CELEX: 62013CJ0196
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīvas 75/442/EEK, 91/689/EEK un 1999/31/EK
Atkritumu apsaimniekošana
Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde
Neizpilde
LESD 260. panta 2. punkts
Finansiālas sankcijas
Kavējuma nauda
Naudas sods

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu:
—
atzīt, ka, neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu spriedumu Komisija/Itālija (C‑135/05,
EU:C:2007:250
), kurā Tiesa atzina, ka Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem (
OV L 194, 39. lpp.
), kas grozīta ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK (
OV L 78, 32. lpp.
; turpmāk tekstā – “Direktīva 75/442”), 4., 8. un 9. pantā, Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīvas 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem (
OV L 377, 20. lpp.
) 2. panta 1. punktā, kā arī Padomes 1999. gada 26. aprīļa Direktīvas 1999/31/EK par atkritumu poligoniem (
OV L 182, 1. lpp.
) 14. panta a)–c) punktā, šī dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar LESD 260. panta 1. punktu;
—
piespriest Itālijas Republikai samaksāt Komisijai kavējuma naudu EUR 256 819,20 par katru sprieduma lietā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildes nokavējuma dienu, skaitot no minētā sprieduma pasludināšanas dienas;
—
piespriest Itālijas Republikai samaksāt Komisijai naudas sodu apmērā, kas vienāds ar EUR 28 089,60 reizinājumu ar pārkāpuma ilgumu dienās, skaitot no sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) pasludināšanas līdz sprieduma izskatāmajā lietā pasludināšanai, kā arī
—
piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 75/442
Saskaņā ar Direktīvas 75/442 4. pantu:
“Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu, neapdraudot cilvēka veselību un neizmantojot metodes vai darbības, kas varētu radīt kaitējumu videi [..]
[..]
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu atkritumu izmešanu, izgāšanu un nekontrolētu apglabāšanu.”
Šīs direktīvas 8. pantā likts dalībvalstīm veikt atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka atkritumu īpašnieki tos vai nu nodod valsts atkritumu savācējam vai uzņēmumam, kurš veic šās direktīvas II A vai II B pielikumā minētās darbības, vai paši veic reģenerāciju vai apglabā atkritumus atbilstoši minētās direktīvas noteikumiem.
Direktīvas 75/442 9. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, lai cita starpā īstenotu šīs direktīvas 4. pantu, jebkurai iestādei vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apglabāšanas darbības, jāsaņem kompetentās iestādes, kas pilnvarota īstenot minētās direktīvas noteikumus, atļauja. Šīs pašas direktīvas 9. panta 2. punktā ir precizēts, ka šīs atļaujas var tikt piešķirtas uz noteiktu laikposmu, tās var būt atjaunojamas, tajās var paredzēt nosacījumus un pienākumus vai ka – cita starpā, ja iecerētā apglabāšanas metode no vides aizsardzības viedokļa nav pieņemama, – atļauju var nepiešķirt.
Direktīva 75/442 tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. aprīļa Direktīvu 2006/12/EK par atkritumiem (
OV L 114, 9. lpp.
), kura savukārt tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīvu 2008/98/EK par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (
OV L 312, 3. lpp.
). Direktīvas 75/442 4., 8. un 9. pants būtībā ir pārņemti Direktīvas 2008/98 13., 15. un 23. pantā un 36. panta 1. punktā.
Direktīva 91/689
Direktīvas 91/689 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai uzliktu par pienākumu reģistrēt un identificēt ikvienu vietu, kur notiek bīstamo atkritumu noglabāšana (novadīšana vidē).”
Minētā direktīva tika atcelta ar Direktīvu 2008/98. Direktīvas 91/689 2. panta 1. punkts būtībā ir pārņemts Direktīvas 2008/98 35. panta 1. un 2. punktā.
Direktīva 1999/31
Direktīvas 1999/31 14. panta a)–c) punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis veic pasākumus, lai poligoni, kuriem ir izdota atļauja vai kuri jau darbojas šīs direktīvas transponēšanas laikā, nevarētu turpināt darbību, ja vien [..]
a)
vienā gadā pēc 18. panta 1. punktā noteiktās dienas [proti, vēlākais, līdz 2002. gada 16. jūlijam] poligona apsaimniekotājs sagatavo un iesniedz kompetentajām iestādēm apstiprināšanai poligona projekta un darbības uzlabošanas plānu, tajā iekļaujot 8. pantā prasītās ziņas un novēršanas pasākumus, ko apsaimniekotājs uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu atbilstību šīs direktīvas prasībām, izņemot I pielikuma 1. punkta prasības;
b)
pēc poligona projekta un darbības uzlabošanas plāna iesniegšanas kompetentās iestādes, pamatojoties uz minēto plānu un šo direktīvu, pieņem konkrētu lēmumu par poligona darbības turpināšanu vai pārtraukšanu. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai cik ātri iespējams saskaņā ar 7. panta g) punktu un 13. pantu slēgtu poligonus, kuriem saskaņā ar 8. pantu nedod atļauju darbības turpināšanai;
c)
pamatojoties uz apstiprināto poligona projekta un darbības uzlabošanas plānu, kompetentā iestāde apstiprina izpildāmos darbus un nosaka pārejas periodu plāna izpildei. Jebkurš esošais poligons astoņos gados pēc 18. panta 1. punktā noteiktās dienas [proti, vēlākais, līdz 2009. gada 16. jūlijam] nodrošina atbilstību šīs direktīvas prasībām, izņemot I pielikuma 1. punkta prasības.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 18. panta 1. punktu dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie noteikumi, kas vajadzīgi, lai, vēlākais, līdz 2001. gada 16. jūlijam, proti, divu gadu laikā, izpildītu šo direktīvu, un par to tūlīt informē Komisiju.
Spriedums Komisija/Itālija
Savā 2007. gada 26. aprīļa spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) Tiesa apmierināja Komisijas atbilstoši EKL 226. pantam celto prasību par pienākumu neizpildi, jo tā konstatēja, ka Itālijas Republika vispārīgi un ilgstoši nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti Direktīvas 75/442 4., 8. un 9. pantā, Direktīvas 91/689 2. panta 1. punktā un Direktīvas 1999/31 14. panta a)–c) punktā, jo tā nebija veikusi visus šo normu izpildei nepieciešamos pasākumus.
Pirmstiesas procedūra
Pārbaudot sprieduma lietā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildi, Komisija ar 2007. gada 8. maija vēstuli pieprasīja Itālijas iestādēm izklāstīt pasākumus, ko tā veikusi, lai izpildītu minēto spriedumu. Komisijas dienesti un Itālijas iestādes tikās sanāksmē 2007. gada 11. jūnijā Briselē, kurā minētās iestādes apņēmās sniegt Komisijai atjaunotu šī sprieduma izpildei nepieciešamo pasākumu sarakstu.
Ar 2007. gada 10. jūlija, 26. septembra, 31. oktobra un 26. novembra vēstulēm Itālijas Republika cita starpā izklāstīja valsts tiesiskajā regulējumā paredzēto sodu sistēmu atkritumu apsaimniekošanas jomā un dažas iniciatīvas saistībā ar šo apsaimniekošanu, kā arī katra atsevišķā reģiona poligonu vērtējumu apskatu
Corpo Forestale dello Stato
(Valsts mežu pārvalde, turpmāk tekstā – “
CFS
”) 2002. gada ziņojumā.
Uzskatīdama, ka Itālijas Republika tai ir paziņojusi nepilnīgu sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildei nepieciešamo pasākumu sarakstu, Komisija tai 2008. gada 1. februārī nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kurā tā aicināja divu mēnešu laikā sniegt apsvērumus par minēto. Laika posmā no 2008. gada 10. aprīļa līdz 2008. gada 26. maijam šī dalībvalsts Komisijai vairakkārt darīja zināmus jaunus datus par katru Itālijas reģionu un Trentes [
Trente
] un Bolcāno [
Bolzano
] autonomajām provincēm, kā arī paziņoja informāciju par jauno valsts teritorijas uzraudzības programmu.
