по-специално измама или корупция, увреждаща интересите
на [Съюза], или за поведение във връзка с изпълнението на функциите му, което може да съставлява сериозно неизпълнение на
задълженията на длъжностните лица на [Съюза], незабавно уведомява прекия си ръководител или своя генерален директор или, ако
намери за необходимо — генералния секретар или лицата на равностойна длъжност, или директно [ОЛАФ]“.
Конкретно за персонала на ЕИСК правото на длъжностното лице или на служителя да сигнализира своите преки ръководители или
направо ОЛАФ, е уредено и в специална разпоредба, а именно член 2, първа алинея от Решение № 363/99 A, който предвижда че
„[в]сяко длъжностно лице или служител на [ЕИСК], който узнае фактически данни, от които може да се направи предположение за
евентуално наличие на случаи на измама, корупция или всякаква друга незаконна дейност, която уврежда интересите на Общностите,
или за сериозни обстоятелства, свързани с изпълнението на служебни задължения, които могат да съставляват неизпълнение на
задълженията на длъжностните лица и служителите на Общностите, които могат да доведат до образуването на дисциплинарни или
наказателни производства, в зависимост от случая, или до неизпълнение на аналогични задължения на членовете, ръководителите
или служителите, чиято дейност не се урежда от правилника, незабавно информира[…] своя началник на служба или генерален директор,
или ако прецен[и] за целесъобразно, своя генерален секретар или директно [ОЛАФ]“.
На второ място, следва да се отбележи, че когато длъжностно лице използва предоставената му от член 22а, параграф 1, първа
алинея от Правилника възможност да сигнализира своите преки ръководители или външен орган, член 22а, параграф 2 от посочения
Правилник въвежда задължението за лицето, получило информацията, „незабавно [да предаде] на ОЛАФ всички известни му доказателств[а],
от които може да се предположи наличието на нередностите по параграф 1 [от член 22а от Правилника]“.
Задължението за съобщаване на ОЛАФ на информацията, предоставена от подалото сигнал длъжностно лице, е уредено специално по
отношение на ЕИСК в член 2, втора алинея от Решение № 363/99 A, който гласи, че „[г]енералният секретар […] и началниците
на служби или ръководители на [ЕИСК] незабавно предават на [ОЛАФ] всички фактически обстоятелства, които са им известни и
от които може да се направи предположение за наличието на посочените в първи параграф [от настоящия член] нередности“.
На последно място, от член 60, параграф 6 от Финансовия регламент във връзка с член 72 от Регламент № 2342/2002 следва, че
всеки служител, участващ в рамките на институцията „във финансовото управление и контрола на операциите“, е задължен да информира
ОЛАФ „[в] случай на незаконна дейност, измама или корупция, които могат да увредят интересите на Общностите“.
Въпросът, който Съдът на публичната служба трябва да разреши, е дали и до каква степен решението на пряк ръководител, който
е получил от длъжностно лице информация като посочената в член 22а, параграф 1, първа алинея от Правилника, че не трябва да
я съобщи на ОЛАФ, представлява решение с неблагоприятни последици за това длъжностно лице.
Отговорът на този въпрос следва да е отрицателен в конкретния случай, когато информацията от длъжностното лице, което е подало
сигнал до своите преки ръководители, се отнася до действия, които, макар да увреждат интересите на Съюза или да разкриват
наличието на грубо неизпълнение на задълженията на длъжностните лица от страна на един или повече служители, не го засяга
пряко.
Всъщност следва да се припомни, че съгласно текста на самия член 22а от Правилника длъжностно лице, което възнамерява да разкрие
наличието на евентуална противоправна дейност или на грубо неизпълнение на задълженията на длъжностните лица, може да представи
пряко на ОЛАФ доказателствата, с които счита, че разполага, и които имат отношение към съществуването на тези нередности.
В този смисъл в хипотезата, при която лицето, получило информация от длъжностното лице, откаже да сезира ОЛАФ, длъжностното
лице продължава да има на свое разположение възможността да се обърне пряко към ОЛАФ.
Освен това съгласно постоянната съдебна практика длъжностното лице няма право да предприема действия в интерес на закона или
на институциите и в подкрепа на иск или жалба може да се позовава единствено на неблагоприятните последици, които го засягат
лично (Определение на Първоинстанционния съд от 7 юли 1998 г. по дело Moncada/Комисия, T-178/97, точка 39). Да се приеме при
това положение, че длъжностно лице, което е подало сигнал до своя пряк ръководител относно наличието на нередности, които
не го засягат пряко, има възможност да обжалва отказа на този пряк ръководител да съобщи информацията на ОЛАФ, би означавало
да се допусне, че на длъжностното лице е разрешено да действа в интерес на закона. Този извод обаче не засяга възможността
посоченото длъжностно лице, ако счита, че по отношение на него е било постановено решение, което накърнява неговите интереси
поради предоставената на преките му ръководители информация, да обжалва такова решение.
В случая, както бе посочено, изнесените от жалбоподателя факти в искането за сезиране на ОЛАФ не го засягат пряко, тъй като
той оспорва по-специално отказа на генералния секретар да наложи дисциплинарна санкция на длъжностно лице от ЕИСК, неправомерното
заемане на длъжностите за директори в рамките на ЕИСК или изземването от страна на генералния секретар на правомощията на
бюрото във връзка с назначаването на други длъжностни лица в ЕИСК.
От това следва, че решението от 3 март 2010 г., доколкото с него се отхвърля искането за сезиране на ОЛАФ, не представлява
акт с неблагоприятни последици за жалбоподателя и поради това искането за отмяна на това решение трябва да се отхвърли в тази
му част като недопустимо.

По исканията за отмяна на решението от 3 март 2010 г., доколкото с него се отхвърля искането за съдействие
В подкрепа на посочените искания жалбоподателят повдига редица оплаквания, които могат по същество да бъдат обединени в три
основания, изведени съответно:
–        от липсата на компетентност на председателя да приеме решението от 3 март 2010 г., от нарушение на процедурата и от неспазване
на член 41 от Хартата,
–        от нарушение на член 86 от Правилника, на приложение IX към него, на Решение на председателя на ЕИСК № 635/05 A за приемане
на общи разпоредби за изпълнение във връзка с дисциплинарните производства и административните разследвания (наричани по-нататък
„ОРИ на приложение IХ към Правилника“) и на принципа на зачитане на правото на защита,
–        от нарушение на член 24 от Правилника и на задължението за съдействие, от неспазване на Хартата и от наличието на явна грешка
в преценката.
По основанието, изведено от липсата на компетентност на председателя за приемането на решението от 3 март 2010 г., нарушение
на процедурата и неспазване на член 41 от Хартата
–       Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че решението от 3 март 2010 г., доколкото с него се отхвърля искането за съдействие, е трябвало да
бъде взето от бюрото, а не, както в случая, от председателя.
Жалбоподателят добавя, че ЕИСК е допуснал известен брой процесуални нарушения, като не е спазил по-специално принципа на добра
администрация, закрепен в член 41 от Хартата, както и правилата за работа на бюрото, приети на 23 октомври 2007 г. Всъщност
с изключение на председателя и на председателите на групи членовете на бюрото така и не получили достъп до искането за съдействие.
Членовете на бюрото не се запознали и със съдържанието на проекторешението за отхвърляне на искането за съдействие. Накрая,
в протоколите от заседанията на бюрото не се споменавало нито окончателно приетото решение, нито изявленията на членовете
на бюрото.
ЕИСК моли това основание да се отхвърли.
–       Съображения на Съда на публичната служба
Съгласно член 72, параграф 1, трето тире от Правилника за дейността правомощията, предоставени от Правилника на органа по
назначаването (наричан по-нататък „ОН“), се упражняват от председателя по предложение на генералния секретар, когато се отнася
за длъжностни лица от функционални групи AD 13, AD 12 и AD 11.
В настоящия случай е безспорно, че към момента на приемане на решението от 3 март 2010 г., доколкото с него се отхвърля искането
за съдействие, жалбоподателят е длъжностно лице със степен AD 13. Поради това посоченото решение е взето от председателя при
спазване на разпоредбите на член 72, параграф 1, трето тире от Правилника за дейността. Оттук следва, че жалбоподателят няма
основание да твърди, че посоченото решение е трябвало да бъде взето от бюрото, а не от председателя.
