CELEX: 62011CJ0292
Apelācija
Tiesas sprieduma, ar kuru ir konstatēta pienākumu neizpilde, izpilde
Kavējuma nauda
Samaksas pieprasījums
Valsts tiesību aktu, kas ir pamatā pienākumu neizpildei, atcelšana
Komisijas vērtējums attiecībā uz dalībvalsts pasākumiem, ko tā ir veikusi, lai izpildītu Tiesas spriedumu
Robežas
Kompetences sadalījums starp Tiesu un Vispārējo tiesu

Apelācijas sūdzībā Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 29. marta spriedumu lietā
T-33/09 Portugāle/Komisija (Krājums, II-1429. lpp.
; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru ir atcelts Komisijas 2008. gada 25. novembra Lēmums C(2008) 7419, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), par prasību samaksāt kavējuma naudas, kas ir jāmaksā, izpildot Tiesas 2008. gada 10. janvāra spriedumu lietā
C-70/06 Komisija/Portugāle (Krājums, I-1. lpp.
; turpmāk tekstā – “2008. gada spriedums”).
Tiesvedības priekšvēsture
2004. gada 14. oktobra spriedumā lietā C‑275/03 Komisija/Portugāle (turpmāk tekstā – “2004. gada spriedums”) Tiesa atzina, ka, “neatceļot 1967. gada 21. novembra Dekrētlikumu Nr. 48 051 [turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 48 051”], kas paredz zaudējumu atlīdzināšanu personai gadījumā, kad tiek pārkāptas Kopienu tiesības publiskā iepirkuma jomā vai valsts tiesības, ar kurām tās tiek ieviestas, ar nosacījumu, ka ir pierādīta vaina vai ļaunprātība, Portugāles Republika nav izpildījusi savus pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar [..] Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvu 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārsūdzības] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības] [
OV L 395, 33. lpp.
]”.
Tā kā Portugāles Republika neizpildīja šo spriedumu, Komisija nolēma celt prasību atbilstoši EKL 228. panta 2. punktam par 2004. gada spriedumā noteikto pienākumu neizpildi.
2008. gada sprieduma 16. un 17. punktā Tiesa nosprieda, ka, ņemot vērā 2004. gada sprieduma rezolutīvo daļu, lai noteiktu, vai Portugāles Republika ir veikusi pasākumus, kas vajadzīgi minētā sprieduma izpildei, ir jānosaka, vai Dekrētlikums Nr. 48 051 ir atcelts. Šajā ziņā tā 2008. gada sprieduma 19. punktā konstatēja, ka datumā, kad beidzās 2005. gada 13. jūlijā nosūtītajā argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, Portugāles Republika šo dekrētlikumu vēl nebija atcēlusi. Turklāt Tiesa šī paša sprieduma 36. punktā norādīja, ka minētais dekrētlikums, kā 2007. gada 5. jūlija tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai ir apstiprinājis šīs dalībvalsts pārstāvis, šajā datumā vēl bija spēkā.
Tādējādi Tiesa 2008. gada sprieduma rezolutīvās daļas 1. punktā nosprieda, ka, “neatceldama [Dekrētlikumu Nr. 48 051], Portugāles Republika nav veikusi vajadzīgos pasākumus [2004. gada sprieduma] izpildei [..] un šī iemesla dēļ tā nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 228. panta 1. punktu”.
2008. gada sprieduma rezolutīvās daļas 2. punktā Tiesa arī nosprieda “piespriest Portugāles Republikai samaksāt Eiropas Kopienu Komisijai kontā “Eiropas Kopienas pašu resursi” kavējuma naudu EUR 19 392 apmērā par katru nokavēto dienu, īstenojot vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu [2004. gada spriedumu], sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz minētā [2004. gada sprieduma] izpildei”.
2007. gada 31. decembrī, t.i., dažas dienas pirms 2008. gada sprieduma pasludināšanas, Portugāles Republika pieņēma Likumu Nr. 67/2007, ar kuru tika izveidots valsts un citu publisko personu civiltiesiskās ārpuslīgumiskās atbildības režīms (
Diário da República
, 1. sērija, Nr. 251, 2007. gada 31. decembris, 9117. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 67/2007”), kas it īpaši attiecas uz kaitējumu, kas nodarīts, īstenojot likumdošanas, tiesu un administratīvās funkcijas. Šis likums, ar kura 5. pantu ir atcelts Dekrētlikums Nr. 48 051, stājās spēkā 2008. gada 30. janvārī.