2008. gada 24. septembrī Briselē notikušajā sanāksmē un 2008. gada 12. novembra vēstulē Komisija kritizēja Itālijas Republikas paziņotās informācijas saturu. Pārbaudījusi dažādos dokumentus, ko tai pēc tam iesniedza šī dalībvalsts, Komisija, pamatodamās uz EKL 228. panta 2. punktu, tai 2009. gada 26. jūnijā nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā tā secināja, ka vispārējā pienākumu neizpilde, kuru Tiesa bija konstatējusi spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
), turpinās.
Pēc Itālijas Republikas lūguma termiņš, ko tai Komisija bija noteikusi atbildes sniegšanai uz šo argumentēto atzinumu, tika pagarināts līdz 2009. gada 30. septembrim. Šīs dalībvalsts atbilde Komisijā tika reģistrēta 2009. gada 1. oktobrī. Pēc minētās atbildes dalībvalsts Komisijai laika posmā no 2009. gada 13. oktobra līdz 2013. gada 19. februārim nosūtīja vēl citus atjauninātus dokumentus saistībā ar sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildi.
Pirmkārt, ņemot vērā Itālijas Republikas iesniegtos materiālus, Komisija uzskatīja, ka šī dalībvalsts vēl nav veikusi visus pasākumus sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildei, jo 218 poligoni 18 no 20 Itālijas reģionu teritorijām neatbilda Direktīvas 75/442 4. un 8. pantam. Otrkārt, Komisija no šo 218 nelegālo poligonu pastāvēšanas fakta secināja, ka ekspluatācijā noteikti ir poligoni, kuriem nav piešķirtas atļaujas, tādējādi pārkāpjot minētās direktīvas 9. pantu. Treškārt, Komisija uzskatīja, ka 16 no šiem 218 prasībām neatbilstošajiem poligoniem tiek uzglabāti bīstami atkritumi, neievērojot Direktīvas 91/689 2. panta 1. punkta prasības. Visbeidzot, Komisija uzskatīja, ka Itālijas Republika nav sniegusi pierādījumus, ka par pieciem poligoniem 2001. gada 16. jūlijā būtu bijuši iesniegti darbības uzlabošanas plāni vai to darbība būtu pārtraukta atbilstoši Direktīvas 1999/31 14. pantā noteiktajam.
Uzskatīdama, ka Itālijas Republika argumentētajā atzinumā noteiktajā un Komisijas pagarinātajā termiņā nav veikusi visus sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildei vajadzīgos pasākumus, Komisija 2013. gada 16. aprīlī cēla šo prasību.
Situācijas attīstība šīs tiesvedības laikā
Ar 2014. gada 10. aprīļa vēstuli Tiesa lūdza Itālijas Republikai un Komisijai līdz 2014. gada 16. maijam iesniegt atjauninātu informāciju par sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildi. Jānorāda bija arī jaunie, pēc 2002. gada uzskaitītie poligoni, kurus lietas dalībnieces minējušas savos procesuālajos rakstos.
Atbildē Itālijas Republika ietvēra atjauninātu pārskatu par Komisijas prasības pieteikumā minētajos 218 poligonos veiktajiem pasākumiem. Šī dalībvalsts turklāt iesniedza sarakstu ar 71 jaunu poligonu, kuri, kā tā norādīja, kaut arī nebija norādīti
CFS
2002. gada ziņojumā, ir ietverti Komisijas izvirzītajos pamatos.
Komisija savukārt vispirms savā atbildē uz Tiesas pieprasījumu sniegt informāciju un pēc tam tiesas sēdē apstiprināja, ka saskaņā ar tās rīcībā esošo jaunāko informāciju 198 poligoni joprojām neatbilst Direktīvas 75/442 4. pantam un ka tostarp 2 poligoni neatbilst arī šīs direktīvas 8. un 9. pantam, bet 14 – Direktīvas 91/689 2. panta 1. punktam. No informācijas, ar kuru savā starpā 2014. gada 23. maija sanāksmē apmainījās Komisija un Itālijas iestādes, turklāt izrietot, ka ir tikai 2 poligoni, kuri neatbilst Direktīvas 1999/31 14. pantam. Visbeidzot, neviens no jaunajiem Itālijas iestāžu uzskaitītajiem poligoniem neesot iekļauts šīs prasības priekšmetā.
Par prasības pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Itālijas Republika apstrīd šīs prasības pieņemamību, pirmkārt, tādēļ, ka informācijas avoti, uz kuriem Komisija ir balstījusies savā prasībā, tostarp
CFS
ziņojumi un šīs dalībvalsts paziņojumi neoficiālajās sanāksmēs ar Komisiju, nevarot būt pamats prasībai saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu, jo šādas tiesvedības noslēgumā iespējami piespriežamās finansiālās sankcijas esot saistītas ar konkrētu pienākumu neizpildi saistībā ar katru nelikumīgo poligonu.
Otrkārt, šī dalībvalsts pārmet Komisijai, ka tā ir paplašinājusi šīs prasības tvērumu, vērtējumā ņemot vērā pasākumus, kuri Itālijas iestādēm, pamatojoties uz LESD 260. panta 2. punktu, bija jāveic saistībā ar jaunajiem poligoniem, kuri
CFS
ziņojumā nav minēti.
Treškārt, 2011. gada 14. jūnija paziņojumā Itālijas Republikai Komisija strīda priekšmetu esot formulējusi citādāk, nekā tas bija izklāstīts argumentētajā atzinumā, un tādēļ tai būtu bijis jāizdod jauns argumentētais atzinums.
Ceturtkārt, Itālijas Republika norāda, ka spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) nekādi nav minēti Itālijas tiesiskā regulējuma trūkumi un ka Komisija nav norādījusi konkrētas šī regulējuma normas, kuras tās uzskata par neatbilstošām. Tā kā šādu norāžu nav, Itālijas Republikai neesot bijis iespējams aizstāvēties un prasība esot jāuzskata par nepieņemamu. Katrā ziņā attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma piemērošana būtu apgrūtināta uzlabojamās situācijas sarežģītības dēļ.
Piektkārt, Itālijas Republika uzskata, ka tā vienmēr ir pielikusi lielas pūles, lai novērstu Tiesas spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) konstatēto pienākumu neizpildi. Tādēļ minētā dalībvalsts lūdz šo prasību noraidīt.
Komisija savukārt atgādina, ka Tiesa spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) jau atzina, ka
CFS
ziņojums var tikt uzskatīts par drošu informācijas avotu, lai Komisija uzsāktu pārkāpuma procedūru, un ka diskusijas sanāksmēs šai sakarā starp Komisiju un Itālijas iestādēm ir notikušas, balstoties uz šo dokumentu.
Otrkārt, Komisija uzskata, ka sprieduma izpildes stadijā katrā ziņā ir likumīgi ņemt vērā citus kompetento pārvaldes iestāžu nenorādītus poligonus, ciktāl uz tiem noteikti ir attiecināma spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) konstatētā vispārīgā un ilgstošā pienākumu neizpilde.
Treškārt, 2011. gada 14. jūnija paziņojumā esot tikai attēlota situācijas attīstība kopš argumentētā atzinuma nosūtīšanas. Tādējādi neesot bijis vajadzības Itālijas Republikai nosūtīt jaunu argumentēto atzinumu.
Ceturtkārt, esot būtiski, lai Itālijas Republikai būtu pareizai atkritumu apsaimniekošanai piemērots tiesiskais regulējums. Šai ziņā Itālijas iestādes pašas esot uzskatījušas, ka grozījumi tiesību aktos ļautu izpildīt spriedumu Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
).
Piektkārt, Komisija norāda, ka Itālijas iestādes saskanīgu un uzticamu informāciju tai sāka sniegt tikai pēc argumentētā atzinuma nosūtīšanas.
Tiesas vērtējums
Tā kā Itālijas Republikas arguments par elementu, uz kuriem Komisija ir balstījusies šajā lietā, it īpaši
CFS
ziņojuma un šīs dalībvalsts paziņojumu, pierādījumu spēku uz Komisijas prasības pieņemamību neattiecas, tas ir jānoraida.