Освен това, след като председателят, а не бюрото, както бе посочено току-що, е компетентен да се произнесе по искането за
съдействие, оплакването, изведено от наличието на процесуални нарушения, засягащи решението от 3 март 2010 г., доколкото по-конкретно
членовете на бюрото не взели участие в разглеждането на искането за съдействие, трябва да се отхвърли като неотносимо.
Оттук следва, че първото изложено основание трябва да се отхвърли.
По основанието, изведено от нарушение на член 86 от Правилника, на приложение IX към него, на ОРИ на приложение IX към Правилника
и на принципа на зачитане на правото на защита
–       Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че в искането за съдействие е привел най-малкото начална част от доказателство за наличието на извършен
психически тормоз, от който той бил пострадал, и по-специално за опитите на генералния секретар да наруши независимостта на
правата служба. Председателят обаче, вместо да образува, както бил длъжен, административно разследване по смисъла на член 86,
параграф 2 от Правилника, на членове 1 и 2 от приложение IХ към него и на член 2 от ОРИ на приложение IХ към Правилника, само
възложил на началника на кабинета си да извърши предварителна проверка, заключенията от която освен това не му били съобщени
преди решението от 3 март 2010 г.
В отговор ЕИСК моли това основание да се отхвърли.
–       Съображения на Съда на публичната служба
Важно е да се припомни, че по силата на член 24 от Правилника институциите на Съюза имат задължение да закрилят персонала
си срещу тормоз или унизително третиране, независимо от конкретната форма на проява, от страна на преките ръководители. Освен
това съгласно постоянната съдебна практика при наличието на инцидент, несъвместим с реда и спокойствието в рамките на службата,
по силата на задължението за съдействие администрацията трябва да се намеси с цялата необходима енергичност и да действа с
полагаемата се бързина и грижа предвид конкретните обстоятелства, за да установи фактите и да изведе, след като се е запознала
с тях, подходящите последици. За целта е достатъчно длъжностното лице, което иска закрила от своята институция, да представи
и най-малкото доказателство за наличие на посегателствата, на които твърди, че е подложено. Когато са налице подобни доказателства,
съответната институция следва да вземе подходящи мерки, и по-специално да започне разследване, за да установи със съдействието
на жалбоподателя обстоятелствата в основата на жалбата (Решение на Съда от 26 януари 1989 г. по дело Koutchoumoff/Комисия,
224/87, точки 15 и 16, Решение на Първоинстанционния съд от 21 април 1993 г. по дело Tallarico/Парламент, T-5/92, точка 31
и Решение на Първоинстанционния съд от 5 декември 2000 г. по дело Campogrande/Комисия, T-136/98, точка 42).
В случая от доказателствата по делото е видно, че след подаването на искането за съдействие председателят в 3-дневен срок,
на 10 декември 2009 г., възлага на началника на своя кабинет да извърши „предварителна проверка“ на твърденията относно психически
тормоз и нарушения, в които е упрекнат генералният секретар. След като изслушва жалбоподателя на 15 декември 2009 г. и на
14 януари 2010 г., както и посочените в искането за съдействие лица, през януари 2010 г. началникът на кабинета на председателя
изготвя подробен доклад, в който разглежда и обсъжда основателността на различните обвинения, формулирани от жалбоподателя
срещу генералния секретар. Поради това ЕИСК е изпълнил задължението си, възложено му по силата на съдебната практика, припомнена
в предходната точка, а именно да проведе разследване, за да установи със съдействието на жалбоподателя обстоятелствата в основата
на искането за съдействие.
Доводът, че ЕИСК е трябвало да образува административно разследване по смисъла на член 86, параграф 2 от Правилника, на членове
1 и 2 от приложение IХ към него и на член 2 от ОРИ на приложение IХ към Правилника, трябва да се отхвърли. Всъщност, макар
от тези разпоредби да следва, че предвидените в тях административни разследвания се вписват в дисциплинарното производство
и трябва да се образуват само когато от наличните доказателства може да се предположи, че длъжностното лице не изпълнява възложените
му задължения, искането за съдействие не съдържа каквото и да било доказателство, което да обоснове, без да се пристъпи към
предварителна проверка, образуването на административно разследване от дисциплинарно естество срещу генералния секретар.
Накрая, не може да се приеме оплакването, че в нарушение на правото на защита ЕИСК не е съобщил на жалбоподателя, преди да
отхвърли искането му за съдействие, заключенията от доклада, изготвен от началника на кабинета на председателя, както и различните
протоколи от изслушванията, организирани в рамките на проведеното от него разследване. Наистина във всяко производство срещу
лице, което може да завърши с акт с неблагоприятни последици, спазването на правото на защита представлява основен принцип
на правото на Съюза и трябва да бъде гарантирано дори при липсата на каквато и да било правна уредба относно съответното производство
(вж. напр. Решение на Първоинстанционния съд от 10 юли 1997 г. по дело Gaspari/Парламент, T-36/96, точка 32). В случая обаче
производството, което започва с искането за съдействие, не би могло да се счита за производство срещу жалбоподателя (вж. Решение
на Първоинстанционния съд от 27 юни 2000 г. по дело K/Комисия, T-67/99, точка 72). В този смисъл решението от 3 март 2010 г.,
доколкото с него се отхвърля искането за съдействие, не е сред решенията, по отношение на които трябва да се зачита правото
на защита.
Поради това второто основание трябва да се отхвърли.
По основанието, изведено от нарушение на член 24 от Правилника и на задължението за съдействие, от неспазване на Хартата и
от наличието на явна грешка в преценката
–       Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че е жертва на психически тормоз и поради това, отхвърляйки искането за съдействие, председателят е
допуснал явна грешка в преценката, нарушил е член 24 от Правилника и задължението за съдействие, и не е спазил член 1, както
и член 31, параграф 1 от Хартата, съгласно които съответно „[ч]овешкото достойнство е ненакърнимо [и] трябва да се зачита
и защитава“ и „[в]секи работник има право на условия на труд, които опазват неговото здраве и сигурност и зачитат достойнството
му“.
ЕИСК отговаря, че жалбоподателят квалифицира като психически тормоз само трудностите във взаимоотношенията с генералния секретар
и несъгласията по преписки с правен характер.
–       Съображения на Съда на публичната служба
Член 12а, параграф 3 от Правилника определя психическия тормоз като „непристойно поведение“, за чието установяване се изисква
то да отговаря на две кумулативни условия. Първото условие е свързано с наличието на физически действия, проявени писмено
или устно, с жестове или други действия, които се осъществяват „през определен период от време, многократно или систематично“,
което означава, че психическият тормоз трябва да се разбира като процес, който по необходимост протича във времето и предполага
наличието на многократни или продължителни действия, които са „извършени умишлено“. Второто кумулативно условие, свързано
с първото със запетая, изисква тези физически действия, проявени писмено или устно, с жестове или други действия, да водят
до уронване на личността, достойнството или до накърняване на физическата или психическата цялост на друго лице. От факта,
че наречието „умишлено“ се отнася до първото условие, а не до второто, е възможно да се направят два извода. От една страна,
физическите действия, проявени писмено или устно, с жестове или други действия, посочени в член 12а, параграф 3 от Правилника,
трябва да имат умишлен характер, което изключва от приложното поле на тази разпоредба действията, извършени случайно. От друга
страна, обаче не се изисква тези физически действия, проявени писмено или устно, с жестове или други действия, да са извършени
с намерението да се урони личността, достойнството или да се накърни физическата или психическата цялост на дадено лице.
С други думи, по смисъла на член 12а, параграф 3 от Правилника може да има психически тормоз, без упражняващото тормоз лице
да е имало намерението чрез своите прояви да накърни доброто име на засегнатото лице или да влоши съзнателно условията му
на труд. Достатъчно е само проявите на упражняващото тормоз лице, стига да са умишлени, да са довели обективно до такива последици
(вж. в този смисъл Решение на Съда на публичната служба от 9 декември 2008 г. по дело Q/Комисия, F-52/05, точка 135, неотменено
в тази му част с Решение на Общия съд от 12 юли 2011 г. по дело Комисия/Q, T-80/09 P, както и Решение на Съда на публичната
служба от 16 май 2012 г. по дело Skareby/Комисия, F-42/10, точка 65).