2008. gada 28. janvārī Portugāles Republikas un Komisijas pārstāvju sanāksmē Portugāles Republikas pārstāvji apgalvoja, ka, pieņemot Likumu Nr. 67/2007, ar kuru ir atcelts Dekrētlikums Nr. 48 051, šī dalībvalsts ir veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu 2004. gada spriedumu, un ka tādējādi Portugāles Republikai ir jāmaksā tikai par laikposmu no 2008. gada sprieduma pasludināšanas, proti, 2008. gada 10. janvāra, līdz datumam, kad stājās spēkā Likums Nr. 67/2007, proti, 2008. gada 30. janvārim. Savukārt Komisija būtībā uzskatīja, ka ar šo likumu nav atbilstoši un pilnīgi izpildīts 2004. gada spriedums.
2008. gada 15. jūlijā Komisija nosūtīja Portugāles Republikai vēstuli, kurā, apgalvojot, ka tā vēl nav īstenojusi visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu 2004. gada spriedumu, prasīja samaksāt naudas summu EUR 2 753 664 apmērā, kas atbilst kavējuma naudai par laikposmu no 2008. gada 10. janvāra līdz 31. maijam, izpildot 2008. gada spriedumu.
2008. gada 4. augustā Portugāles Republika atbildēja uz minēto Komisijas vēstuli. Tā atkārtoja savu nostāju, saskaņā ar kuru Likums Nr. 67/2007 atbilst 2004. gada spriedumam, un paziņoja, ka tā tomēr ir nolēmusi pieņemt 2008. gada 17. jūlija Likumu Nr. 31/2008, ar kuru tiek grozīts Likums Nr. 67/2007 (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 31//2008”), lai novērstu strīda par to, kā ir jāinterpretē Likums Nr. 67/2007, turpināšanos.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija būtībā norādīja, pirmkārt, ka ar Likumu Nr. 67/2007 nav atbilstoši izpildīts 2004. gada spriedums un, otrkārt, ka kopš Likuma Nr. 31/2008 spēkā stāšanās brīža 2008. gada 18. jūlijā Portugāles Republika beidzot ir izpildījusi šo spriedumu. Līdz ar to Komisija apstiprināja prasību samaksāt kavējuma naudu, kas izteikta tās 2008. gada 15. jūlija vēstulē, un turklāt papildus prasīja naudas summu EUR 911 424 apmērā, kas atbilst laikposmam no 2008. gada 1. jūnija līdz 17. jūlijam.
Pārsūdzētais spriedums
Portugāles Republika cēla prasību Vispārējā tiesā, prasot atcelt apstrīdēto lēmumu.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa vispirms pārbaudīja savu kompetenci izskatīt šādu prasību.
Šajā nolūkā tā vispirms pārsūdzētā sprieduma 62. punktā atgādināja, ka Komisijai ir jāpiedzen naudas summas, kas dalībvalstij jāiemaksā Savienības budžetā, izpildot atbilstoši EKL 228. panta 2. punktam taisītu Tiesas spriedumu.
Tālāk tā pārsūdzētā sprieduma 63.–65. punktā norādīja, ka, tā kā EK līgumā nav paredzēti īpaši noteikumi par strīdu, kas starp dalībvalsti un Komisiju rodas par šādu spriedumu, regulējumu, ir piemērojami EK līgumā noteiktie tiesību aizsardzības līdzekļi. Tādējādi, pēc Vispārējas tiesas domām, par lēmumu, ar kuru Komisija nosaka naudas summu, kas dalībvalstij ir jāmaksā kā Tiesas tai piespriestā kavējuma nauda, var celt prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam. Tādējādi Vispārējā tiesa atzina, ka tās kompetencē ir izskatīt šādu prasību, pamatojoties uz EKL 225. panta 1. punkta pirmo daļu.
Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka tomēr, īstenojot šo kompetenci, tā nevar piesavināties ekskluzīvo kompetenci, kas EKL 226. un 228. pantā ir noteikta Tiesai, un tādējādi pieņemt lēmumu jautājumā par dalībvalsts tai EK līgumā paredzēto pienākumu neizpildi, ko Tiesa iepriekš nav izskatījusi.