Attiecībā uz Itālijas Republikas izvirzīto iebildi par nepieņemamību attiecībā uz to, ka Komisijas prasības pieteikumā ir minēti jauni neatbilstīgie poligoni, ir jānorāda, ka LESD 260. panta 2. punktā paredzētā procedūra ir jāuzskata par īpašu Tiesas spriedumu izpildes procedūru tiesā, citiem vārdiem sakot, par izpildes veidu. Līdz ar to tās ietvaros var tikt izskatīta tikai tādu dalībvalstij Līgumos noteikto pienākumu neizpilde, ko Tiesa, pamatojoties uz LESD 258. pantu, ir atzinusi par pamatotu (skat. spriedumu Komisija/Vācija, C‑95/12,
EU:C:2013:676
, 23. punkts).
Šajā lietā katrā ziņā ir jāatgādina, ka spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) Tiesa vispārīgu un ilgstošu pienākumu neizpildi konstatēja, balstīdamās ne tikai uz
CFS
2002. gada ziņojumu, bet arī uz citu informāciju, kā, piemēram, parlamentāro izmeklēšanas komisiju izstrādātajiem ziņojumiem vai oficiālajiem dokumentiem, ko īpaši iesniegušas reģionālās iestādes. Šādos apstākļos, ciktāl Itālijas Republika Komisijai pārmet tikai, ka tā šajā tiesvedībā ir iekļāvusi arī minētos poligonus, neraugoties uz to, ka tie
CFS
ziņojumā nav minēti, šis arguments ir jānoraida, jo šādi poligoni noteikti ir ietverti pirmās tiesvedības atbilstoši EKL 226. pantam (jaunajā redakcijā – LESD 258. pants) noslēgumā konstatētajā vispārīgajā un ilgstošajā pārkāpumā (skat. pēc analoģijas saistībā ar prasību atbilstoši EKL 226. pantam spriedumu Komisija/Īrija, C‑494/01,
EU:C:2005:250
, 37.–39. punkts).
Par Itālijas Republikas secinājumu, ko tā izdarījusi no 2011. gada 14. jūnija paziņojuma, ka Komisija prasības priekšmetu ir paplašinājusi salīdzinājumā ar argumentētajā atzinumā minēto, pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka, tā kā Komisijai argumentētajā atzinumā, kas izdots, piemērojot EKL 228. panta 2. punktu, ir jāprecizē jautājumi, kādos attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi Tiesas spriedumu, ar kuru ir konstatēta pienākumu neizpilde, strīda priekšmets nevar tikt paplašināts attiecībā uz pienākumiem, kas nav norādīti argumentētajā atzinumā, pretējā gadījumā tas var veidot būtisku procedūras noteikumu, kas nodrošina tiesiskumu, pārkāpumu (skat. spriedumu Komisija/Portugāle, C‑457/07,
EU:C:2009:531
, 60. punkts).
Šajā lietā, kā savu secinājumu 35. punktā norādījusi arī ģenerāladvokāte, ir jāatzīst, ka Itālijas Republika nav pamatojusi, ka šajā lietā izdotajā argumentētajā atzinumā norādītie pienākumi iepriekšminētajā paziņojumā būtu mainīti. Iebilde par nepieņemamību saistībā ar šo paziņojumu tātad ir jānoraida.
Turklāt, apgalvojot, ka Itālijas Republikai, lai varētu izpildīt spriedumu Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
), ir jāizdara grozījumi tiesību aktos, Komisija nav izvirzījusi pienākumu, kura neizpildi Tiesa minētajā spriedumā nebūtu konstatējusi, bet, lai pierādītu pārmesto neizpildi, tikai norādījusi konstatētās neizpildes novēršanai Komisijas ieskatā veicamo pasākumu raksturu.
Par Itālijas Republikas argumentu, ka tā ar Komisiju esot sadarbojusies visu procedūras laiku, ir jāatzīst, ka šis apstāklis, pieņemot, ka tas tiešām tā ir, var tikt ņemts vērā, nosakot finansiālās sankcijas, bet prasības pieņemamību tas ietekmēt nevar.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasība ir pieņemama.
Par pienākumu neizpildi
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija, ņemdama vērā informāciju, ko Itālijas iestādes ir sniegušas 2009. gada 1. oktobra atbildē, un papildu informāciju 2009. gada 30. oktobra paziņojumā, uzskata, ka, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņa pagarinājumam, visā Itālijas Republikas teritorijā, izņemot Valle d’Aostas [
Val d’Aoste
] reģionu, Direktīvas 75/422 4., 8. un 9. panta prasībām neatbilda 368 vai pat 422 poligoni. 15, iespējams arī, ka 23 no šiem poligoniem, kuros tika uzglabāti bīstamie atkritumi, neatbilda arī Direktīvas 91/689 2. panta 1. punktam. Komisija paskaidro, ka saskaņā ar šo informāciju attīrīšanas vai atjaunošanas darbi poligonos bija vai nu nepabeigti, vai tikai ieplānoti, vai arī tos bija iecerēts plānot. Pārējie poligoni bija sekvestrēti.
Komisija uzskata, ka Itālijas Republikai bija jāīsteno vispārēja un ilgstoša rakstura strukturāli pasākumi, lai novērstu Tiesas spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) konstatēto pienākumu neizpildi. Šāda rakstura pārkāpuma konstatācija liecinot, ka valsts tiesību aktos paredzētā sodu sistēma nav atbilstoša un Itālijas iestādēm tā būtu jāpārveido, lai panāktu sprieduma izpildi.
Komisija tiesas sēdē precizēja, ka domstarpības lietas dalībnieku starpā ir par pienākumiem, kas izriet no Direktīvas 75/442 4. panta, nevis par nelikumīgo poligonu skaitu. Atbilstoši 4. panta pirmajai daļai Itālijas Republikai būtu ne tikai jāaizvāc atkritumi un attiecīgās vietas jāliedz izmantot kā poligonus, bet arī attiecībā uz katru no tām jāizvērtē nepieciešamība veikt reģenerēšanas pasākumus. Tādējādi, kaut arī šīs direktīvas 4. panta otrajā daļā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu atkritumu izmešanu, izgāšanu un nekontrolētu apglabāšanu, šādi pasākumi nav pietiekami šī panta pirmajā daļā paredzēto pienākumu izpildei. Saskaņā ar tiesas sēdes dienā pieejamo informāciju šo gandrīz visos Itālijas reģionos izvietoto poligonu attīrīšanas un/vai reģenerācijas pasākumi vēl esot tikuši veikti.
Attiecībā uz Direktīvas 1999/31 14. panta a)–c) punktu Komisija uzskata, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās šī panta prasībām neatbilda vismaz 93 no 2001. gada 16. jūlijā pastāvējušiem poligoniem, kuri atrodas vairāk nekā desmit reģionos. No Itālijas iestāžu atbildes uz argumentēto atzinumu esot secināms, ka attiecībā uz dažiem poligoniem nav nedz iesniegti, nedz apstiprināti darbības uzlabošanas plāni un nav arī galīgu lēmumu par to slēgšanu vai pārvietošanu. Par pārējiem poligoniem sniegtā informācija esot nepilnīga vai neskaidra, kā rezultātā, piemēram, attiecībā uz dažiem poligoniem, argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās neesot sniegti nekādi pierādījumi par to slēgšanu vai pārvietošanu. Vēl par citiem poligoniem vispār neesot sniegta nekāda informācija.
Itālijas Republika savukārt uzskata, ka tā ir veikusi visus pasākumus sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildei.