Именно в светлината на тези съображения следва да се разгледа оплакването, изведено от наличието на психически тормоз, което
предполага да се провери действително ли генералният секретар е извършил действията, в които го упреква жалбоподателят, и
да се определи дали в резултат от тези действия обективно са били уронени личността и достойнството и са накърнени физическата
или психическата цялост на жалбоподателя.
На първо място, жалбоподателят твърди, че генералният секретар се е опитал да му окаже натиск, за да подпише в качеството
си на ръководител на правната служба неправилни от правна гледна точка правни становища. Такъв по-специално бил случаят на
повишаване с обратно действие на длъжностно лице.
В това отношение от материалите по делото става ясно, че на 25 януари 2009 г. в рамките на процедурата по повишаване за 2008 г.
председателят решава да повиши длъжностно лице с обратно действие, считано от 1 януари 2008 г., при явно несъобразяване с
действащите в рамките на ЕИСК правила.
При все това, макар това решение да е прието „по предложение на генералния секретар“, е важно да се отбележи, че жалбоподателят
не го обвинява, че е в основата на неправомерното решение, и дори признава, че той действал под натиска на член на бюрото,
който имал амбиции да стане председател на ЕИСК.
В допълнение, жалбоподателят не представя достатъчно убедителни доказателства в подкрепа на твърдението, което впрочем ЕИСК
оспорва официално, че генералният секретар му е наредил по време на събрание, проведено на 8 юни 2009 г., да изготви правно
становище, предназначено да установи законосъобразността на въпросното решение. По-специално протоколът от това събрание,
съставен впрочем от самия жалбоподател, не доказва наличието нито на подобен натиск, нито на обиди, отправени му от генералния
секретар в хода на това събрание.
Освен това действително на същия 8 юни 2009 г. генералният секретар изпраща на служители в ЕИСК електронно съобщение, в което
посочва, че в случай на съдебно обжалване на разглежданото решение за повишаване с обратно действие би следвало да се прибегне
до услугите на адвокат, тъй като „е станало ясно, че жалбоподателят не [е] в състояние да съдейства на администрацията в определената
от нея насока“.
Предвид обаче обстоятелствата, при които е изпратено това електронно съобщение, Съдът на публичната служба приема, че то е
имало за цел не да постави под съмнение професионалните умения на жалбоподателя, а да отчете необходимостта с оглед на постоянните
критики на жалбоподателя срещу законосъобразността на разглежданото решение за повишаване да се повери на адвокат защитата
на ЕИСК в случай на съдебно обжалване. Освен това в протокола, който е съставил за събранието от 8 юни 2009 г., жалбоподателят
посочва, че сам е предложил на генералния секретар да прибегне до това решение.
В този смисъл оплакването, че генералният секретар е направил опит да окаже натиск върху правната служба, трябва да се отхвърли.
На второ място, жалбоподателят поддържа, че ЕИСК е публикувал обявление за свободна длъжност, в което изискванията за участие
в процедурата за подбор били съставени умишлено с цел изключването на неговата кандидатура.
В това отношение от доказателствата по делото е видно, че на 6 юли 2009 г. в интранет страницата на ЕИСК съгласно процедурата,
предвидена в член 29, параграф 1 от Правилника, е публикувано обявление за свободна длъжност № 26/09 (наричано по-нататък
„първото обявление за свободна длъжност“), предназначено за заемане на длъжността директор на дирекция „Общи въпроси“ в ЕИСК
със степен AD 14, както и че това обявление, предназначено за длъжностните лица от ЕИСК и останалите институции на Съюза,
включва наред с други условия и изискване за „задълбочено владеене на два официални езика на Европейския съюз и владеене на
поне още един официален език на Европейския съюз“, като уточнява, че „[п]оради естеството на службата е много желателно добро
владеене на [английски] и [френски] език“. Жалбоподателят подава кандидатурата си за позицията, посочена в първото обявление
за свободна длъжност.
Впоследствие, след като на 29 септември 2009 г. бюрото решава да оттегли първото обявление за свободна длъжност и да „извърши
повторна публикация относно [свободната длъжност] съгласно член 29[, параграфи 1 и 2] от [П]равилника“, както в интранет страницата
на ЕИСК, така и в
Официален вестник на Европейския съюз
(ОВ С 247 A, стр. 1) е публикувано обявление за свободна длъжност № 43/09 за заемането на същата длъжност на директор на
дирекция „Общи въпроси“ (наричано по-нататък „новото обявление за свободна длъжност“). Езиковите изисквания, съдържащи се
в новото обявление за свободна длъжност, вече са следните: „[з]адълбочено владеене на един официален език на Европейския съюз
и много добро владеене на поне два други официални езика на Европейския съюз. Поради естеството на службата е много желателно
добро владеене на английски и на френски език“. Жалбоподателят потвърждава кандидатурата си за поста, посочен в новото обявление
за свободна длъжност, след което я оттегля на 3 декември 2009 г.
Действително, както постановява Съдът на публичната служба с отделно решение от тази дата (Решение от 25 септември 2012 г.
по дело Bermejo Garde/ЕИСК, F-51/10), подобна промяна в езиковите изисквания е довела на практика до изключването на кандидатурата
на жалбоподателя за длъжността директор на дирекция „Общи въпроси“, тъй като той е владеел задълбочено само един официален
език (испански), поне много добре е владеел втори официален език (френски), но е владеел само „добре“ трети официален език
на Съюза (английски). Въз основа на това Съдът на публичната служба стига до извода, че в този смисъл новото обявление за
свободна длъжност представлява акт с неблагоприятни последици за жалбоподателя.
При все това жалбоподателят не представя точни и непротиворечиви доказателства в подкрепа на твърдението, че езиковите изисквания
са били променени с цел да се изключи неговата кандидатура.
Напротив, от материалите по делото е видно, че ЕИСК уведомява жалбоподателя, както и останалите кандидати, които също като
него са подали кандидатури по първото обявление за свободна длъжност, че ще бъдат считани, освен при изразено несъгласие от
тяхна страна, като кандидати и по новото обявление за свободна длъжност, като това обстоятелство опровергава твърдението за
злоупотреба с власт.
Освен това е важно да се отбележи, както се установява и от материалите по делото, че езикови изисквания, идентични със съдържащите
се в новото обявление за свободна длъжност, са включени и в предходно обявление за свободна длъжност, публикувано на 24 февруари
2009 г. за заемането на длъжността директор на дирекция „Човешки и финансови ресурси“.
На трето място, жалбоподателят твърди, че генералният секретар го поканил на събрание, проведено на 15 октомври 2009 г., под
претекст да се възстановят добрите отношения между генералния секретариат и правната служба, но което фактически представлявало
истинско „изслушване от дисциплинарно естество“. Жалбоподателят обаче не привежда никакво доказателство, че въпросното събрание
се отличавало с такъв характер. По-специално присъствието по време на това събрание както на генералния секретар, така и на
началника на отдел „Служба за съдействие на персонала, лични права, равни възможности“ не би могло да представлява подобно
доказателство.
При тези условия, след като действията, в които жалбоподателят упреква генералния секретар, независимо дали се разглеждат
самостоятелно или в тяхната съвкупност, обективно не уронват личността, достойнството или не накърняват физическата или психическата
цялост на жалбоподателя, основанието — изведено от твърдението, че председателят e допуснал явна грешка в преценката, като
e отказал да установи, че жалбоподателят е станал жертва на психически тормоз, и като отхвърлил искането за съдействие — трябва
да се отхвърли.
Накрая, макар жалбоподателят да твърди, че председателят e направил опит да го убеди просто да оттегли искането си за съдействие,
което доказвало по-специално неговата пристрастност, посоченото обстоятелство единствено свидетелства, че председателят, убеден
в неоснователния характер на обвиненията за психически тормоз, отправени от жалбоподателя, при спазване на задължението за
полагане на грижа и на принципа на добра администрация се е опитал да уреди спора по взаимно съгласие. При всички положения
подобна инициатива не би могла да засегне законосъобразността на решението от 3 март 2010 г., доколкото с него се отхвърля
искането за съдействие и същото е постановено в резултат от редовно проведена процедура и не е опорочено от явна грешка в
преценката.