Pamatojoties uz ievada apsvērumiem, Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 68. un 69. punktā, pamatojoties uz 2004. gada sprieduma rezolutīvās daļas tekstu, kas interpretēts, ņemot vērā Tiesas motivāciju 2008. gada sprieduma 16.–19. punktā, nolēma, ka, lai izpildītu 2004. gada spriedumu, Portugāles Republikai pietiek atcelt Dekrētlikumu Nr. 48 051 un ka kavējuma nauda ir jāmaksā līdz šai atcelšanai.
No minētā tā pārsūdzētā sprieduma 71. un 72. punktā secināja, ka Komisija nav izpildījusi 2008. gada sprieduma rezolutīvo daļu, uzskatot, pirmkārt, ka, pieņemot Likumu Nr. 67/2007, ar kuru ir atcelts minētais dekrētlikums, nav atbilstoši izpildīts 2004. gada spriedums un, otrkārt, ka Portugāles Republika ir izpildījusi šo spriedumu tikai 2008. gada 18. jūlijā, datumā, kad stājās spēkā Likums Nr. 31/2008. Šī iemesla dēļ Vispārējā tiesa nolēma, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 80. un nākamajos punktos pārbaudīja Komisijas argumentu par to, ka ar 2004. un 2008. gada spriedumiem Tiesa, lai tiktu izbeigta pirmajā no šiem abiem spriedumiem konstatētā valsts pienākumu neizpilde, esot prasījusi Portugāles Republikai ne tikai atcelt Dekrētlikumu Nr. 48 051, bet papildus tam saskaņot valsts tiesību aktus ar Direktīvas 89/665 prasībām. Līdz ar to, pēc Komisijas domām, apgalvotā valsts pienākumu neizpilde esot turpinājusies tikmēr, kamēr Portugāles iekšējās tiesībās pastāvēja noteikums, ka zaudējumu atlīdzību personai, kas cietusi Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, piešķir ar nosacījumu, ka ir pierādīta vaina vai ļaunprātība.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 81. un 82. punktā nosprieda, ka Komisijas novērtējuma brīvības īstenošana attiecībā uz pasākumiem, ko dalībvalsts veikusi, lai izpildītu Tiesas spriedumu, ar kuru dalībvalstij ir noteikta kavējuma nauda, nevar ietekmēt ne dalībvalstu procesuālās tiesības, kas tām ir EKL 226. pantā paredzētajā procedūrā, ne arī Tiesas ekskluzīvo kompetenci lemt par valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām.
It īpaši Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. punktā uzskatīja, ka dalībvalstu tiesības un pienākumi var tikt noteikti un to rīcība var tikt novērtēta tikai Tiesas spriedumā atbilstoši EKL 226.–228. pantam.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 89. punktā nosprieda, ka, veicot 2008. gada sprieduma izpildes pārbaudi, Komisija nevarēja nolemt, ka Likums Nr. 67/2007 nav atbilstošs Savienības tiesībām, un pēc tam izdarīt no tā secinājumus, aprēķinot Tiesas noteikto kavējuma naudu. Šajā pašā punktā tā piebilda, ka, ja Komisija uzskatīja, ka ar jauno likumu ieviestais juridiskais režīms nav pareiza Direktīvas 89/665 transpozīcija, tai bija jāuzsāk EKL 226. pantā paredzētā procedūra.
Treškārt, pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 90. punktā uzskatīja, ka, ja Komisijai tiktu piešķirta plašāka novērtējuma brīvība attiecībā uz Tiesas, piemērojot EKL 228. panta 2. punktu, taisītā sprieduma izpildi, sekas būtu tādas, ka, ja dalībvalsts Vispārējā tiesā apstrīdētu Komisijas vērtējumu, kas pārsniedz Tiesas sprieduma rezolutīvās daļas tekstu, tas nenovēršami Vispārējai tiesai liktu lemt par valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām. Šāds vērtējums ir ekskluzīvā Tiesas, nevis Vispārējās tiesas kompetencē.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Vispārējā tiesa apmierināja Portugāles Republikas prasību un atcēla apstrīdēto lēmumu.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Komisija lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
galīgi izlemt jautājumus, par ko ir iesniegta apelācijas sūdzība, kā arī noraidīt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, un
—
piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
Portugāles Republika lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 27. oktobra rīkojumu Čehijas Republikai, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai, Nīderlandes Karalistei, Polijas Republikai un Zviedrijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Portugāles Republikas prasījumu atbalstam.