Vispirms tā norāda, ka valsts iestādes visus poligonus ir padarījušas drošus un ka Direktīvas 75/442 4. pantā neesot paredzēts pienākums poligonus reģenerēt vai attīrīt. Turpinot – neesot pierādīts Direktīvas 75/442 8. un 9. panta pārkāpums, jo visi 218 poligoni, kuri prasības pieteikumā bija kvalificēti kā neatbilstoši dienā, kad prasība tika iesniegta Tiesā, argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigās vairs nedarbojās. Turklāt lielākā daļa šo poligonu esot attīrīti vai tikuši pārveidoti, lai to teritorijas varētu izmantot tradicionālām vajadzībām. Visbeidzot, tā kā poligoni, kurus Komisija ir norādījusi kā neatbilstošus Direktīvas 1999/31 14. panta a)–c) punktam, ir slēgti, šī norma tiem vairs neesot piemērojama.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka, tā kā ar argumentētā atzinuma sniegšanu saistītais posms LESD 260. panta 2. punktā paredzētajā procedūrā sakarā ar pienākumu neizpildi ar šo pašu Līgumu ir atcelts, pienākumu neizpildes esamība saskaņā ar LESD 260. panta 1. punktu ir jāizvērtē attiecībā uz brīdinājumā vēstulē, kas nosūtīta saskaņā ar šo tiesību normu, noteiktā termiņa beigu dienu (skat. spriedumu Komisija/Spānija, C‑184/11,
EU:C:2014:316
, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, ja procedūra sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir uzsākta, pamatojoties uz EKL 228. panta 2. punktu, un argumentētais atzinums ir sniegts pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, proti, 2009. gada 1. decembra, pienākumu neizpildes esamība ir jāizvērtē attiecībā uz šajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigu dienu (skat. spriedumu Komisija/Spānija,
EU:C:2014:316
, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā šajā lietā Komisija argumentēto atzinumu atbilstoši EKL 228. panta 2. punktam izdeva 2009. gada 26. jūnijā, pārkāpuma esamība ir jāvērtē, ņemot vērā šajā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa, kuru Komisija pagarināja, beigu dienu, proti, 2009. gada 30. septembri.
Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru šādā tiesvedībā Komisijai ir pienākums iesniegt Tiesai informāciju, kas vajadzīga, lai noteiktu, kā dalībvalsts ir izpildījusi spriedumu par pienākumu neizpildi. Tā kā Komisija ir iesniegusi pietiekamus pierādījumus par pienākumu neizpildes turpināšanos, attiecīgās dalībvalsts kompetencē ir iesniegtos datus un to sekas pēc būtības un detalizēti apstrīdēt (skat. spriedumu Komisija/Itālija, C‑119/04,
EU:C:2006:489
, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, attiecībā uz Komisijas iebildēm par Direktīvas 75/442 normu neievērošanu ir secīgi jāpārbauda argumenti saistībā ar šīs direktīvas 4., 8. un 9. pantu.
Pirmkārt, attiecībā uz iebildi par Direktīvas 75/442 4. panta pārkāpumu Komisija uzskata, ka šī panta ievērošanai vecie nelikumīgie poligoni ir ne vien tikai jāslēdz vai jāpadara droši, bet arī tie jāattīra.
Šai ziņā Tiesa sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) 37. punktā ir atgādinājusi, ka, lai arī Direktīvas 75/442 4. panta pirmajā daļā nav precizēts to pasākumu saturs, kas veicami, lai nodrošinātu, ka atkritumu reģenerācija vai apglabāšana norit, neizmantojot tehnoloģijas vai metodes, kas apdraudētu cilvēku veselību un radītu kaitējumu dabas videi, tik un tā šī tiesību norma dalībvalstīm ir saistoša attiecībā uz mērķa sasniegšanu, tām atstājot rīcības brīvību šādu pasākumu vajadzības izvērtēšanai (skat. šai ziņā arī spriedumus Komisija/Īrija,
EU:C:2005:250
, 168. punkts; Komisija/Portugāle, C‑37/09,
EU:C:2010:331
, 35. punkts, un Komisija/Grieķija, C‑600/12,
EU:C:2014:2086
, 51. punkts). Tādējādi no tā, ka faktiskā situācija nav saderīga ar mērķiem, kas noteikti minētās direktīvas 4. panta pirmajā daļā, principā nav iespējams tieši secināt, ka attiecīgā dalībvalsts noteikti nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī tiesību norma. Tomēr Tiesa jau ir konstatējusi, ka tas, ka ilgstošā laikposmā būtiski tiek degradēta vide, kompetentajām iestādēm neiejaucoties, principā liecina, ka dalībvalsts ir pārsniegusi rīcības brīvību, kas tai piešķirta ar šo tiesību normu (skat. šai ziņā arī cita starpā spriedumus Komisija/Īrija,
EU:C:2005:250
, 169. punkts; Komisija/Portugāle,
EU:C:2010:331
, 36. punkts, un Komisija/Grieķija,
EU:C:2014:2086
, 52. punkts).
Šai ziņā Tiesa jau ir lēmusi, pirmkārt, ka kaitējums ar poligona pastāvēšanu videi tiek nodarīts tik un tā neatkarīgi no atkritumu veida un, otrkārt, ka tikai ar poligona slēgšanu un atkritumu apbēršanu ar zemi un šķembām nav pietiekami, lai cita starpā būtu izpildīti Direktīvas 75/442 4. pantā noteiktie pienākumi (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Portugāle,
EU:C:2010:331
, 37. punkts).
Šādos apstākļos ir jānoraida Itālijas Republikas arguments par to, ka Komisijas šajā tiesvedībā norādīto poligonu slēgšanas un drošības pasākumi, ja tie tiešām tiktu pierādīti, ir pietiekami Direktīvas 75/442 4. panta prasību izpildei. Tieši pretēji, kā pamatoti norāda Komisija un savu secinājumu 65. un 66. punktā klāsta ģenerāladvokāte, dalībvalstij saskaņā ar minēto 4. pantu ir turklāt jāpārliecinās, vai vecie nelikumīgie atkritumu poligoni nav jāattīra, un attiecīgā gadījumā tas jāizdara.
Ir jāpiebilst, ka Itālijas iestāžu apmeklējumi un pārbaudes nelikumīgajos poligonos, kā arī to noslēgumā tapušie pārskati apliecina, ka Itālijas Republika pilnībā apzinās, kādu apdraudējumu šie poligoni rada cilvēku veselībai un videi. Tāpat arī, kā savu secinājumu 67. punktā uzsvērusi ģenerāladvokāte, Itālijas Republika šajā tiesvedībā nepārtraukti ir norādījusi uz ziņām par atkritumu poligonu attīrīšanu. Tādēļ šī dalībvalsts nevar apgalvot, ka tai neesot bijis zināms, ka sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) pilnīgai izpildei ir jāveic arī pasākumi attiecīgo poligonu attīrīšanai.
Šajā lietā ir skaidrs, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās atsevišķos poligonos attīrīšanas darbi vēl tika veikti vai nebija uzsākti. Par citiem poligoniem Itālijas Republika nav sniegusi nekādus datus, kas ļautu noteikt, kad attiecīgajos poligonos tiks pabeigti attīrīšanas darbi. Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka Komisijas norādītajiem poligoniem nepieciešamie attīrīšanas darbi argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa pagarinājuma beigās nebija pabeigti.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisijas iebildums par ilgstošu Direktīvas 75/442 4. panta pārkāpumu ir pamatots.
Otrkārt, attiecībā uz iebildumu saistībā ar Direktīvas 75/442 8. panta pārkāpumu ir jāatgādina, ka šis pants, kurš cita starpā nodrošina preventīvās darbības principa īstenošanu, paredz, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka jebkurš atkritumu īpašnieks tos nodod privātam vai valsts savācējam vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apglabāšanas vai reģenerācijas darbības, vai ka šis atkritumu īpašnieks pats nodrošina reģenerāciju vai apglabāšanu atbilstoši šīs direktīvas noteikumiem (skat. spriedumu Komisija/Īrija,
EU:C:2005:250
, 179. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka šis pienākums nav izpildīts, ja dalībvalsts aprobežojas ar sekvestra uzlikšanu šādam nelikumīgam poligonam un ar poligona apsaimniekotāja kriminālvajāšanu (skat. cita starpā spriedumus Komisija/Īrija,
EU:C:2005:250
, 182. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Komisija/Portugāle,
EU:C:2010:331
, 55. punkts).
Šajā lietā Itālijas Republika nekādi neapgalvo, ka, tā kā atkritumu īpašnieks attiecīgos atkritumus nav apglabājis vai reģenerējis, šie atkritumi ir tikuši nodoti privātam vai valsts savācējam vai uzņēmumam, kas veic šīs darbības. Šī dalībvalsts tikai norāda, ka attiecīgie poligoni tikuši slēgti argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa pagarinājuma beigās un ka šajā jomā Itālijas tiesību aktos paredzētie kriminālsodi ir adekvāti.
No tā izriet, ka šī termiņa pagarinājuma beigās Itālijas Republika joprojām nebija izpildījusi tai Direktīvas 75/442 8. pantā paredzēto konkrēto pienākumu un ka Komisijas iebildums saistībā ar šo pantu ir pieņemams.
