CELEX: 62009CJ0352
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Ruostumattomasta teräksestä valmistettujen levytuotteiden yhteisön markkinat
Päätös, jossa todetaan HT 65 artiklan rikkominen EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeen asetuksen (EY) N:o 1/2003 perusteella
Komission toimivalta
Nulla poena sine lege -periaate ja oikeusvoimaperiaate
Puolustautumisoikeudet
Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen
Vastuun siirtäminen ilmoituksella
Vanhentuminen
Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä

ThyssenKrupp Nirosta GmbH (aikaisemmin ThyssenKrupp Stainless AG) vaatii muutoksenhaullaan unionin tuomioistuinta kumoamaan
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-24/07, ThyssenKrupp Stainless vastaan komissio, 1.7.2009
antaman tuomion (Kok., s. II-2309; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla se hylkäsi sekä valittajan vaatimuksen EHTY:n
65 artiklan mukaisesta menettelystä 20.12.2006 tehdyn komission päätöksen (asia COMP/F/39.234 – Seostelisä – Päätöksen tekeminen
uudelleen) (jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamisesta että sen toissijaisen vaatimuksen sille riidanalaisella päätöksellä
määrätyn sakon alentamisesta.
Euroopan komissio totesi mainitussa päätöksessä, että Thyssen Stahl AG (jäljempänä Thyssen Stahl) oli ajanjaksolla 16.12.1993–31.12.1994
rikkonut HT 65 artiklan 1 kohtaa muuttamalla ja soveltamalla yhteisesti seostelisän viitearvojen laskukaavaa, ja se määräsi
tämän vuoksi ThyssenKrupp Stainless AG:lle 3 168 000 euron suuruisen sakon.
I
Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
EHTY:n perustamissopimuksen määräykset
HT 65 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1. Kiellettyjä ovat yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat,
jotka ovat omiaan suoraan tai välillisesti estämään, rajoittamaan tai vääristämään tavanomaista kilpailua yhteismarkkinoilla,
ja erityisesti sellaiset sopimukset, päätökset ja menettelytavat, joilla pyritään:
a)      vahvistamaan tai määräämään hintoja;
b)      rajoittamaan tai valvomaan tuotantoa, tekniikan kehitystä tai investointeja;
c)      jakamaan markkinoita, tuotteita, asiakkaita tai hankintalähteitä.
– –
4.      Sopimukset ja päätökset, jotka ovat 1 kohdan mukaan kiellettyjä, ovat mitättömiä, eikä niihin voida vedota jäsenvaltioiden
tuomioistuimissa.
Jollei oikeudesta saattaa asia yhteisön tuomioistuimen käsiteltäväksi muuta johdu, ainoastaan komissiolla on toimivalta ratkaista,
onko tällainen sopimus tai päätös sopusoinnussa tämän artiklan kanssa.
5.      Komissio voi määrätä yritykselle, joka on tehnyt mitättömän sopimuksen, taikka välitysmenettelyssä tai seuraamusmaksun tai
boikotin avulla taikka muilla keinoin soveltanut tai yrittänyt soveltaa mitätöntä sopimusta tai päätöstä taikka sopimusta,
jota koskeva lupa on evätty tai peruutettu, tai joka on hankkinut luvan vääriksi tai harhaanjohtaviksi tietämiensä tietojen
avulla taikka osallistunut tämän artiklan 1 kohdan mukaan kiellettyihin menettelytapoihin, sakon tai uhkasakon, joka on tämän
artiklan 1 kohdan mukaan kielletyn sopimuksen, päätöksen tai menettelytavan kohteena olleista tuotteista kertyneen liikevaihdon
määrä enintään kaksinkertaisena; jos sopimuksen, päätöksen tai menettelytavan tarkoituksena kuitenkin on rajoittaa tuotantoa,
teknistä kehitystä tai investointeja, sakkojen enimmäismäärä voidaan korottaa 10 prosenttiin kyseisten yritysten vuosittaisesta
liikevaihdosta ja uhkasakkojen enimmäismäärä 20 prosenttiin päivittäisestä liikevaihdosta.”
HT 97 artiklan mukaan EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolo päättyi 23.7.2002.
B
EY:n perustamissopimuksen määräykset
EY 305 artiklan 1 kohdassa määrättiin seuraavaa:
”Tällä sopimuksella ei muuteta Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen määräyksiä, varsinkaan jäsenvaltioiden
oikeuksia tai velvollisuuksia, mainitun yhteisön toimielimen valtuuksia eikä mainitussa sopimuksessa hiilen ja teräksen yhteismarkkinoiden
toiminnasta annettuja määräyksiä koskevilta osin.”