Par apelācijas sūdzību
Par pirmā pamata pirmo daļu – attiecīgajām Komisijas un Vispārējās tiesa kompetencēm
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija būtībā apstrīd interpretāciju, ko Vispārējā tiesa ir izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 82.–89. punktā, saskaņā ar kuru dalībvalsts pieņemto jauno tiesību aktu, lai izpildītu Tiesas taisītu spriedumu atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam, saturs katrā ziņā ietilpst Tiesas ekskluzīvajā kompetencē un domstarpību starp Komisiju un minēto dalībvalsti gadījumā par to ir jāuzsāk jauna procedūra atbilstoši LESD 258. pantam.
Tādējādi, izdarot šādu interpretāciju, Vispārējā tiesa kļūdaini esot ierobežojusi gan Komisijas kompetenci attiecībā uz kavējuma naudas piedziņu, kas noteikta atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam, gan pati savu kompetenci attiecībā uz Komisijas tiesību aktu kontroli tiesā.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 87.–89. punktā, izslēdzot iespēju Komisijai novērtēt Likuma Nr. 67/2007 saturu, lai pārbaudītu, vai Portugāles Republika pareizi ir izpildījusi 2004. gada spriedumu un tātad izbeigusi valsts pienākumu neizpildi, Vispārēja tiesa esot nepamatoti ierobežojusi Komisijas kompetenci attiecībā uz Savienības budžeta izpildi un valsts pienākumu neizpildes procedūras lietderīgās iedarbības nodrošināšanu līdz “vienkāršai formālai kontrolei” ar mērķi noteikt, vai Dekrētlikums Nr. 48 051 ir vai nav ticis atcelts. Atbilstoši šādai pieejai, kad Komisija pārbauda, vai attiecīgās dalībvalsts veiktie pasākumi tai ļauj izpildīt Tiesas spriedumu, tai būtu vienīgi jākonstatē, ka šī dalībvalsts ir īstenojusi jaunus pasākumus, bet jāatturas no kontroles veikšanas, lai
in concreto
pārbaudītu šo pasākumu piemērotību minētā sprieduma izpildei.
Turklāt domstarpību starp Komisiju un dalībvalsti par to, vai tās pieņemtie tiesību akti tai ļauj izpildīt spriedumu, kas taisīts atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam, gadījumā, ja Komisija nevarētu pārbaudīt šos tiesību aktus, lai nodrošinātu, ka tie atbilst Tiesas prasībām, un tādēļ būtu spiesta, kā to secina Vispārējā tiesa, celt Tiesā jaunu prasību atbilstoši LESD 258. pantam, lai tādējādi kontrolētu jaunās tiesību normas, būtu apdraudēta valsts pienākumu neizpildes, it īpaši kavējuma naudas, procedūras efektivitāte.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka nav taisnība, ka Vispārējās tiesas kompetence Komisijas kontroles jomā, pārbaudot apstrīdētā lēmuma likumību, ir tikusi ierobežota.
It īpaši Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda Komisijas izdarītais Portugāles Republikas pieņemto jauno tiesību aktu vērtējums, lai konkrēti pārbaudītu, vai, pieņemot apstrīdēto lēmumu, šī iestāde tiešām ir ievērojusi valsts pienākumu neizpildes [procedūras] robežas un nav pieļāvusi kļūdas, novērtējot pienākumu neizpildes turpināšanos.
Taču Vispārējā tiesa esot veikusi tikai “vienkāršu formālu” kontroli, pārsūdzētā sprieduma 84. punktā konstatējot tikai, ka tiesību stāvoklis attiecīgajā dalībvalstī, ko Tiesa ir atzinusi par nesaderīgu ar Direktīvu 89/665, ir mainījies pēc jauna likuma, t.i., Likuma Nr. 67/2007, pieņemšanas, ar kuru ir izdarīti “būtiski grozījumi” salīdzinājumā ar agrāko režīmu, kas bija noteikts Dekrētlikumā Nr. 48 051, un tas tā esot neatkarīgi no tā, vai ar šo pasākumu ir efektīvi izbeigta Tiesas konstatētā valsts pienākumu neizpilde.