Treškārt, attiecībā uz iebildumu saistībā ar Direktīvas 75/442 9. panta pārkāpumu vispirms ir jāatgādina, ka ar šo pantu dalībvalstīm ir uzlikti pienākumi sasniegt rezultātu un tie ir formulēti skaidri un nepārprotami, proti, ka jebkurai iestādei vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apglabāšanas darbības, ir jāsaņem atļauja. Tādējādi dalībvalstīm ir jānodrošina, lai ieviestā atļauju sistēma tiktu efektīvi pielietota un ievērota, tostarp īstenojot pienācīgas kontroles un nodrošinot, ka tiek izbeigtas darbības, kas tiek veiktas bez atļaujas, un par tām piemērots efektīvs sods (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Īrija,
EU:C:2005:250
, 116. un 117. punkts).
Turklāt ir jāatzīmē, ka šīs direktīvas 9. pantā paredzētās atļauju sistēmas mērķis, kā izriet no šīs normas formulējuma, ir nodrošināt pareizu minētās direktīvas 4. panta piemērošanu, tostarp nodrošinot, ka šo atļauju ietvaros veiktās apglabāšanas darbības atbilst dažādām pēdējā minētā panta prasībām (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Īrija,
EU:C:2005:250
, 118. un 131. punkts).
No tā izriet, ka tikai ar poligona slēgšanu vien nav pietiekami, lai varētu uzskatīt, ka ir izpildīts Direktīvas 75/442 9. pantā paredzētais pienākums, kā arī šīs direktīvas 4. un 8. pantā noteiktie pienākumi.
Šajā lietā Itālijas Republika arī attiecībā uz tai pārmesto Direktīvas 75/442 9. panta pārkāpumu tikai apgalvo, ka visi Komisijas norādītie poligoni noteiktā termiņa beigās esot bijuši slēgti. Turklāt šī dalībvalsts savos procesuālajos rakstos atzīst, ka dažu no šiem poligoniem apsaimniekotājiem vispār neesot bijusi atļauja šī panta izpratnē. No tā izriet, ka datumā, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņa pagarinājums, Itālijas Republika joprojām nebija izpildījusi tai minētajā pantā noteikto pienākumu un tādējādi Komisijas iebildums saistībā ar šo pantu ir atbalstāms.
Otrkārt, attiecībā uz iebildumu saistībā ar Direktīvas 91/689 2. panta 1. punkta pārkāpumu atbilstoši šai normai dalībvalstīm ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai uzliktu par pienākumu, ka ikvienā vietā, kur notiek bīstamo atkritumu noglabāšana, tie tiek reģistrēti un identificēti.
No šīs normas teksta ir secināms, ka dalībvalstīm ir pienākums sistemātiski reģistrēt un identificēt visus to teritorijā noglabātos bīstamos atkritumus, lai šādi atbilstoši minētās direktīvas preambulas sestajā apsvērumā paustajam mērķim raudzītos, lai bīstamo atkritumu likvidēšana un reģenerēšana tiktu pēc iespējas pilnīgi uzraudzīta (spriedums Komisija/Grieķija, C‑163/03,
EU:C:2005:226
, 63. punkts).
Šajā lietā pietiek konstatēt, ka Itālijas Republika nav apgalvojusi un – vēl jo mazāk – pierādījusi, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa pagarinājuma beigās tā būtu izsmeļoši reģistrējusi un identificējusi Komisijas norādītajos poligonos noglabātos bīstamos atkritumus, kā tas ir paredzēts Direktīvas 91/689 2. panta 1. punktā. Līdz ar to minētajā datumā Itālijas Republika joprojām nebija panākusi no šīs normas izrietošā pienākuma izpildi.
Treškārt, attiecībā uz iebildumu par Direktīvas 1999/31 14. panta a)–c) punkta pārkāpumu ir jāatgādina, ka, atļaujot izmantot poligonu, par kuru kompetentajās iestādēs nav iesniegts un apstiprināts darbības uzlabošanas plāns, dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti šai tiesību normā (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Slovākija, C‑331/11,
EU:C:2013:271
, 34.–39. punkts).
Šai situācijā ir jāatzīmē, ka Itālijas Republika nekādi nav apgalvojusi, ka Direktīvas 1999/31 14. pantā paredzētie darbības uzlabošanas plāni būtu tikuši iesniegti par attiecīgajiem poligoniem kompetentajām iestādēm. Šī dalībvalsts vienīgi norāda, ka visi saistībā ar šī panta pārkāpumu minētie poligoni esot bijuši slēgti, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam. Kā izriet no minētās dalībvalsts apsvērumiem, daži no minētajiem poligoniem darbojās bez atļaujas un attiecībā uz tiem nebija noteikts neviens formāls slēgšanas pasākums. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka šobrīd Itālijas Republika joprojām nav izpildījusi arī šīs direktīvas 14. panta a)–c) punktā noteiktos pienākumus.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ir jāatzīst, ka, argumentētajā atzinumā noteiktajā un Komisijas pagarinātajā termiņā neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu spriedumu Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
), Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti LESD 260. panta 1. punktā.
Par finansiālajām sankcijām
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija lūdz piespriest samaksāt kavējuma naudu un naudas sodu, jo tikai ar kavējuma naudu atbilstoši LESD 260. pantam neesot pietiekami, lai mudinātu dalībvalstis bez kavēšanās veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izbeigtu atbilstoši LESD 258. pantam konstatētas pienākumu neizpildes.
Saistībā ar minētās kavējuma naudas un naudas soda apmēru Komisija pamatojas uz savu 2005. gada 13. decembra Paziņojumu “[LESD 260.] panta īstenošana” (SEC(2005) 1658), kurš ir atjaunināts ar Komisijas 2012. gada 31. augusta Paziņojumu “Datu atjaunošana, ko izmanto naudas sodu un kavējuma naudas aprēķināšanai, ko Komisija piedāvās Tiesai pārkāpumu procedūru ietvaros” (C(2012) 6106, galīgā redakcija).
Šajā lietā Komisija uzskata, ka kavējuma nauda EUR 256 819,20 apmērā par kavējuma dienu ir apstākļiem atbilstoša. Šī summa tiekot iegūta, reizinot kavējuma naudas pamatsummu EUR 640 dienā ar smaguma koeficientu 8 (piemērojot skalu no 1 līdz 20), ilguma koeficientu 3 (piemērojot skalu no 1 līdz 3), un ar “n” faktoru, kas atspoguļo Itālijas Republikas maksātspēju un tās balsu skaitu Eiropas Savienības Padomē, proti, 16,72.
Attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija atgādina, pirmkārt, cik nozīmīgas ir attiecīgās normas, kuras veido cilvēku veselības un vides aizsardzības pamatinstrumentu. Ņemot vērā īpašo Direktīvas 75/442 4. panta svarīgumu (Komisija/Grieķija, C‑387/97,
EU:C:2000:356
), apstāklis, ka daži poligoni tagad atbilst šīs direktīvas 8. un 9. panta prasībām, tikai nedaudz varot ietekmēt sankciju, kura Tiesai būtu jāpiemēro. Būtu jāatgādina arī tas, ka Tiesa spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) ir konstatējusi, ka Itālijas Republika savus pienākumus nav izpildījusi “vispārīgi un ilgstoši”.
Otrkārt, Komisija īpaši izceļ pārkāpuma ietekmi uz sabiedriskām un privātām interesēm, tostarp norādot uz šķebinošām smakām un troksni, kuri ceļas no atkritumu izgāšanas, apkārtējās vides piesārņojumu un risku, ka šis piesārņojums varētu ietekmēt cilvēku veselību un izmainīt dabas ainavas.
Treškārt, Komisija uzskata, ka atkritumu apglabāšanas jomā ir labi iedibināta Tiesas judikatūra un ka pārkāpto normu tvērums tādējādi ir skaidrs un nepārprotams.
Ceturtkārt, lai arī kopš procedūras, kurā tika konstatēts 5301 nelikumīgs poligons, uzsākšanas situācija ir ievērojami uzlabojusies, tomēr esot jāņem vērā, ka pret Itālijas Republiku ir vērstas arī citas procedūras saistībā ar pārkāpumiem kā atkritumu apsaimniekošanas, tā citās jomās, no kurām dažu noslēgumā ar spriedumu ir konstatēta pienākumu neizpilde.
Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Komisija atgādina, ka no sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) pasludināšanas 2007. gada 26. aprīlī līdz Komisijas 2012. gada 24. oktobra lēmumam vērsties Tiesā ar šo prasību ir pagājuši 65 mēneši.
Komisija piedāvā kavējuma naudu noteikt pakāpeniski samazināmā apmērā, lai ņemtu vērā progresu, ko Itālijas Republika panākusi sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildē. Šī kavējuma nauda būtu jāaprēķina, saskaitot esošos nelikumīgos poligonus, divkārt ņemot vērā poligonus, kuros tiek glabāti bīstamie atkritumi, un tad kavējuma naudas apmēru izdalot ar šādi iegūto skaitli. Tādējādi kavējuma naudas apmērs samazinātos par katru poligonu, kurš ir uzskatāms par prasībām atbilstošu. Komisija piedāvā kavējuma naudu aprēķināt reizi pusgadā, ņemot vērā situācijas attīstību nelegālo poligonu jomā Itālijā.
Turklāt, atbildot uz jautājumu, kuru tiesas sēdē Tiesa uzdeva par pakāpeniski samazināmas kavējuma naudas efektivitāti, ņemot vērā lietas dalībnieku viedokļu ievērojamās atšķirības, Komisija uzsvēra, ka tās domstarpības ar Itālijas Republiku ir par to, kādi pasākumi šai dalībvalstij ir jāveic Direktīvas 75/442 4. panta izpildei. Šādos apstākļos Komisija ir pārliecināta, ka gadījumā, ja Tiesa šajā spriedumā piekristu Komisijas izvirzītajai minētā 4. panta interpretācijai, Itālijas Republika šo spriedumu pildītu un turpinātu Komisijai sniegt informāciju par pasākumiem, kas veikti attiecībā uz katru no poligoniem.
Naudas sodu Komisija piedāvā aprēķināt tādējādi, ka nemainīgā pamatsumma par dienu EUR 210 apmērā tiek reizināta, pirmkārt, ar smaguma koeficientu un faktoru “n”, kura attiecīgie lielumi 8 un 16,72 atbilst kavējuma naudas aprēķināšanai piedāvātajām vērtībām, un, otrkārt, ar pārkāpuma turpināšanās dienu skaitu. Tādējādi naudas soda summai būtu jābūt EUR 28 089,60 reizinājumam ar dienu skaitu, kas pagājušas no sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) pasludināšanas līdz sprieduma šajā lietā pasludināšanai.
Itālijas Republika savukārt norāda, ka finansiālo sankciju piemērošana samazinātu reģionu un vietējo pašvaldību rīcībā esošos vides pārvaldības resursus.
Par pārkāpuma smagumu Itālijas Republika uzskata, ka tai pārmestās pienākumu neizpildes nozīme esot mazāka, salīdzinot ar pārkāpumu, par kuru tika pasludināts spriedums Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
). Turklāt valsts iestādēm neesot bijis kontroles pār kritizēto situāciju, kā rezultātā no pagātnes darbībām esot radusies faktiskā situācija, kurai nepieciešami papildu termiņi attiecīgo poligonu atbilstības panākšanai.
Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Itālijas Republika norāda, ka visi poligoni, par kuru nelikumīgo darbību tai tiek pārmests, jau sen nedarbojas.
Itālijas Republika tiesas sēdē paskaidroja, ka tā nevēlas sniegt apsvērumus par Komisijas priekšlikumu piemērot pakāpeniski samazināmu kavējuma naudu, jo tā apstrīd tai inkriminētās pienākumu neizpildes pastāvēšanu kā tādu.
Tiesas vērtējums
Ievada apsvērumi
Jāatgādina, ka katrā lietā Tiesai, ņemot vērā konkrētās izskatāmās lietas apstākļus, kā arī tās ieskatā vajadzīgo pārliecināšanas un atturēšanas pakāpi, ir jānosaka atbilstošas finansiālās sankcijas, lai cita starpā novērstu analoģisku Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanos (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Spānija,
EU:C:2014:316
, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par kavējuma naudu
Konstatējusi, ka Itālijas Republika noteiktajā termiņā nav izpildījusi spriedumu Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
), Tiesa var piespriest šai dalībvalstij kavējuma naudu, ciktāl neizpilde ir turpinājusies līdz faktu izvērtēšanai Tiesā (skat. šajā ziņā spriedumu Komisija/Spānija, C‑610/10,
EU:C:2012:781
, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai noteiktu, vai Itālijas Republikai pārmestā neizpilde ir turpinājusies līdz minētajai faktu izvērtēšanai, ir jāizvērtē pasākumi, kuri, kā apgalvo šī dalībvalsts, tikuši veikti pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa pagarinājuma beigām.
Tiesas sēdē Komisija paskaidroja, ka 18 no 20 Itālijas reģioniem atrodas 200 poligoni, kuri joprojām neatbilst attiecīgajām normām. Šī iestāde it īpaši norāda, ka 198 poligoni joprojām neatbilst Direktīvas 75/442 4. pantam, divi no tiem neatbilst arī šīs direktīvas 8. un 9. pantam, bet četrpadsmit, kuros tiek glabāti bīstamie atkritumi, neatbilst arī Direktīvas 91/689 2. panta 1. punktam. Turklāt tikai par diviem poligoniem, pretrunā Direktīvas 1999/31 14. panta a)–c) punktam, neesot pieņemti nedz darbības uzlabošanas plāni, nedz veikti galīgas slēgšanas pasākumi. Itālijas Republika savukārt turpināja apstrīdēt jebkādu minēto normu pārkāpumu, būtībā izmantojot tos pašus argumentus, kurus tā bija formulējusi savā iebildumu rakstā un atbildes rakstā uz repliku, it īpaši minot, ka Direktīvas 75/442 4. pantā neesot noteikts nekāds pienākums attīrīt nelikumīgos poligonus un ka visi Komisijas minētie poligoni jau sen nedarbojas. Šī dalībvalsts turklāt norādīja, ka tai nav izdevies atrast vienu no diviem saistībā ar Direktīvas 75/442 8. un 9. pantu minētajiem poligoniem, proti,
Altamura‑Sgarrone
poligonu Materas (Bazilikata) [
Matera
(
Basilicate
)] pašvaldības teritorijā, jo
CFS
šo poligonu nebija precīzi norādījusi.
Šai ziņā vispirms ir jāatgādina, kā norādīts šī sprieduma 50.–63. punktā un pretēji Itālijas Republikas apgalvotajam, ka, lai būtu izpildīti Direktīvas 75/442 4., 8. un 9. pantā paredzētie pienākumi, nav pietiekami ar visu attiecīgo poligonu slēgšanu. Konkrētāk, attiecībā uz
Altamura‑Sgarrone
poligonu ir jānorāda, ka tās iebildumu rakstam pievienotajos dokumentos Itālijas Republika ir sniegusi informāciju par šī poligona attīrīšanas pasākumiem. Tikai atbildes raksta uz repliku stadijā šī dalībvalsts norādīja, ka tā ir sajaukusi šo poligonu ar kādu citu, turklāt piebilstot, ka Altamuras [
Altamura
] pašvaldība neatrodas Bazilikatas reģionā, bet gan Apūlijas [
Puglia
] reģionā. Šīs Itālijas Republikas norādes, pat ja tās būtu pamatotas, neatspēko apgalvojumu par pienākumu neizpildes turpināšanos, jo tās pamatā nav noteikts neattīrītu poligonu skaits, bet gan no iepriekšējām normām izrietošo pienākumu vispārēja un ilgstoša neizpilde. Tieši pretēji, apstākļi, kas ir pamatā lietas dalībnieku debatēm Tiesā par šo tīri faktisko aspektu, nepierāda, ka pārmestā pienākumu neizpilde būtu izbeigta.