C
Asetus (EY) N:o 1/2003
[EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY)
N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 4 artiklassa säädetään, että ”komissiolla on tässä asetuksessa vahvistetut valtuudet [EY]
81 ja [EY] 82 artiklan soveltamiseksi”.
Asetuksen N:o 1/2003 7 artiklassa, jonka otsikkona on ”Rikkomisen toteaminen ja lopettaminen”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jos komissio toteaa kantelun perusteella tai omasta aloitteestaan, että [EY] 81 tai [EY] 82 artiklaa rikotaan, se voi päätöksellään
määrätä asianomaiset yritykset ja yritysten yhteenliittymät lopettamaan todetun rikkomisen. – – Jos komissiolla on oikeutettu
etu asiassa, se voi myös todeta rikkomisen tapahtuneen menneisyydessä.
– –”
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten
yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 tai EY 82 artiklan määräyksiä.
D
Sakon määrän laskemista koskevat määräykset
Sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996,
C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) D kohdassa todetaan seuraavaa:
”1.      Jos yritys tarjoutuu yhteistyöhön ilman, että kaikki edellä B tai C kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät, yritykselle
voidaan myöntää 10–50 prosenttia alennusta siihen sakkojen määrään, mikä sille olisi määrätty ilman yhteistyötä.
2.      Näin voidaan menetellä erityisesti, jos:
–        yritys toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat
rikkomuksen todistamisessa
–        saatuaan tiedon vastalauseista yritys ilmoittaa komissiolle, että se ei kiistä niiden seikkojen olemassaoloa, joihin komission
esittämät syytökset perustuvat.”
II
Asian tausta
Oikeusriidan tosiseikoista, sellaisina kuin ne on esitetty valituksenalaisen tuomion 10–32 kohdassa, voidaan esittää seuraava
yhteenveto.
Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö Krupp Thyssen Nirosta GmbH muodostettiin 1.1.1995 Thyssen Stahlin ja Fried Krupp AG
Hoesch-Kruppin keskittäessä toimintansa ruostumattomasta teräksestä valmistettavien levytuotteiden alalla. Krupp Thyssen Nirosta
GmbH:sta tuli useiden toiminimen muutosten jälkeen ThyssenKrupp Stainless AG ja lopuksi ThyssenKrupp Nirosta GmbH.
Ruostumaton teräs on erikoistyyppinen teräs, joka on korroosionkestävä erilaisten seosteaineiden (kromi, nikkeli, molybdeeni)
tuotantoprosessissa käyttämisen vuoksi. Sitä käytetään levytuotteina (levyinä tai keloina; kylmä- tai kuumalaminoituina) tai
pitkinä tavaroina (tangot, konelanka, profiilirauta; kuumalaminoidut tai viimeistellyt), joista suurin osa kuului EHTY:n perustamissopimuksen
soveltamisalaan.
Komissio pyysi useita ruostumattoman teräksen tuottajia toimittamaan sille tietoja ”seostelisän” nimellä tunnetusta yhteisestä
hinnankorotuksesta, joka lasketaan näiden seosteaineiden kurssien perusteella ja joka lisätään ruostumattoman teräksen perushintaan.
Mainittujen seosteaineiden osuus tuotantokustannuksista on erittäin suuri ja erittäin vaihteleva. Komissio osoitti 19.12.1995
saamiensa tietojen perusteella 19 yritykselle väitetiedoksiannon.
Tietyt yritykset, joiden joukossa oli Thyssen Stahl, ilmoittivat komissiolle joulukuussa 1996 ja tammikuussa 1997, että ne
halusivat olla yhteistyössä. Komissio osoitti 24.4.1997 asianomaisille yrityksille, joiden joukossa oli valittaja ja Thyssen
Stahl, uuden väitetiedoksiannon, johon nämä kaksi yritystä vastasivat erikseen.
Valittaja totesi 23.7.1997 komissiolle osoittamassaan kirjeessä (jäljempänä 23.7.1997 annettu ilmoitus) seuraavaa:
”Te olette asia-kohdassa mainitussa menettelyssä [asia IV/35.814 − Thyssen Krupp Stainless] pyytäneet [Thyssen Stahlin] lailliselta
edustajalta – – että [valittaja] vahvistaisi nimenomaisesti ottavansa vastuun [Thyssen Stahlin] mahdollisista toimista [Thyssen
Stahlin] ruostumattomasta teräksestä valmistettujen levytuotteiden alan toiminnan siirtämisen johdosta, koska asia koskee
tämän menettelyn kohteina olevia ruostumattomia levytuotteita aina vuoteen 1993 saakka. Tällä kirjeellä vahvistamme tämän
teille nimenomaisesti.”