Ļaujot Vispārējai tiesai tādējādi ierobežot savas kontroles pilnvaras, tiktu pieļauts, ka ikviens jauns dalībvalsts pasākums pēc Tiesas sprieduma atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam radītu vajadzību sistemātiski uzsākt jaunu valsts pienākumu neizpildes procedūru, piemērojot LESD 258. pantu. Šāds risinājums ne tikai apdraudētu minēto tiesību normu efektivitāti, bet arī katrā ziņā būtu pretējs pašai valsts pienākumu neizpildes procedūras loģikai.
Portugāles Republika apstrīd šo Komisijas nostāju.
Tiesas vērtējums
Atbilstoši LESD 260. panta 1. punktam, ja Tiesa konstatē, ka dalībvalsts nav izpildījusi kādu Līgumos paredzētu pienākumu, šai valstij ir jāveic pasākumi, kas vajadzīgi Tiesas sprieduma izpildei.
Saskaņā ar minētā panta 2. punktu, ja Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šo spriedumu, tā var vērsties Tiesā, lai tā piespriestu šai valstij maksāt sodanaudu un/vai kavējuma naudu.
Pretēji ar LESD 258. pantu izveidotajai procedūrai, kas ir vērsta uz dalībvalsts rīcības, kas ir Savienības tiesību pārkāpums, konstatēšanu un izbeigšanu (skat. 1979. gada 7. februāra spriedumu apvienotajās lietās
15/76 un 16/76 Francija/Komisija,
Recueil
, 321. lpp.
, 27. punkts, kā arī 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā
C-456/05 Komisija/Vācija, Krājums, I-10517. lpp.
, 25. punkts), LESD 260. pantā paredzētās procedūras mērķis ir daudz šaurāks, jo tā ir paredzēta tikai, lai liktu pārkāpējai dalībvalstij izpildīt spriedumu par valsts pienākumu neizpildi (2005. gada 12. jūlija spriedums lietā
C-304/02 Komisija/Francija, Krājums, I-6263. lpp.
, 80. punkts, kā arī 2010. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietās
C-514/07 P, C-528/07 P un C-532/07 P Zviedrija u.c./
API
un Komisija, Krājums, I-8533. lpp.
, 119. punkts).
Līdz ar to šī pēdējā minētā procedūra ir jāuzskata par īpašu Tiesas sprieduma izpildes procesu un, citiem vārdiem runājot, – par sprieduma izpildes veidu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 92. punkts). Tādējādi šādā procedūrā tiek iztirzāta tikai dalībvalstij LESD noteikto pienākumu, ko Tiesa, pamatojoties uz LESD 258. pantu, ir uzskatījusi par pamatotu, neizpilde (2009. gada 10. septembra spriedums lietā
C-457/07 Komisija/Portugāle, Krājums, I-8091. lpp.
, 47. punkts).
A fortiori
, ja Tiesa piespriež attiecīgajai dalībvalstij samaksāt kavējuma naudu, tas, ka Komisija pārbauda šīs valsts veiktos pasākumus, lai izpildītu šo spriedumu, naudas summu, kas jāmaksā, piemērojot noteiktās sankcijas, piedziņa ir jāveic, ņemot vērā pienākumu neizpildes robežas, ko Tiesa ir noteikusi atbilstoši LESD 258. un 260. pantam taisītajos spriedumos.
Šajā lietā gan no 2004. gada sprieduma, gan no 2008. gada sprieduma rezolutīvās daļas izriet, ka Tiesas konstatētā valsts pienākumu neizpilde ir saistīta ar Dekrētlikuma Nr. 48 051, kurā finansiālas atlīdzības piešķiršanai personai, kas cietusi Savienības tiesību pārkāpuma publiska iepirkuma jomā dēļ, ir paredzēts nosacījums, ka ir pierādīta vaina vai ļaunprātība, neatcelšanu.
Lai izpildītu 2004. gada spriedumu, Portugāles Republika pieņēma Likumu Nr. 67/2007. Ar šo likumu, kas stājās spēkā dažas dienas pēc 2008. gada sprieduma pasludināšanas, tika atcelts Dekrētlikums Nr. 48 051.
Pēc minētā likuma pārbaudīšanas Komisija tomēr nolēma, ka tas neatbilst Savienības tiesībām un tādējādi ar to netiek nodrošināta atbilstoša 2004. gada sprieduma izpilde.