От гореизложеното следва, че искането за отмяна на решението от 3 март 2010 г., доколкото с него е отхвърлено искането за
съдействие, трябва да се отхвърли.
2.
По исканията за отмяна на решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и на решението за преназначаване
В подкрепа на исканията за отмяна на посочените по-горе решения, които с оглед на обхвата си представляват актове с неблагоприятни
за жалбоподателя последици (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 16 април 2002 г. по дело Fronia/Комисия, T-51/01, точка 32),
са изложени по същество седем основания, изведени съответно:
–        от липсата на компетентност на органа, издал акта,
–        от нарушение на принципа на зачитане на правото на защита,
–        от нарушение на задължението за мотивиране,
–        от нарушение на членове 12а, 22а и 86 от Правилника,
–        от явна грешка в преценката,
–        от нарушение на задължението за полагане на грижа и на принципа на добра администрация,
–        от нарушение на член 22б, параграф 1 от Правилника.

По правното основание, изведено от липсата на компетентност на органа, издал акта
Доводи на страните
Жалбоподателят отбелязва, че независимо от привидностите, решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението
за преназначаване в действителност били издадени от генералния секретар, а не от председателя, за което свидетелствал фактът,
че в решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност председателят делегирал на генералния секретар задачата да
определи новите задължения на жалбоподателя.
При всички положения жалбоподателят добавя, че видно от текста на разглежданите решения, същите са били взети след консултации
и със съгласието на генералния секретар, докато по тези въпроси член 72, параграф 1 от Правилника за дейността признавал на
генералния секретар единствено правото да отправя предложения.
ЕИСК отговаря, че председателят е бил компетентен да вземе решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението
за преназначаване.
Съображения на Съда на публичната служба
Както бе посочено в точка 69 от настоящото решение, член 72, параграф 1, трето тире от Правилника за дейността на ЕИСК предвижда,
че правомощията, предоставени от Правилника на ОН, се упражняват от председателя по предложение на генералния секретар, когато
се отнася за длъжностни лица от функционални групи AD 13, AD 12 и AD 11.
В случая от самия текст на решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и на решението за преназначаване е
видно, че тези решения са приети от председателя, както доказва и неговият подпис, положен под текста им.
Жалбоподателят обаче се позовава на факта, че в допълнението от 24 март 2010 г. председателят посочва, че „мерките [за прилагане]“
на решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност, а именно определянето на новите му задължения, „[ще бъдат
взети от] генералния секретар“. Въз основа само на този текст обаче не би могъл да се направи извод, че решението за прекратяване
на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване, които са подписани от председателя, са били приети от генералния
секретар, а не от председателя. Впрочем в допълнението от 24 март 2010 г. председателят подчертава, че посочените „мерки[
за прилагане]“, ще бъдат приложени „под [негово] ръководство“.
Накрая, макар да е вярно, че в решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и в решението за преназначаване
председателят посочва, че същите са приети „със съгласието на [г]енералния секретар“, тази формулировка, макар и неудачна,
не означава, че председателят погрешно е счел, че е обвързан от положителното становище на генералния секретар и с това не
се е съобразил с обхвата на правомощията, поверени му от член 72, параграф 1, трето тире от Правилника за дейността.
От това следва, че основанието, изведено от липсата на компетентност на органа, издал акта, трябва да се отхвърли като неоснователно.

По основанието, изведено от нарушение на принципа на зачитане на правото на защита
Доводи на страните
Жалбоподателят изтъква, че тъй като председателят не го е изслушал преди приемането на решението за прекратяване на изпълняваната
по-рано длъжност и на решението за преназначаване, последният е нарушил принципа на зачитане на правото на защита, закрепен
по-специално в член 41, параграф 2 от Хартата.
ЕИСК моли това основание да се отхвърли.
Съображения на Съда на публичната служба
Прието е, че решение за преназначаване против волята на длъжностно лице, разглеждано в контекста на трудности във взаимоотношенията
като тези в настоящия случай, изисква да се приложи принципът на зачитане на правото на защита, който е основен принцип на
правото на Съюза, дори при липсата на каквато и да било правна уредба относно съответното производство (Решение на Съда от
6 декември 2007 г. по дело Marcuccio/Комисия, C-59/06 P, точка 46).
Поради това такова решение може да бъде взето едва след като на заинтересованото лице е била предоставена възможност надлежно
да изложи гледната си точка по проекторешението в рамките на устна и/или писмена размяна на становища по инициатива на ОН,
който носи тежестта за доказването ѝ (Решение по дело Marcuccio/Комисия, посочено по-горе, точка 47).
В случая от материалите по делото е видно, че в решението от 3 март 2010 г. председателят уведомява жалбоподателя за намерението
си да го преназначи, тъй като му посочва, че скоро ще му бъде възложено изпълнението на „задачи, съответстващи на квалификацията
и степента му […] в отдел, различен от правната служба“.
В този смисъл жалбоподателят, адресат на решението от 3 март 2010 г., е имал пълната възможност да изрази становище относно
предвижданията за преназначаването му.
При тези условия, тъй като на жалбоподателя е била предоставена възможност да изложи своето становище, преди председателят
да приеме решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване, основанието, изведено
от нарушение на принципа на зачитане на правото на защита, трябва да се отхвърли.

По основанието, изведено от задължението за мотивиране
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че в нарушение на член 41, параграф 2 от Хартата решението за прекратяване на изпълняваната по-рано
длъжност и решението за преназначаване не са мотивирани.
ЕИСК моли това основание да се отхвърли.
Съображения на Съда на публичната служба
Следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика предвиденото в член 25, втора алинея от Правилника задължение
за мотивиране има за цел, от една страна, да предостави на заинтересованото лице достатъчно данни, за да прецени дали актът
с неблагоприятни последици е обоснован и доколко е подходящо да подаде иск или жалба пред Съда на публичната служба, и от
друга страна, да позволи на последния да упражни контрол за законосъобразност на акта (Решение на Първоинстанционния съд от
15 септември 2005 г. по дело Casini/Комисия, T-132/03, точка 30 и цитираната съдебна практика). Освен това в член 41, параграф 2,
буква в) от Хартата е предвидено, че основното право на добра администрация включва по-специално „задължението на администрацията
да мотивира своите решения“.
Впрочем решение, предполагащо преместване на длъжностно лице против волята му, е акт с неблагоприятни последици по смисъла
на член 25 от Правилника и поради това трябва да се мотивира (Решение на Първоинстанционния съд от 23 ноември 1999 г. по дело
Sabbioni/Комисия, T-129/98, точка 28).
Накрая, съгласно постоянната съдебна практика обхватът на задължението за мотивиране трябва да се преценява във всеки случай
в зависимост от конкретните обстоятелства (Решение на Съда от 14 юли 1977 г. по дело Geist/Комисия, 61/76, точка 28 и Решение
на Съда от 13 декември 1989 г. по дело Prelle/Комисия, C-169/88, точка 9). По-специално дадено решение е достатъчно мотивирано,
когато е издадено в познат за съответното длъжностно лице контекст, който му дава възможност да разбере значението на приетата
спрямо него мярка (Решение на Първоинстанционния съд от 1 април 2004 г. по дело N/Комисия, T-198/02, точка 70).
Както следва от съдебната практика, решението е издадено в познат за съответното длъжностно лице контекст и следователно отговаря
на изискванията за мотивиране по член 25 от Правилника, когато обстоятелствата, при които е прието, както и служебните документи
и другите придружаващи го материали позволяват да се узнаят основните съображения, от които администрацията се е ръководила
при вземането му (Решение по дело Sabbioni/Комисия, посочено по-горе, точки 29 и 30).
В случая е вярно, че решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване не са надлежно
мотивирани, и по-специално решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност, само посочват общо „интерес[а] на
службата“.