EHTY:n 65 artiklan mukaisesta menettelystä 21.1.1998 tekemällään päätöksellä 98/247/EHTY (asia IV/35.814 – Seostelisä) (EYVL
L 100, s. 55; jäljempänä alkuperäinen päätös) komissio totesi, että suurin osa ruostumattomasta teräksestä valmistettujen
levytuotteiden tuottajista, joiden joukossa oli valittaja ja Thyssen Stahl, sopivat Madridissa (Espanja) 16.12.1993 pidetyssä
kokouksessa korottavansa yhdenmukaistetusti hintojaan muuttamalla seostelisän laskennassa käytettäviä muuttujia 1.2.1994 lähtien.
Se päätteli tästä, että kyseessä olevat yritykset olivat rikkoneet HT 65 artiklan 1 kohtaa.
Alkuperäinen päätös annettiin tiedoksi valittajalle eikä Thyssen Stahlille, sillä komissio katsoi 23.7.1997 annetun ilmoituksen
perusteella, että valittaja oli vastuussa Thyssen Stahlin toimista. Komissio määräsi sille näin ollen sakon myös Thyssen Stahlin
syyksi luetuista joulukuun 1993 ja tammikuun 1995 välisen ajan toimista.
Valittaja nosti 11.3.1998 kanteen, jossa se vaati muun muassa alkuperäisen päätöksen kumoamista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi yhdistetyissä asioissa T-45/98 ja T-47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai
speciali Terni vastaan komissio, 13.12.2001 antamallaan tuomiolla (Kok., s. II-3757) alkuperäisen päätöksen siltä osin kuin
valittajan on siinä katsottu olevan vastuussa siitä HT 65 artiklan 1 kohdan rikkomisesta, johon Thyssen Stahl oli syyllistynyt,
ja se alensi sakkoja vastaavasti. Se katsoi, ettei komissio ollut antanut valittajalle tilaisuutta esittää huomautuksiaan
niistä seikoista, joista Thyssen Stahlia oli moitittu, ja siten se oli loukannut puolustautumisoikeuksia.
Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi yhdistetyissä asioissa C-65/02 P ja C-73/02 P, ThyssenKrupp vastaan komissio, 14.7.2005 antamallaan
tuomiolla (Kok., s. I-6773) valittajan ja komission tästä tuomiosta tekemät valitukset.
Valittajan ja Thyssen Stahlin kanssa käymänsä kirjeenvaihdon johdosta komissio osoitti 5.4.2006 valittajalle väitetiedoksiannon.
Valittaja vastasi tähän väitetiedoksiantoon 17.5.2006 päivätyllä kirjeellä, ja julkinen kuuleminen pidettiin 15.9.2006.
Komissio teki 20.12.2006 riidanalaisen päätöksen. Tämän päätöksen johdanto-osasta ilmenee, että se perustuu muun muassa EHTY:n
perustamissopimukseen, erityisesti HT 65 artiklaan, sekä EY:n perustamissopimukseen ja asetukseen N:o 1/2003. Mainitun päätöksen
päätösosassa määrätään seuraavaa:
”1 artikla
[Thyssen Stahl] on rikkonut [HT] 65 artiklan 1 kohtaa 16.12.1993 ja 31.12.1994 välisen ajan muuttamalla ja soveltamalla yhteisesti
seostelisän viitearvojen laskukaavaa. Tämän menettelytavan tavoitteena ja seurauksena on ollut sekä rajoittaa että vääristää
tavanomaista kilpailua yhteismarkkinoilla.
2 artikla
1.      1 artiklassa tarkoitetusta rikkomisesta määrätään 3 168 000 euron suuruinen sakko.
2.      Koska [valittaja] on 23.7.1997 annetulla [ilmoituksella] ottanut vastattavakseen [Thyssen Stahlin] menettelyn – – sakko määrätään
[valittajalle].”
III
Menettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 6.2.2007 toimittamallaan kannekirjelmällä EY 225 ja EY
230 artiklan mukaisen kanteen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi.
Ensimmäisellä kanneperusteellaan valittaja vetosi nulla poena sine lege -periaatteen loukkaamiseen siitä syystä, että HT 65
artiklan 1 kohtaa sovellettiin EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon lakkaamisen jälkeen. Sen toinen kanneperuste koski
sitä, että asetuksen N:o 1/2003 ja HT 65 artiklan samanaikainen soveltaminen on lainvastaista. Kolmannella kanneperusteellaan
valittaja vetosi oikeusvoimaperiaatteen loukkaamiseen, koska yhteisöjen tuomioistuin oli todennut edellä mainituissa yhdistetyissä
asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio antamansa tuomion 88 kohdassa, ettei valittaja ollut vastuussa Thyssen Stahlin toiminnoista.