No tā starp minēto iestādi un Portugāles Republiku radās domstarpības par Likuma Nr. 67/2007 juridisko saturu un interpretāciju, kuru rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kurā, precīzi pamatojoties uz savu šī likuma iedarbības interpretāciju, Komisija aprēķināja Tiesas noteiktās kavējuma naudas apmēru.
To darot, Komisija pieņēma lēmumu par Likuma Nr. 67/2007 saderību ar Direktīvu 89/665, kaut arī, kā Vispārējā tiesa pareizi ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 83.–85. punktā, ar šo likumu ir izveidots atbildības režīms, kas atšķiras no ar Dekrētlikumu Nr. 48 051 izveidotā režīma un ko Tiesa agrāk nav varējusi pārbaudīt.
Protams, ir taisnība, ka sprieduma, ar kuru dalībvalstij ir noteikta kavējuma nauda, izpildes ietvaros, kā būtībā norādījusi Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 81. punktā, Komisijai ir jāspēj novērtēt dalībvalsts pasākumus, ko tā ir veikusi Tiesas notiesājošā sprieduma izpildei.
Tomēr, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 82. punktā, šīs novērtējuma brīvības īstenošana nevar ietekmēt Tiesas ekskluzīvo kompetenci lemt par valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām.
Atbilstoši ar LESD 258.–260. pantu izveidotajai sistēmai dalībvalstu tiesības un pienākumi var tikt noteikti, kā arī to rīcība novērtēta tikai Tiesas spriedumā (1998. gada 29. septembra spriedums lietā
C-191/95 Komisija/Vācija,
Recueil
, I-5449. lpp.
, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad Tiesai šajā ziņā ir ekskluzīva kompetence, kas tai tieši un skaidri ir piešķirta Līgumā un kuru Komisija nevar piesavināties, pārbaudot Tiesas sprieduma, kas taisīts, piemērojot LESD 260. panta 2. punktu, izpildi.
Turklāt, kā Vispārējā tiesa pareizi ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 90. punktā, tā nevar arī lemt par Komisijas vērtējumu attiecībā uz valsts prakses vai tiesiskā regulējuma, kas agrāk nav ticis pārbaudīts Tiesā, piemērotību, lai nodrošinātu šāda sprieduma, kas taisīts pienākumu neizpildes jomā, izpildi. To darot, Vispārējai tiesai neizbēgami būtu jālemj par šādas prakses vai regulējuma saderību ar Savienības tiesībām un tādējādi tā piesavinātos Tiesas ekskluzīvo kompetenci šajā ziņā.
No minētā izriet, ka, ja, pārbaudot sprieduma, ko Tiesa taisījusi atbilstoši LESD 260. pantam, izpildi, ir domstarpības starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti par valsts prakses vai regulējuma, kas iepriekš nav pārbaudīts Tiesā, piemērotību šāda sprieduma izpildei, Komisija, pieņemot lēmumu, nevar pati izlemt šādas domstarpības un izdarīt no tā secinājumus, kas piemērojami kavējuma naudas aprēķināšanai.
Protams, Vispārējā tiesā, kā šajā gadījumā, var tikt celta prasība atcelt šādu lēmumu un par tās taisīto spriedumu var tikt iesniegta apelācijas sūdzība Tiesā.
Tomēr Vispārējās tiesas veiktā Komisijas izdarītā vērtējuma par valsts prakses vai regulējuma, kas vēl nav pārbaudīts Tiesā, piemērotību, lai nodrošinātu pareizu sprieduma par valsts pienākumu neizpildi izpildi, analīze šādā procedūrā šī sprieduma 50. un 51. punktā minēto iemeslu dēļ liktu ne tikai pārkāpt ekskluzīvo kompetenci, kas Līgumā ir piešķirta Tiesai valsts pienākumu neizpildes procedūrā, bet arī nepamatoti ierobežotu tās iespēju atgriezties pie faktu konstatējumiem, uz kuriem Vispārēja tiesa ir balstījusi savu analīzi, jo apelācijas tiesvedībā Tiesa tos nevar kontrolēt.
Turklāt, atzīstot lielāku novērtējuma brīvību Komisijai attiecībā uz sprieduma, kas taisīts atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam, izpildes pasākumu novērtēšanu, tiktu pārkāptas aizstāvības procesuālās tiesības, kas dalībvalstīm ir valsts pienākumu neizpildes procedūrās.