Turpinājumā Komisija apliecināja – gan savā rakstveida atbildē uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, gan arī tiesas sēdē – ka Itālijas Republika joprojām nereģistrē un neidentificē četrpadsmit poligonos esošos bīstamos atkritumus. Tā kā lietas materiālos nav elementu, kas ļautu secināt, ka šāda reģistrācija būtu veikta, ir jākonstatē, ka minētā dalībvalsts attiecībā uz šiem poligoniem joprojām nav izpildījusi arī Direktīvas 91/689 2. panta 1. punktā paredzēto pienākumu.
Visbeidzot, attiecībā uz diviem poligoniem, kuri atzīmēti kā joprojām neatbilstoši Direktīvas 1999/31 14. panta a)–c) punktam, pietiek norādīt, ka Itālijas Republika nav pierādījusi, ka par šiem poligoniem būtu iesniegts un apstiprināts darbības uzlabošanas plāns vai galīgs lēmums par to slēgšanu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka daudzie poligoni, kuri atrodas gandrīz visos Itālijas Reģionos, joprojām nav atbilstoši attiecīgo normu prasībām un ka tādējādi Itālijas Republikai pārmestā pienākumu neizpilde brīdī, kad notiek faktu pārbaude Tiesā, joprojām pastāv.
Šādos apstākļos Tiesa uzskata, ka kavējuma naudas piespriešana Itālijas Republikai ir finansiāli piemērots veids, lai to mudinātu veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izbeigtu konstatēto pienākumu neizpildi un nodrošinātu pilnīgu sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildi.
Attiecībā uz šādas kavējuma naudas apmēru un formu Tiesai, īstenojot savu rīcības brīvību, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai šī kavējuma nauda ir jānosaka tā, lai tā būtu, pirmkārt, piemērota apstākļiem un, otrkārt, samērīga ar konstatēto pārkāpumu, kā arī attiecīgās dalībvalsts maksātspēju (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Luksemburga, C‑576/11,
EU:C:2013:773
, 46. punkts un tajā minētā judikatūra). Komisijas ieteikumi par kavējuma naudu nevar saistīt Tiesu, un tie ir izmantojami tikai kā noderīgas atsauces pamats. Tāpat arī pamatnostādnes, kas ir ietvertas Komisijas paziņojumos, nav saistošas Tiesai, bet palīdz nodrošināt šīs iestādes veiktās rīcības pārskatāmību, paredzamību un tiesisko noteiktību, kad tā izsaka priekšlikumus Tiesai (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Spānija,
EU:C:2012:781
, 116. punkts un tajā minētā judikatūra). Procedūrā atbilstoši LESD 260. panta 2. punktam par dalībvalsts turpinātu pienākumu neizpildi, neraugoties uz to, ka šī pati pienākumu neizpilde jau tikusi konstatēta vienā spriedumā atbilstoši EKL 226. vai LESD 258. pantam, Tiesai ir jāsaglabā brīvība noteikt kavējuma naudu tādā apmērā un formā, kādus tā uzskata par atbilstošiem, lai šo dalībvalsti mudinātu izbeigt pirmajā Tiesas spriedumā konstatēto tās pienākumu neizpildi.
Tiesa jau ir atzinusi, ka šī sankcija ir jānosaka atkarībā no piespiešanas pakāpes, kāda nepieciešama, lai dalībvalsts, kas neizpilda spriedumu, kurš taisīts sakarā ar pienākumu neizpildi, mainītu savu rīcību un izbeigtu pārkāpumu, kurā tā tiek vainota (spriedums Komisija/Spānija,
EU:C:2012:781
, 117. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, Tiesai veicot vērtējumu, pamata kritēriji, kas ir jāņem vērā, lai nodrošinātu kavējuma naudas piespiedu iedarbību nolūkā panākt vienotu un efektīvu Savienības tiesību piemērošanu, principā ir pārkāpuma ilgums, tā smagums un attiecīgās dalībvalsts maksātspēja. Piemērojot šos kritērijus, Tiesai īpaši ir jāņem vērā tas, kā neizpilde ietekmē privātās un sabiedrības intereses, kā arī tas, cik steidzami ir mudināt attiecīgo dalībvalsti izpildīt savus pienākumus (spriedums Komisija/Spānija,
EU:C:2012:781
, 119. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz pārkāpuma smagumu ir jākonstatē, ka pienākums apglabāt atkritumus, tādējādi neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi, kā tas izriet no LESD 191. panta, ir viens no Eiropas Savienības politikas mērķiem vides jomā. It īpaši no Direktīvas 75/442 4. panta izrietošo pienākumu neizpilde jau šo pienākumu rakstura dēļ vien var tieši apdraudēt cilvēku veselību un radīt kaitējumu videi un tādēļ ir uzskatāma par īpaši smagu (skat. šajā ziņā spriedumu Komisija/Grieķija,
EU:C:2000:356
, 94. punkts).
Direktīvas 91/689 2. panta 1. punktā paredzētā pienākuma noteikt, ka katrā bīstamo atkritumu poligonā noglabātie atkritumi ir jāreģistrē un jāidentificē, neizpilde arī ir jāuzskata par smagu, jo šī pienākuma ievērošana ir obligāts nosacījums, lai pilnībā īstenotu Direktīvas 75/442 4. pantā paredzētos mērķus (skat. pēc analoģijas spriedumu Komisija/Grieķija,
EU:C:2000:356
, 95. punkts), un tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka šādi atkritumi, kā norādījusi arī Komisija, pēc to būtības ietver lielāku risku cilvēku veselībai un videi.
Turklāt, kā uzsvērusi Komisija, apstāklis, ka izskatāmā lieta attiecas uz sprieduma saistībā ar vispārēju un ilgstošu praksi neizpildi, vēl jo vairāk apstiprina aplūkojamās pienākumu neizpildes smagumu.
Kaut arī Itālijas Republika, kā tā norādījusi, kopš sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) ir panākusi ievērojamu progresu attiecīgajām normām neatbilstošo poligonu skaita samazināšanā, tomēr, kā arī atzīmējusi Komisija, progress kopš argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa pagarinājuma beigām ir kļuvis ļoti lēns un joprojām ir ievērojams skaits nelikumīgu poligonu, kuri atrodas gandrīz visos Itālijas reģionos.
Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu ir jānorāda, ka tas ir jāizvērtē, ņemot vērā brīdi, kurā Tiesa izvērtē faktus, nevis brīdi, kad Komisija vērsās Tiesā (spriedums Komisija/Spānija,
EU:C:2012:781
, 120. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, kā izriet arī no šī sprieduma 90.–93. punkta, Itālijas Republika nav varējusi pierādīt, ka spriedumā Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) konstatētā pienākumu neizpilde patiešām ir beigusies. Tādēļ ir jāuzskata, ka šī pienākumu neizpilde pastāv ilgāk nekā septiņus gadus, kas ir ievērojami ilgs laiks.
Attiecībā uz Itālijas Republikas maksātspēju Tiesa jau ir atzinusi, ka ir jāņem vērā nesenākā dalībvalsts inflācijas un iekšējā kopprodukta attīstība, kāda tā ir datumā, kurā Tiesa izvērtē faktus (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Īrija, C‑279/11,
EU:C:2012:834
, 78. punkts).
Lai noteiktu saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu uzliekamās kavējuma naudas formu, Tiesai ir jāņem vērā dažādi faktori, kas saistīti kā ar attiecīgās pienākumu neizpildes raksturu, tā arī ar konkrētās lietas apstākļiem. Kā izklāstīts šī sprieduma 95. punktā, kavējuma naudas forma, tāpat kā finansiālo sankciju apmērs, paliek Tiesas ziņā un tai nekādi nav saistoši Komisijas priekšlikumi šai sakarā.
Attiecībā uz Komisijas piedāvājumu piemērot pakāpeniski samazināmu kavējuma naudu ir jānorāda, ka, pat lai nodrošinātu Tiesas sprieduma pilnīgu izpildi, kavējuma nauda ir jāpiemēro pilnā apmērā, līdz attiecīgā dalībvalsts ir veikusi visus pasākumus konstatētās pienākumu neizpildes izbeigšanai, tomēr atsevišķos specifiskos gadījumos var tikt izskatīta iespēja piemērot sankciju, kurā ņemts vērā dalībvalsts panāktais progress, pildot attiecīgos pienākumus (skat. šai ziņā spriedumus Komisija/Spānija, C‑278/01,
EU:C:2003:635
, 43.–51. punkts; Komisija/Itālija, C‑496/09,
EU:C:2011:740
, 47.–55. punkts, un Komisija/Beļģija, C‑533/11,
EU:C:2013:659
, 73. un 74. punkts).