Neljännellä kanneperusteellaan valittaja väitti, että 23.7.1997 annettu ilmoitus ei voi olla sen vastuun eikä sakkovastuun
siirtämisen perustana. Viidennellä kanneperusteellaan se väitti, että riidanalainen päätös loukkaa ”täsmällisyysperiaatetta”,
koska sakon määräämisen oikeudellista perustaa ja käsitettä ”vastuun ottaminen yksityisellä ilmoituksella” ei ollut määritetty
riittävän selvästi.
Kuudes kanneperuste koski ne bis in idem -periaatteen loukkaamista, koska vastuu on siirretty luonteeltaan yksityisellä ilmoituksella.
Seitsemännellä kanneperusteellaan valittaja väitti, että rikkominen, johon Thyssen Stahl oli syyllistynyt, oli vanhentunut.
Kahdeksas ja yhdeksäs kanneperuste koskivat puolustautumisoikeuksien loukkaamista yhtäältä sen vuoksi, että oli loukattu valittajan
oikeutta tutustua asiakirjoihin, ja toisaalta sen vuoksi, että väitetiedoksianto oli sääntöjenvastainen.
Valittaja väitti toissijaisesti kymmenennellä kanneperusteellaan, että sakon määrä oli laskettu virheellisesti, koska komissio
ei ollut ottanut huomioon sitä, että valittaja oli myöntänyt rikkomisen kokonaisuudessaan.
Valituksenalaisen tuomion 37 ja 38 kohdassa täsmennetään, että asianosaisia oli kuultu 11.12.2008 pidetyssä istunnossa ja
että tässä istunnossa valittaja oli ilmoittanut peruuttavansa 23.7.1997 annetun ilmoituksen, mikä kirjattiin istunnon pöytäkirjaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen valituksenalaisella tuomiolla ja velvoitti valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi lähtökohtaisesti, että HT 65 artiklan 1 kohdan soveltaminen 23.7.2002 jälkeen
tätä päivää edeltäneisiin tosiseikkoihin ei loukkaa nulla poena sine lege -periaatetta ja että tätä soveltamista varten komissio
voi perustaa toimivaltansa asetukseen N:o 1/2003. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että yhteisöjen tuomioistuin
oli todennut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio antamassaan tuomiossa, jolla oli oikeusvoima,
että valittaja oli 23.7.1997 annetun ilmoituksen perusteella vastuussa Thyssen Stahlin toiminnasta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan seuraamuksen ja mainitun vastuun siirtämisen oikeudellinen perusta oli määritetty
riittävän selvästi yhtäältä asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdassa ja 23 artiklan 2 kohdassa ja toisaalta 23.7.1997 annetussa
ilmoituksessa. Ne bis in idem -periaatteen loukkaamista koskeva väite hylättiin, koska mainitun ilmoituksen perusteella rikkominen,
johon Thyssen Stahl oli syyllistynyt, luettiin valittajan syyksi. Tämä rikkominen ei ollut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
mukaan vanhentunut, koska vanhentumista on arvioitava valittajaan nähden ja se oli keskeytynyt alkuperäistä päätöstä koskeneen
oikeudenkäynnin ajaksi.
Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että väitetiedoksianto oli säännönmukainen eikä komissio ollut loukannut
valittajan oikeutta saada tutustua asiakirjoihin eikä tehnyt virhettä, kun se ei ollut ottanut huomioon sitä, että valittaja
oli myöntänyt rikkomisen kokonaisuudessaan.
IV
Asianosaisten vaatimukset
Valittaja vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        toissijaisesti palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi
–        tai ainakin alentaa sille riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa määrättyä sakkoa ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja pysyttää valituksenalaisen tuomion voimassa ja
–        velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V
Suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeva vaatimus
Komissio on 28.10.2010 unionin tuomioistuimen kirjaamoon toimittamallaan kirjelmällä vaatinut unionin tuomioistuinta aloittamaan
uudelleen asian suullisen käsittelyn unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 61 artiklan nojalla sen varalta, että sen on otettava
kantaa kysymyksiin, jotka koskevat oikeusvoimaperiaatteen rajoittamista kontradiktorisella periaatteella, komission mahdollisuutta
määrätä tämän tuomion jälkeen käytävässä hallinnollisessa menettelyssä sakkoja Thyssen Stahlille ja alkuperäisen päätöksen
kumoamisen seurauksia vanhentumisajan keskeytymiselle. Komission mukaan julkisasiamies tarkasteli näitä kysymyksiä ratkaisuehdotuksensa
155, 174–176 ja 198–212 kohdassa, mutta ne eivät ole oikeusriidan kohteena eikä asianosaisilla ole ollut tilaisuutta lausua
niistä.