Saskaņā ar LESD 258.–260. pantu dalībvalstis, kas pēc Komisijas apgalvojumiem neesot izpildījušas savus Savienības tiesībās noteiktos pienākumus, it īpaši var precizēt savu nostāju pirmstiesas posmā. Šī procedūras posma mērķis ir sniegt attiecīgajai dalībvalstij iespēju izpildīt savus pienākumus vai izmantot savas tiesības aizstāvēties pret Komisijas formulētajiem iebildumiem (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
No iepriekš minētā izriet, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nav nedz nepamatoti ierobežojusi Komisijas kompetenci saistībā ar pārbaudi, kā Portugāles Republika ir izpildījusi 2008. gada spriedumu, nedz līdz ar to tās pašas kompetenci attiecībā uz Komisijas veiktā vērtējuma šajā ziņā kontroli.
Šajos apstākļos pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu – Tiesas 2004. gada un 2008. gada spriedumos konstatētās pienākumu neizpildes definīciju
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata otrajā daļā Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, 2008. gada sprieduma rezolutīvo daļu interpretējot daļēji un formāli, un tādējādi nepamatoti ierobežojusi Tiesas konstatētās pienākumu neizpildes priekšmetu gan 2004. gada, gan 2008. gada spriedumā. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69. punktā esot nepareizi nolēmusi, ka saskaņā ar tā rezolutīvo daļu, lai izpildītu 2004. gada spriedumu, Portugāles Republikai pietiek atcelt Dekrētlikumu Nr. 48 051 un ka tātad kavējuma nauda ir jāmaksā tikai līdz šai atcelšanai.
Savukārt, pēc Komisijas domām, 2004. gada sprieduma rezolutīvajā daļā skaidri ir prasīts Portugāles Republikai veikt pasākumus, kas vajadzīgi šī sprieduma izpildei; tas Vispārējai tiesai bija konkrēti jāpārbauda, nevis tikai jākonstatē minētā dekrētlikuma atcelšana, kas tostarp būtu radījusi likuma robu Portugāles iekšējās tiesībās.
Tātad, lai pārbaudītu, vai Portugāles Republika ir izpildījusi 2004. gada spriedumu, kas ir apstiprināts ar 2008. gada spriedumu, Komisija pamatoti ir analizējusi Likuma Nr. 67/2007 atbilstību Direktīvai 89/665 un pēc konstatējuma, ka Portugāles tiesību aktos zaudējumu atlīdzības piešķiršanai vēl joprojām ir noteikts nosacījums par vainas vai ļaunprātības pārbaudi, izdarīšanas secinājusi pienākumu neizpildes turpināšanos.
Portugāles Republika apstrīd šo Komisijas nostāju.
Tiesas vērtējums
Pirmā pamata otrā daļa ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu, ka, lai pārbaudītu, vai Portugāles Republika ir izpildījusi 2004. gada spriedumu, kas apstiprināts ar 2008. gada spriedumu, Komisija bija tiesīga lemt par Likuma Nr. 67/2007 saderību ar Direktīvu 89/665.
Līdz ar to, pārbaudot Komisijas izdarīto vērtējumu apstrīdētajā lēmumā, Vispārējai tiesai būtu bijis arī konkrēti jāpārbauda, vai minētais likums atbilst Savienības tiesībām.
Tomēr no pirmā pamata pirmās daļas pārbaudes izriet, ka Komisija un Vispārējā tiesa tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, nevar piesavināties Tiesas ekskluzīvo kompetenci, kas paredzēta LESD 258.–260. pantā, attiecībā uz dalībvalsts Savienības tiesībās noteikto pienākumu neizpildes konstatēšanu.
Tādējādi Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepārbaudot Likuma Nr. 67/2007 konkrēto juridisko saturu.
Šādos apstākļos Komisijas izvirzītā apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida, un tādējādi šis pamats pilnībā ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu – nepietiekamu un pretrunīgu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu ir atcēlusi, pamatojoties uz nepietiekamu un pretrunīgu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu.
Attiecībā uz pamatojuma nepietiekamību Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, lai atceltu apstrīdēto lēmumu, esot pamatojusies tikai uz vienu apstākli, kas norādīts pārsūdzētā sprieduma 85. punktā, ka pati Komisija šajā lēmumā ir atzinusi, ka Likums Nr. 67/2007, iespējams, padara vienkāršāku zaudējumu atlīdzības saņemšanu pretendentiem, kas ir cietuši no nelikumīgas līgumslēdzējas iestādes darbības, un tās dokumentos –, ka Portugāles likumdevējs ir ne tikai atcēlis Dekrētlikumu Nr. 48 051, bet ar šo likumu to ir aizstājis ar jaunu juridisko režīmu.