Налага се обаче изводът, че решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване са издадени
в познат за жалбоподателя контекст. Всъщност в решението от 3 март 2010 г. председателят е посочил на жалбоподателя, че мярката
за преназначаване, която скоро ще му бъде наложена, е обоснована поради отхвърлянето на твърденията за „преследване на работното
място“, отправени от него срещу генералния секретар, и добавя, че и тази мярка, подобно на останалите мерки, които могат бъдат
наложени във връзка с преназначаването, има за цел да „подпомогн[е.] надлежното извършване на административната дейност“ и
да позволи „преодоляването на недоразуменията и несъгласието в рамките на генералния секретариат при спазване на принципите
на добра администрация и при осъществяване на компетенциите, отговорностите и правомощията от съответните структури“. Освен
това съдържанието на подадената от жалбоподателя административна жалба срещу решенията, които са предмет на спора, показва,
че той е бил запознат с факта, че тези решения са били взети поради неоснователния от гледна точка на администрацията характер
на искането за съдействие и на искането за сезиране на ОЛАФ.
Във всички случаи, дори и да се предположи, че контекстът, в който са постановени решението за прекратяване на изпълняваната
по-рано длъжност и решението за преназначаване, не е позволил на жалбоподателя да разбере обхвата на посочените решения, следва
да се напомни, че съгласно съдебната практика недостатъчните мотиви могат да се попълнят с допълнителни решения на администрацията
в хода на производството (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 19 септември 1996 г. по дело Brunagel/Парламент, T-158/94,
точка 115). Именно такова е било положението в настоящия случай, тъй като в писмената си защита и в дупликата си ЕИСК сочи
подробно фактическите и правните основания в основата на решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и на
решението за преназначаване. В този смисъл в писмената си защита ЕИСК по-специално отбелязва, че „личният характер и ожесточеността
на различните обвинения, отправени от жалбоподателя в неговото оплакване, по-конкретно по отношение на личността на [г]енералния
секретар, [са] отслабили степента на доверие, изисквана най-вече от длъжността, поверена на жалбоподателя в качеството му
на началник на [правната служба]“, и че „единственото подходящо решение както от гледна точка на интересите на институцията,
така и на жалбоподателя [е] да му бъде предложено назначение, което да не е тясно свързано с [г]енералния [с]екретар“.
От това следва, че изложеното трето основание, изведено от нарушение на задължението за мотивиране, трябва да се отхвърли.

По правното основание, изведено от нарушение на членове 12а, 22а и 86 от Правилника
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че в нарушение на членове 12а, 22а и 86 от Правилника е станал жертва на прикрита санкция, заради това
че е поискал съдействие от своя работодател и го е информирал за наличието на сериозни нередности, допуснати от генералния
секретар.
ЕИСК моли това основание да се отхвърли.
Съображения на Съда на публичната служба
Член 12а, параграф 2 от Правилника гласи, че „[д]лъжностното лице, което е станало жертва на психически или сексуален тормоз,
не може да претърпи никакви неблагоприятни последици от страна на институцията“ и че „[д]лъжностно лице, което даде показания
относно психически или сексуален тормоз, не може да претърпи никакви неблагоприятни последици от страна на институцията, при
условие че е действало добросъвестно“. От своя страна член 22а, параграф 3 от Правилника предвижда, че длъжностно лице, което
след като узнае факти, посочени в член 22а, параграф 1 от Правилника, тоест факти, които водят до предположение за наличието
на евентуална противозаконна дейност, „по-специално измама или корупция, увреждаща интересите на [Съюза]“, или за сериозно
неизпълнение на задълженията на длъжностните лица, незабавно уведомява своето ръководство или директно ОЛАФ, „не може да претърпи
никакви неблагопр[и]ятни последици от страна на институцията […], при условие че е действало добросъвестно“. Накрая, съгласно
член 86, параграф 1 от Правилника „[в]сяко неизпълнение от страна на длъжностно лице или бивше длъжностно лице на задълженията
му, произтичащи от настоящия правилник, било то умишлено или по небрежност, ангажира дисциплинарната му отговорност“.
В случая не би могло да се оспори, че жалбоподателят е претърпял вреда от представянето на докладната записка от 7 декември
2009 г., съдържаща искането за съдействие и искането за сезиране на ОЛАФ. Всъщност само поради факта на изпращането ѝ заинтересованото
лице е лишено от функциите си на ръководител на правната служба, които упражнява от 1 юни 1997 г.
Вредата обаче би означавала, че ЕИСК е нарушил членове 12а и 22а от Правилника само при условие че се установи, че жалбоподателят
действително е съобщил добросъвестно факти, които водят до предположение за наличието, от една страна, на психически тормоз,
на който той е станал жертва, и от друга страна, на противозаконна дейност, по-специално измама или корупция, или за сериозно
неизпълнение на задълженията на длъжностните лица.
В това отношение, за да се установи дали длъжностното лице добросъвестно се е възползвало от правото на оповестяване, предвидено
в членове 12а и 22а от Правилника, Съдът на публичната служба трябва да вземе предвид определени фактори.
Съдът на публичната служба трябва най-напред да провери дали информацията, която длъжностното лице е решило да съобщи на ръководителите
си или евентуално директно на ОЛАФ, се отнася до нередности, които, ако действително са били допуснати, се отличават с очевидна
тежест. За това свидетелства фактът, че член 22а, параграф 1 от Правилника посочва измамата или корупцията сред противозаконните
дейности, чието разкриване се предвижда, и добавя, че те трябва да са „увреждащ[и] интересите на [Съюза]“. Също така, отново
съгласно член 22а, параграф 1 от Правилника, за неизпълнението на задълженията на длъжностните лица може да се уведоми само
при условие че е „сериозно“.
Вторият фактор, който следва да се вземе под внимание, е автентичността или поне правдоподобността на предоставената информация.
Всъщност упражняването на свободата на изразяване, към която спада и възможността длъжностното лице да уведоми за психически
тормоз или за наличие на неправомерни деяния или на сериозно неизпълнение на задължения на длъжностни лица, е свързано със
задължения и отговорности и всеки, който реши да оповестява такава информация, трябва грижливо да провери, доколкото обстоятелствата
позволяват това, дали тя е точна и достоверна. В този смисъл длъжностно лице, което разкрие нередности, които според него
попадат в приложното поле на членове 12а и 22а от Правилника, е задължено да се увери, че отправените обвинения почиват на
верни факти или най-малко че се основават на „достатъчно солидна фактическа база“ (вж. Решение на ЕСПЧ от 21 юли 2011 г. по
дело Heinisch/Германия, № 28274/08, § 79). В това отношение се приема, че член 22а от Правилника се отнася само до съобщаването
на конкретни факти, чиято първоначална преценка е могла да доведе длъжностното лице, което ги съобщава, до основателно предположение
за наличие на противозаконна дейност или на сериозно неизпълнение, както и че тази разпоредба трябва да се съвмести със задълженията
за обективност и безпристрастност, с които са обвързани длъжностните лица, със задължението да се съблюдава достойнството
на тяхната служба и със задължението за лоялност, както и със задължението за зачитане на честта и с презумпцията за невиновност
на съответните лица (Решение на Съда на публичната служба от 13 януари 2011 г. по дело Nijs/Сметна палата, F-77/09, точки
66—70).
Съдът на публичната служба трябва също да вземе под внимание средствата, използвани от длъжностното лице за извършване на
оповестяването, а що се отнася по-специално до нередностите по член 22а, параграф 1 от Правилника, той трябва да провери дали
длъжностното лице се е обърнало към компетентен орган или инстанция, а именно към „прекия си ръководител или към своя генерален
директор, или, ако намери за необходимо, към генералния секретар или към лицата на равностойна длъжност, или директно към
[ОЛАФ]“.
Накрая, мотивите на длъжностното лице, което уведомява за нередностите, са още един фактор при преценката по въпроса дали
то е действало добросъвестно. Разкриването, мотивирано от лично оплакване или лична неприязън, както и от перспективата за
лична облага, и по-специално парично облагодетелстване, не би могло да се счита за добросъвестно.
Именно в светлината на гореизложените съображения Съдът на публичната служба трябва да разгледа основателността на правното
основание, изведено от нарушението на членове 12а, 22а и 86 от Правилника.