Šādos lietas apstākļos un it īpaši ņemot vērā informāciju, ko Tiesai sniegušas Itālijas Republika un Komisija, Tiesa uzskata, ka ir jāpiemēro pakāpeniski samazināma kavējuma nauda. Tādēļ ir jānosaka šīs kavējuma naudas aprēķināšanas veids, kā arī tās maksājumu periodiskums.
Attiecībā uz pēdējo minēto jautājumu, kā piedāvājusi Komisija, ir jānosaka ik pusgadu pakāpeniski samazināma kavējuma nauda, lai šī iestāde varētu novērtēt progresu sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildes pasākumos, ņemot vērā attiecīgā perioda beigās valdošo situāciju (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Itālija,
EU:C:2011:740
, 54. punkts).
Turklāt, kā to piedāvājusi Komisija, ir jāpiespriež kavējuma nauda, kuras apmērs tiek pakāpeniski samazināts proporcionāli poligoniem, kuru atbilstība ir panākta atbilstoši sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) prasībām, poligonus, kuros tiek glabāti bīstamie atkritumi, ņemot vērā divkārt (skat. pēc analoģijas spriedumus Komisija/Spānija,
EU:C:2003:635
, 50. punkts, un Komisija/Itālija,
EU:C:2011:740
, 52. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa savas rīcības brīvības ietvaros uzskata par atbilstošu noteikt kavējuma naudu EUR 42 800 000 pusgadā, to samazinot par summu, kura atbilst poligonu skaitam, attiecībā uz kuriem attiecīgā pusgada beigās ir panākta atbilstība spriedumam Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
), turklāt poligonus, kuros tiek glabāti bīstamie atkritumi, ņemot vērā divkārt.
Lai aprēķinātu summu, par kādu katra sešu mēnešu laikposma beigās kopš šī sprieduma pasludināšanas kavējuma nauda tiks samazināta, Komisijai ir jāņem vērā tikai līdz atbilstošā pusgada beigām tai iesniegtie pierādījumi par to, ka ir veikti nepieciešamie pasākumi sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) izpildei.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāpiespriež Itālijas Republikai Komisijai kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) pilnīgai izpildei, samaksāt ik pusgadu maksājamu kavējuma naudu, kura par pirmo pusgadu pēc šī sprieduma pasludināšanas tā beigās tiek aprēķināta no sākotnējās summas EUR 42 800 000 apmērā, kura var tikt samazināta par EUR 400 000 par katru bīstamo atkritumu poligonu, kura atbilstība minētajam spriedumam ir tikusi panākta, un par EUR 200 000 par katru no pārējiem poligoniem, kura atbilstība minētajam spriedumam ir tikusi panākta. Nākamajos pusgados katra no tiem beigās maksājamā kavējuma nauda tiek aprēķināta, par pamatu ņemot iepriekšējam pusgadam aprēķināto kavējuma naudas apmēru un piemērojot tādus pašus samazinājumus atkarībā no attiecīgajā pusgadā panāktā poligonu, uz kuriem attiecas pienākumu neizpilde, atbilstības nodrošināšanas progresa.
Par naudas sodu
Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesa, īstenojot savu rīcības brīvību, kas tai ir piešķirta attiecīgajā jomā, var kumulatīvi noteikt kavējuma naudu un naudas sodu (spriedums Komisija/Spānija,
EU:C:2012:781
, 140. punkts un tajā minētā judikatūra).
Naudas soda piespriešanai un šā soda iespējamā apmēra noteikšanai katrā lietā ir jāņem vērā visi atbilstošie apstākļi gan saistībā ar konstatētās pienākumu neizpildes īpatnībām, gan tās dalībvalsts, uz kuru attiecas saskaņā ar LESD 260. pantu uzsāktā procedūra, pašas nostāju. Šajā ziņā minētajā tiesību normā Tiesai ir paredzēta plaša rīcības brīvība, lai lemtu par šādas sankcijas piemērošanu vai nepiemērošanu un vajadzības gadījumā noteiktu tās apmēru (skat. spriedumu Komisija/Spānija,
EU:C:2014:316
, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir svarīgi ņemt vērā visus juridiskos un faktiskos apstākļus, kuri ir pamatā konstatētajai pienākumu neizpildei, un īpaši Savienības tiesībām joprojām neatbilstošo poligonu lielo skaitu. Turklāt, kā savu secinājumu 188. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, papildus šai lietai par sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) neizpildi Tiesa ir izskatījusi vēl 20 lietas atkritumu jomā, kuru noslēgumā ir konstatēta šai dalībvalstij Savienības tiesībās noteikto pienākumu neizpilde.
Šāda dalībvalsts prettiesiskās rīcības atkārtošanās īpašā Savienības darbības jomā liecina par to, ka analoģisku Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanās nākotnē efektīvai novēršanai ir jāveic tāds atturošs pasākums kā naudas soda samaksas piespriešana (skat. spriedumu Komisija/Spānija,
EU:C:2014:316
, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos Tiesai, īstenojot savu rīcības brīvību, ir jānosaka minētā naudas soda apmērs tā, lai tas, pirmkārt, būtu pielāgots apstākļiem un, otrkārt, samērīgs ar izdarīto pārkāpumu (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Grieķija, C‑369/07,
EU:C:2009:428
, 146. punkts).
Šai ziņā svarīgo faktoru starpā ietilpst tādi elementi kā konstatētā pārkāpuma smagums un tā ilgums kopš sprieduma, ar ko tas konstatēts, pasludināšanas (spriedums Komisija/Itālija,
EU:C:2011:740
, 94. punkts), kā arī attiecīgās dalībvalsts maksātspēja (skat. šai ziņā spriedumu Komisija/Spānija,
EU:C:2014:316
, 80. punkts).
Attiecībā uz šiem faktoriem vērā ņemamie apstākļi it īpaši izriet no šī sprieduma 98.–104. punkta. Šai ziņā it īpaši ir jāatgādina, ka attiecīgais pārkāpums ir vispārējs un ilgstošs, ka tā ietvaros aplūkojamie poligoni atrodas gandrīz visos Itālijas reģionos un ka dažos no šiem poligoniem tiek glabāti bīstamie atkritumi, kuri ir īpaši bīstami cilvēku veselībai un videi.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, Tiesa uzskata, ka, nosakot 40 miljonu euro naudas sodu, kas Itālijas Republikai ir jāsamaksā, tiktu veikts atbilstošs lietas apstākļu novērtējums.
Līdz ar to Itālijas Republikai ir jāpiespriež samaksāt Komisijai naudas sodu 40 miljonu euro apmērā, ieskaitot to kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā ir tikusi konstatēta pienākumu neizpilde, jāpiespriež Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu spriedumu Komisija/Itālija (C‑135/05,
EU:C:2007:250
), Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti LESD 260. panta 1. punktā;

2)
Itālijas Republika maksā Eiropas Komisijai kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz sprieduma Komisija/Itālija (
EU:C:2007:250
) pilnīgai izpildei, ik pusgadu maksājamu kavējuma naudu, kura par pirmo pusgadu pēc šī sprieduma pasludināšanas tā beigās tiek aprēķināta no sākotnējās summas EUR 42 800 000 apmērā, kura var tikt samazināta par EUR 400 000 par katru no bīstamo atkritumu poligoniem, kuru atbilstība minētajam spriedumam ir tikusi panākta, un par EUR 200 000 par katru no pārējiem poligoniem, kuru atbilstība minētajam spriedumam ir tikusi panākta. Nākamajos pusgados katra no tiem beigās maksājamā kavējuma nauda tiek aprēķināta, par pamatu ņemot iepriekšējam pusgadam aprēķināto kavējuma naudas apmēru un piemērojot tādus pašus samazinājumus atkarībā no attiecīgajā pusgadā panāktā progresa poligonu, uz kuriem attiecas pienākumu neizpilde, atbilstības nodrošināšanā;

3)
Itālijas Republika samaksā Eiropas Komisijai naudas sodu 40 miljonu euro apmērā, ieskaitot to kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”;

4)
Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.