Attiecībā uz pamatojuma pretrunīgumu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, kaut arī pārsūdzētā sprieduma 81. punktā tā ir apgalvojusi, ka Komisijai ir jāspēj novērtēt dalībvalsts Tiesas sprieduma izpildei veiktie pasākumi, lai novērstu, ka dalībvalsts aprobežojas ar tādu pasākumu veikšanu, kam faktiski ir tāds pats saturs kā tiem, par kuriem ir taisīts šis spriedums, minētā sprieduma 87. punktā ir ierobežojusi Komisijas kompetenci līdz vienkāršai formālai kontrolei, lai noteiktu, vai Dekrētlikums Nr. 48 051 ir vai nav ticis atcelts.
Portugāles Republika apstrīd šo Komisijas nostāju.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jābūt norādītai Vispārējās tiesas argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā lēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt tiesas kontroli (it īpaši skat. 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā
C-202/07 P
France Télécom
/Komisija, Krājums, I-2369. lpp.
, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Vispārējās tiesas argumentācijā, kas norādīta pārsūdzētā sprieduma 68.–91. punktā, detalizēti ir paskaidroti apstrīdētā lēmuma atcelšanas iemesli un tādējādi tas atbilst iepriekšējā punktā atgādinātajiem nosacījumiem.
Šāds pamatojums ir balstīts uz loģisku, konsekventu un pilnīgu lietas apstākļu pārbaudi, kas sākas pārsūdzētā sprieduma 68. punktā ar 2008. gada sprieduma satura analīzi, interpretējot to kopsakarā ar tā motīvu un rezolutīvo daļu, kam tā paša sprieduma 73.–90. punktā seko iemeslu, kas lika Vispārējai tiesai noraidīt Komisijas izdarīto interpretāciju, saskaņā ar kuru tā varēja pārbaudīt Likuma Nr. 67/2007 saderību ar Direktīvu 89/665, paskaidrojums un kas minētā sprieduma 91. punktā noslēdzas ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Tātad ir jākonstatē, ka Komisija nepareizi apgalvo, ka vienīgais Vispārējās tiesas pamatojums minētā apstrīdētā lēmuma atcelšanai ir pārsūdzētā sprieduma 85. punktā norādītais pamatojums.
Turklāt Komisijas arguments, ar kuru tā apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums ir balstīts uz pretrunīgu pamatojumu, nevar tikt pieņemts.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 81. punktā Vispārējā tiesa vispārīgi ir atzinusi Komisijas pilnvaras novērtēt dalībvalsts pasākumus, ko tā veikusi atbilstoši LESD 260. pantam taisīta Tiesas sprieduma izpildei.
Tomēr ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa minētā sprieduma 82. punktā uzskatīja, ka šīs pilnvaras var tikt īstenotas tikai noteiktās robežās, it īpaši ņemot vērā Tiesas ekskluzīvo kompetenci lemt par valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām.
Tieši šis pieņēmums ir pamatā Vispārējās tiesas lēmumam pārsūdzētā sprieduma 83.–88. punktā, ka šajā lietā, ievērojot, ka Tiesa 2004. gada un 2008. gada spriedumos nav lēmusi par Likuma Nr. 67/2007 saderību ar Savienības tiesībām, Komisija nebija tiesīga nedz pati izdarīt šādu vērtējumu, nedz arī no tā izdarīt secinājumus attiecībā uz kavējuma naudas aprēķinu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Vispārējās tiesas argumentācija nav nepietiekama un pamatojums nav pretrunīgs un ka tādējādi Komisijas tās apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais otrais pamats ir jānoraida.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka neviens no abiem Komisijas tās apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītajiem pamatiem nevar tikt apmierināts, un līdz ar to apelācijas sūdzība ir noraidāma kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Portugāles Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums Komisijai ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt šīs tiesvedības tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši minētā reglamenta 140. panta 1. punktam, kas piemērojams arī apelācijas tiesvedībā, dalībvalstīm, kas iestājušās lietā, jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus pašām.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Portugāles Republikas tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies šajā tiesvedībā;

3)
Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.