В случая е безспорно, че в докладната си записка от 7 декември 2009 г. жалбоподателят отправя сериозни обвинения най-вече
срещу генералния секретар, че същият му оказвал психически тормоз и извършвал противозаконни действия, някои от които съставлявали
престъпления по белгийския наказателен кодекс.
Съдът на публичната служба обаче счита, че докладната записка от 7 декември 2009 г. не съдържа каквито и да било данни, от
които може да се предположи наличието на психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника, на противозаконна дейност
или на сериозно неизпълнение на задълженията на длъжностни лица по смисъла на член 22а, параграф 1 от Правилника.
Всъщност, на първо място, жалбоподателят упреква генералния секретар, че му е оказвал психически тормоз, като по-конкретно
е изискал съставянето на неправилни от правна гледна точка юридически становища. Жалбоподателят обаче, както бе посочено по-горе,
не привежда нито едно доказателство, от което да се установи или поне да се предположи, че е бил жертва на действия, които
да са уронили личността, достойнството му или да са накърнили физическата или психическата му цялост.
На второ място, жалбоподателят посочва и че генералният секретар не е сезирал ОЛАФ във връзка със случай на присвояване от
длъжностно лице на оборудване на ЕИСК и че не му е наложил никаква дисциплинарна санкция. Тези действия на генералния секретар
обаче не биха могли да се квалифицират като противозаконни или като сериозно неизпълнение на задължения на длъжностни лица
по смисъла на член 22а, параграф 1 от Правилника предвид по-специално на незначителната стойност на присвоеното от засегнатото
длъжностно лице оборудване и на становището на дисциплинарния съвет да не му бъде налагана дисциплинарна санкция. Освен това
е важно да се подчертае, че на основание член 3, буква б) от приложение IX към Правилника генералният секретар е отправил
предупреждение до това длъжностно лице.
На трето място, жалбоподателят обвинява генералния секретар, че не е спазил разпоредбите на член 27 от Финансовия регламент
и разпоредбите на член 21, параграф 1 от приложение IХ към Правилника. Всъщност според жалбоподателя генералният секретар
е наредил да се изплати на адвоката на посоченото в предходната точка длъжностно лице сумата от 32 019 EUR, съответстваща
на разноските и хонорара му не само в рамките на дисциплинарното производство срещу посоченото длъжностно лице, но и на разследването,
предшестващо образуването на дисциплинарното производство. Както напомня жалбоподателят, член 21, параграф 1 от приложение IХ
към Правилника предвижда, че съответната институция е задължена да поеме единствено разноските, направени в хода на дисциплинарното
производство, приключило без налагане на санкция.
При все това обстоятелството, че въпросният хонорар е изплатен не само за дисциплинарното производство срещу виновното за
извършването на нарушението длъжностно лице, не е установено. Освен това, въпреки че жалбоподателят в качеството си на ръководител
на правната служба е имал основания да постави въпроси относно размера на сумата с оглед на сходни производства в областта
на европейската публична служба, от преписката по делото не следва, предвид продължителността на дисциплинарното производство
и броя проведени заседания на дисциплинарния съвет, че посочената сума е явно прекомерна и че поради това даденото от генералния
секретар нареждане за изплащането ѝ обуславя искането за сезиране на ОЛАФ.
На четвърто място, отново в докладната записка от 7 декември 2009 г. жалбоподателят разкрива нередностите, които през 2009 г.
опорочили процедурите за заемане на длъжностите на директор в дирекция А „Консултативни дейности“ и в дирекция „Човешки и
финансови ресурси“, които нередности били свързани главно с изискваната квалификация за заемането на тези длъжности, със състава
на комисиите за подбор или с разглеждането на кандидатурите. Въпреки че самият началник на кабинета на председателя в доклада
си от разследването наистина потвърждава наличието на „неприятни […] грешки“, от материалите по делото не се установява, че
те са имали тежестта на нередностите, посочени в член 22а, параграф 1 от Правилника. Накрая, самото заинтересовано лице в
докладната си записка от 7 декември 2009 г. уточнява, от една страна, че в процедурата за избор на директор на дирекция А
„Консултативни дейности“ не е имало „практическа възможност за грешки или измами“ и от друга страна, че процедурата за назначаване
на директор „Човешки и финансови ресурси“ в крайна сметка е отменена малко преди изпращането на докладната записка от 7 декември
2009 г.
На пето място, противно на твърденията, съдържащи се в докладната записка от 7 декември 2009 г., от материалите по делото
не се установява, че генералният секретар е иззел правомощията на бюрото или на председателя във връзка с назначаването на
някои висши длъжностни лица на ЕИСК. Освен това, макар да е вярно, че към датата на изпращане на докладната записка от 7 декември
2009 г. генералният секретар е упражнявал временно повече от една година функциите на директор „Човешки и финансови ресурси“,
подобно положение, макар квалифицирано като „необичайно“ от началника на кабинета на председателя в доклада от разследването,
не се отличава с такава тежест, че да бъде предмет на уведомяване в приложение на член 22а, параграф 1 от Правилника. Същото
се отнася и за упрека на жалбоподателя към генералния секретар, че не е описал достатъчно точно естеството на функциите и
задълженията на заместник генералния секретар.
На шесто и последно място, в докладната записка от 7 декември 2009 г. жалбоподателят обвинява и началника на отдел „Наемане
на работа, кариерно развитие, обучение“ на дирекция „Човешки и финансови ресурси“, че е нарушил член 11а, параграф 1 от Правилника,
съгласно който „[п]ри изпълнението на служебните си задължения, […] длъжностното лице не може да се занимава със служебни
въпроси, от които има пряк или непряк личен интерес, който би накърнил неговата независимост, по-специално семеен и финансов
интерес“. В това отношение от материалите по делото всъщност се установява, че посоченият началник на отдел на дирекция „Човешки
и финансови ресурси“ е кандидатствал за длъжността директор на същата дирекция и че се е опитал да убеди служители от правната
служба, че изготвеното от последната становище относно възможността длъжностно лице със степен AD 14 да представи кандидатурата
си за тази длъжност е погрешно. Въпреки това предвид отговорностите, поверени на този началник на отдел, изразяването на несъгласие
от негова страна със съдържанието на становище на правната служба само по себе си не би могло да съставлява неизпълнение от
страна на това длъжностно лице на задълженията, произтичащи от член 11а, параграф 1 от Правилника.
В този смисъл информацията, съдържаща се в докладната записка от 7 декември 2009 г., не разкрива наличието на административни
нередности, чиято тежест да допуска да се направи предположение за наличието на психически тормоз върху жалбоподателя, нито
като цяло наличието на противозаконна дейност, и по-специално на измама, корупция или сериозно неизпълнение на задължения
на длъжностни лица по смисъла на член 22а, параграф 1 от Правилника.
Освен това, въпреки че член 22а, параграф 1 от Правилника предвижда, че длъжностното лице, което възнамерява да упражни правото
си на оповестяване, гарантирано от този член, трябва да „уведом[и] прекия си ръководител или своя генерален директор или,
ако намери за необходимо — генералния секретар или лицата на равностойна длъжност“, следва да се отбележи, че жалбоподателят
не изпраща докладната записка от 7 декември 2009 г. само до председателя, както и до председателите на групи, а с електронно
съобщение, изпратено в деня на внасяне на докладната записка от 7 декември 2009 г., жалбоподателят уведомява останалите членове
на бюрото, че в помещението на съответната група е оставил на вниманието на всеки от тях плик, съдържащ екземпляр от споменатата
докладна записка. С намерението да разгласи особено широко обвиненията, съдържащи се в този документ, заинтересованото лице
не е изпълнило задължението да прояви в най-висока степен предпазливост и въздържаност при разгласяването на твърдения от
компетентността на ОЛАФ (Решение по дело Nijs/Сметна палата, посочено по-горе, точка 80).
При тези условия жалбоподателят няма основание да твърди, че решенията за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и
за преназначаване, с които впрочем не му се отнема качеството началник на отдел, са били приети в нарушение на член 12а, параграф 2
и на член 22а, параграф 3 от Правилника или са съставлявали прикрита санкция в нарушение на член 86 от посочения правилник.
Поради това изложеното четвърто основание не би могло да се приеме.

По основанието, изведено от наличието на явна грешка в преценката
Доводи на страните
Жалбоподателят посочва, че решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване са опорочени
от явна грешка в преценката, тъй като са взети в нарушение на интереса на службата. Жалбоподателят подчертава по-специално,
че не бил заместен като ръководител на правната служба и че в нарушение на член 71, параграф 6 от Правилника за дейността
ЕИСК със закъснение отразило в структурата си промените, внесени във вътрешната му организация с посочените решения. Накрая,
той добавя, че новите му отговорности били на значително по-ниско ниво от упражняваните преди преназначаването му.
В отговор ЕИСК посочва, че решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване са взети
в интерес на службата, тъй като в резултат от неоснователните лични нападки, отправени от жалбоподателя срещу генералния секретар,
доверието между двамата било изгубено. Според ЕИСК единственото подходящо разрешение както от гледна точка на интересите на
ЕИСК, така и от гледна точка на интересите на жалбоподателя го принудило да му възложи задачи, изключващи всякаква тясна връзка
с генералния секретар.
По-нататък ЕИСК отбелязва, че противно на твърденията на жалбоподателя новото му назначение не било свързано със съществено
намаляване на отговорностите му.
Съображения на Съда на публичната служба
Съгласно съдебната практика, макар да е вярно, че е изцяло в интерес на администрацията да назначава длъжностните лица с оглед
на техните лични способности и предпочитания, все пак не би могло да се признае правото на упражняване или запазване само
на конкретни функции. Следователно, независимо че Правилникът, и по-специално член 7 от него, не предвижда изрична възможност
за „преназначаване“ на длъжностно лице, от постоянната съдебна практика следва, че институциите разполагат с широко право
на преценка при организацията на техните служби с оглед на възложените им задачи и при назначаването на персонала на тяхно
разположение във връзка с изпълнението на тези задачи при условие все пак, от една страна, назначаването да е в интерес на
службата и от друга страна, да се зачита еквивалентността на длъжностите (Решение на Съда от 23 март 1988 г. по дело Hecq/Комисия,
19/87, точка 6; Решение на Съда на публичната служба от 25 януари 2007 г. по дело de Albuquerque/Комисия, F-55/06, точка 55).
Следователно в случая е уместно да се разгледа дали решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението
за преназначаване отговарят на посочените две условия.
–       По интереса на службата
Следва най-напред да се напомни, че предвид правото на преценка на институциите с оглед отчитане на интереса на службата контролът
от страна на Съда на публичната служба върху спазването на условието, свързано с интереса на службата, трябва да се ограничи
до въпроса дали ОН се е придържал в разумни граници и не е упражнил по явно неправилен начин правото си на преценка (Решение
на Първоинстанционния съд от 12 декември 2000 г. по дело Dejaiffe/СХВП, T-223/99, точка 53).
В това отношение съгласно съдебната практика вътрешните трудности, когато предизвикват напрежение, което вреди на доброто
функциониране на службата, могат да обосноват прехвърляне в интерес на службата на длъжностно лице с цел да се прекрати превърналото
се в непоносимо административно положение (вж. в този смисъл Решение на Съда от 7 март 1990 г. по дело Hecq/Комисия, C-116/88
и C-149/88, точка 22 и Решение на Съда от 12 ноември 1996 г. по дело Ojha/Комисия, C-294/95 P, точка 41; Решение на Първоинстанционния
съд от 28 май 1998 г. по дело W/Комисия, T-78/96 и T-170/96, точка 88). Подобно преназначаване, решението за което е взето
в интерес на службата, не изисква съгласие от страна на съответното длъжностно лице (в този смисъл вж. Решение на Първоинстанционния
съд от 15 септември 1998 г. по дело De Persio/Комисия, T-23/96, точка 138). Освен това за целите на проверката дали напрежението
във взаимоотношенията може да обоснове преместване на длъжностно лице в интерес на службата, не е необходимо да се определя
кое лице носи отговорност за случилото се или да се установява дали формулираните упреци са основателни (вж. в този смисъл
Решение на Съда от 12 юли 1979 г. по дело List/Комисия, 124/78, точка 13 и Решение на Съда по дело Ojha/Комисия, посочено
по-горе, точка 41).
В случая към датата на постановяване на решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност поради подаването на докладната
записка от 7 декември 2009 г. между заинтересованото лице и генералния секретар очевидно са били налице конфликтни отношения.
С оглед на възложените на правната служба задачи, и по-специално на съдействието, което тя трябва да оказва на генералния
секретар, същите могат да затруднят функционирането на ЕИСК.
При това положение и след като, както бе посочено, докладната записка от 7 декември 2009 г. не съдържа данни, които водят
до предположение за наличието на психически тормоз или нередности по смисъла на член 22а, параграф 1 от Правилника, председателят
не допуска грешка в преценката, като приема, че интересът на службата изисква да се прекрати административно положение, което
е станало неблагоприятно за ЕИСК, и оправдава преназначаването на жалбоподателя.
–       По еквивалентността на длъжностите
Важно е да се напомни, че при промяна на функциите, възложени на длъжностно лице, правилото за съответствие между степента
и длъжността, прогласено по-специално в член 7 от Правилника, изисква съпоставка между степента и настоящите функции на длъжностното
лице, а не съпоставка между настоящите и предишните му функции (Решение на Съда на публичната служба от 8 май 2008 г. по дело
Kerstens/Комисия, F-119/06, точка 96).
При това положение правилото за съответствие между степента и длъжността допуска с решение да се възложат нови функции, които —
в случай че се различават от упражняваните по-рано и се възприемат от заинтересованото лице като свързани с по-незначителни
задачи — все пак са в съответствие с длъжност, отговаряща на неговата степен. В този смисъл действителното възлагане на по-незначителни
задачи на длъжностното лице нарушава правилото за съответствие между степента и длъжността единствено ако новите задачи като
цяло са явно под съответстващите на неговата степен и длъжност с оглед на тяхното естество, значение и обхват (Решение по
дело Hecq/Комисия, 19/87, посочено по-горе, точка 7, Решение на Първоинстанционния съд от 23 октомври 1990 г. по дело Pitrone/Комисия,
T-46/89, точка 35).
Накрая, въпреки че правилникът цели да гарантира на длъжностните лица получената степен, както и длъжност, отговаряща на тази
степен, той не предоставя на длъжностните лица правото на определена длъжност, а напротив поверява на ОН компетентността в
интерес на службата да назначава длъжностните лица на различните длъжности, съответстващи на тяхната степен (Решение по дело
W/Комисия, посочено по-горе, точка 102). Освен това, макар да е вярно, че изцяло в интерес на администрацията е да назначава
длъжностните лица в зависимост от конкретните им способности и лични предпочитания, все пак на длъжностните лица не би могло
да се признае правото да упражняват или да запазят конкретни функции или да отказват всякакви други функции, включващи се
във вида на заеманата от тях длъжност (Решение на Съда от 22 октомври 1981 г. по дело Kruse/Комисия, 218/80, точка 7 и Решение
на Съда от 1 юни 1983 г. по дело Seton/Комисия, 36/81, 37/81 и 218/81, точки 41—44; Решение по дело W/Комисия, посочено по-горе,
точка 105).
В настоящия случай е безспорно, че с решението за преназначаване жалбоподателят е зачислен в дирекция „Логистика“ „в качеството
на [н]ачалник на отдел с преминаване на длъжността му в тази служба“, „за да се посвети по-специално на правните въпроси,
свързани с договорите и процедур[ите] за възлагане на обществени поръчки“. Не е установено обаче, че тези нови функции не
отговарят на степента на заинтересованото лице. Макар жалбоподателят да отбелязва, че преди решението за преназначаване правните
въпроси, свързани с договорите и процедурите за възлагане на обществени поръчки, представляват съвсем малка част от дейността
в рамките на ЕИСК, това обстоятелство не показва, че задачата, изразяваща се в разглеждането на правните въпроси във връзка
с договорите и процедурите за възлагане на обществени поръчки в дирекция „Логистика“, не може да придобие по-голямо значение
и благодарение на специализираните правни познания на заинтересованото лице, след преназначаване на жалбоподателя, да стане
предмет на повишено внимание в рамките на ЕИСК. Впрочем самият жалбоподател признава, че му е поверено съставянето на наръчник
относно правните аспекти на договорите и процедурите за възлагане на обществени поръчки.
Накрая, фактът, че новите функции на жалбоподателя вече не включват ръководството на персонал, не би могъл да съставлява доказателство,
че тези функции са явно по-незначителни от съответстващите на неговата степен, след като съгласно съдебната практика най-високите
степени в йерархията не са непременно запазени за лица, заемащи ръководна длъжност, а могат да се възлагат на длъжностни лица,
които упражняват консултантски функции на високо равнище (Решение по дело Kerstens/Комисия, посочено по-горе, точка 101).
При тези условия жалбоподателят няма основание да твърди, че решението за преназначаване не отчита еквивалентността на длъжностите.
Оттук следва, че изложеното пето основание, изведено от явна грешка в преценката, трябва да се отхвърли.

По основанието, изведено от нарушение на задължението за полагане на грижа и на принципа на добра администрация
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че ОН не е изпълнил задължението си за полагане на грижа и че е нарушил принципа на добра администрация,
като прибързано и неоснователно е приел решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване.
Жалбоподателят добавя, че е останал без назначение в продължение на поне 13 дни, от 24 март до 13 април 2010 г.
ЕИСК моли това основание да се отхвърли.
Съображения на Съда на публичната служба
Въпреки че съгласно постоянната съдебна практика задължението за полагане на грижа на администрацията спрямо нейните служители
отразява равновесието между взаимните права и задължения, въведени с Правилника в отношенията между публичния орган и служителите
на публична служба, изискванията, свързани с това задължение, не биха могли да попречат на ОН да приема мерките, които счита
за необходими в интерес на службата, тъй като заемането на всяка длъжност трябва на първо място да се основава на интереса
на службата. С оглед на обхвата на правото на преценка, с което разполагат институциите при отчитане на интереса на службата,
Съдът на публичната служба трябва да се ограничи до проверка дали ОН е действал в неподлежащи на критика граници и дали не
е упражнил правото си на преценка по явно погрешен начин.
В случая, след като, както вече бе посочено, решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване
са взети в интерес на службата и след като по какъвто и да било начин не е доказано, че същите представляват прикрита санкция,
основанието, изведено от това, че посочените решения не са отчели задължението за полагане на грижа, както и принципа на добра
администрация, трябва да се отхвърли. Освен това, макар жалбоподателят да твърди, че е останал без назначение между 24 март
и 13 април 2010 г., това обстоятелство, макар и неприятно, не е от значение за законосъобразността на посочените решения.
От това следва, че изложеното шесто основание не би могло да се приеме.

По основанието, изведено от нарушение на член 22б от Правилника
Доводи на страните
Накрая, жалбоподателят твърди, че ОН е нарушил член 22б от Правилника, като в срок от 60 дни след подаването на докладната
записка от 7 декември 2009 г. не му е съобщил цялата полезна информация относно срока, след изтичането на който той има право,
в случай на бездействие на администрацията, да разкрие съдържащата се в неговия документ информация на председателя на Европейската
комисия, на председателя на Сметната палата на Европейския съюз, на председателя на Съвета на Европейския съюз, на председателя
на Европейския парламент или на Европейския омбудсман.
ЕИСК моли това основание да се отхвърли.
Съображения на Съда на публичната служба
Съгласно член 22б, параграф 1 от Правилника „[д]лъжностно лице, което освен това разкрие информация по член 22а на председателя
на Комисията или на Сметната палата, или на Съвета, или на Европейския парламент, или на Европейския омбудсман, не може да
претърпи никакви неблагоприятни последици от страна на институцията, към която принадлежи, при условие че са изпълнени следните
две условия: а) длъжностното лице добросъвестно предполага, че разкритата информация и всяко твърдение, съдържащо се в нея,
е основателно по същество; и б) длъжностното лице предварително е разкрило същата информация на ОЛАФ или на собствената си
институция, и е предоставило на ОЛАФ или на тази институция в срока, определен от ОЛАФ или от институцията с оглед сложността
на случая, за предприемане на подходящи действия. Този срок трябва да бъде надлежно съобщен на длъжностното лице в рамките
на 60 дни“.
В случая изложеното от жалбоподателя основание би било релевантно само ако ОН бе приел неблагоприятно за жалбоподателя решение
вследствие на сезирането от последния на основание член 22б от Правилника на председателя на Комисията, на председателя на
Сметната палата, на председателя на Съвета, на председателя на Парламента или на Европейския омбудсман. При все това, освен
че не е доказано, а и не се твърди, че жалбоподателят е приложил процедурата по член 22б от Правилника, решението за прекратяване
на изпълняваната по-рано длъжност и решението за преназначаване при всички положения са без връзка с посочената процедура.
Следователно последното изложено основание трябва да се отхвърли като неотносимо.
Тъй като бяха отхвърлени всички основания, насочени срещу решението за прекратяване на изпълняваната по-рано длъжност и решението
за преназначаване, исканията за отмяна на споменатите решения трябва да се отхвърлят.
От изложеното по-горе следва, че всички искания за отмяна трябва да се отхвърлят било като недопустими, било като неоснователни.
3.
По исканията за обезщетение

Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че с неправомерните решения, обжалвани в рамките на настоящото производство, са му причинени неимуществени
вреди, които той оценява по справедливост на стойност от 15 000 EUR.
Що се отнася до претърпените от него имуществени вреди, жалбоподателят подчертава, че по необходимост е трябвало да направи
разноски за адвокат на стойност 1 000 EUR, свързани с досъдебната процедура, чието възстановяване иска.
ЕИСК моли да се отхвърлят претенциите за обезщетение.

Съображения на Съда на публичната служба
Съгласно постоянната съдебна практика в областта на публичната служба исканията за поправяне на вреда трябва да се отхвърлят,
доколкото имат тясна връзка с исканията за отмяна, които от своя страна са били отхвърлени като неоснователни (Решение на
Първоинстанционния съд от 10 юни 2004 г. по дело Liakoura/Съвет, T-330/03, точка 69). В случая, след като разглеждането на
оплакванията, представени в подкрепа на исканията за отмяна, не разкриват никаква незаконосъобразност, опорочаваща обжалваните
решения, и следователно липсва нарушение, което да ангажира отговорността на администрацията, исканията за поправяне на имуществените
и неимуществените вреди, претърпени от жалбоподателя поради незаконосъобразността на обжалваните решения, също трябва да се
отхвърлят.
Освен това, в случай че жалбоподателят би имал намерение да поиска и осъждането на ЕИСК за поправяне на вреди, произтичащи
от служебни нарушения, лишени от тясна връзка с исканията за отмяна, то тази претенция би била недопустима, тъй като жалбоподателят
е пропуснал да сезира администрацията със съответно искане по смисъла на член 90, параграф 1 от Правилника.
От всичко гореизложено следва, че жалбата трябва да се отхвърли.

По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 1 от Процедурния правилник, без да се засяга действието на другите разпоредби на глава осма от
дял II от посочения правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
По силата на параграф 2 от същия член, когато справедливостта изисква това, Съдът на публичната служба може да реши дадена
страна, макар и загубила делото, да бъде осъдена да заплати само частично съдебните разноски и дори да не бъде осъдена за
тях.
От мотивите на настоящото решение следва, че жалбоподателят е загубилата делото страна. Освен това ЕИСК изрично е поискал
жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски. Както обаче бе посочено, макар данните, предоставени от жалбоподателя
в докладната му записка от 7 декември 2009 г., да са недостатъчни, за да се докаже или да изглежда правдоподобно наличието
на психически тормоз или на сериозни нередности по смисъла на член 22а от Правилника, те все пак разкриват наличието на нередности.
В този смисъл, тъй като обстоятелствата в конкретния случай обосновават прилагането на разпоредбите на член 87, параграф 2
от Процедурния правилник, всяка от страните следва да понесе направените от нея съдебни разноски, включително и направените
в рамките на обезпечителното производство.
По изложените съображения
СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА
(първи състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Всяка от страните понася направените от нея съдебни разноски.
Kreppel
Perillo
Barents
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 25 септември 2012 година.
Секретар

Председател
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Език на производството: френски.