Kyseisen määräyksen nojalla julkisasiamiestä on kuultu tämän vaatimuksen johdosta.
Unionin tuomioistuin voi omasta aloitteestaan tai julkisasiamiehen ehdotuksesta taikka myös asianosaisten pyynnöstä määrätä
työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti suullisen käsittelyn aloitettavaksi uudestaan, jos se katsoo, että sillä ei ole riittävästi
tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta
lausua (ks. asia C-42/07, Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, tuomio 8.9.2009, Kok., s. I-7633,
31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin katsoo, että sillä on nyt käsiteltävässä asiassa käytettävissään kaikki tarvittavat tiedot oikeusriidan
ratkaisemiseksi eikä asiaa tutkita sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua.
Näin ollen suullista käsittelyä ei ole syytä määrätä aloitettavaksi uudelleen.
VI
Valitus
Valittaja esittää viisi valitusperustetta. Niistä ensimmäinen koskee nulla poena sine lege -periaatteen loukkaamista sillä,
että HT 65 artiklan 1 kohtaa on sovellettu 23.7.2002 jälkeen, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan virheellistä soveltamista HT
65 artiklan 1 kohdan rikkomiseen, EHTY:n perustamissopimuksen allekirjoittajavaltioiden suvereniteetin loukkaamista ja sitä,
että nyt käsiteltävän asian tosiseikkoihin ei voida soveltaa asiassa T-25/04, González y Díez vastaan komissio, 12.9.2007
annettua tuomiota (Kok., s. II-3121).
Toisella valitusperusteellaan valittaja väittää, että sen vastuuta Thyssen Stahlin toiminnasta ei ole todettu edellä mainituissa
yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio annetussa tuomiossa oikeusvoimaisesti, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin ei ole ottanut huomioon res judicata -periaatteen ulottuvuutta, että se on loukannut puolustautumisoikeuksia
ja että se on virheellisesti katsonut, että 23.7.1997 annetulla ilmoituksella Thyssen Stahlin vastuu siirrettiin valittajalle.
Kolmas valitusperuste koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti virheellisesti toteamatta, että sekä riidanalaisen
päätöksen oikeudellinen perusta että mainittu vastuun siirtäminen eivät olleet täsmällisiä. Neljännellä valitusperusteellaan
valittaja moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta vanhentumissäännösten rikkomisesta. Viides valitusperuste koskee
sakon määrän laskemista koskevien periaatteiden loukkaamista.
A
Ensimmäinen valitusperuste ja kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa, jotka koskevat nulla poena sine lege -periaatteen
ja ”täsmällisyysperiaatteen” loukkaamista ja komission puuttuvaa toimivaltaa
1.     Asianosaisten lausumat
Ensimmäisellä valitusperusteellaan valittaja väittää ensinnäkin, että HT 65 artiklan 1 kohdan soveltaminen 23.7.2002 jälkeen
loukkaa nulla poena sine lege -periaatetta, koska EHTY:n perustamissopimus ja sillä komissiolle annetut toimivaltuudet olivat
HT 97 artiklan nojalla lakanneet olemasta voimassa kyseisenä päivänä. Se korostaa, että yhteisön oikeuteen ja kansainväliseen
oikeuteen perustuva kielto tulkita analogisesti rikosoikeudellisia ja sakkoja koskevia säännöksiä edellyttää, että seuraamuksen
oikeudellinen perusta ilmenee selvästi ja yksiselitteisesti kirjoitetusta oikeudesta.
Valittajan mukaan siitä, että 23.7.2002 jälkeen tietyt käytännöt, jotka aikaisemmin kuuluivat EHTY:n perustamissopimuksen
soveltamisalaan, voivat kuulua EY:n perustamissopimuksen soveltamisalaan, ei voida tehdä päätelmiä mahdollisuudesta määrätä
tämän päivän jälkeen seuraamuksia HT 65 artiklan 1 kohdan perusteella rikkomisista, jotka ovat lakanneet ennen mainittua päivää.
Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ymmärtänyt väärin yhteisön oikeusjärjestyksen yhtenäisyyden ja
jatkuvuuden käsitteet, kun se on päätellyt näistä käsitteistä, että EHTY:n perustamissopimusta voitiin soveltaa EY:n perustamissopimuksen
alalla. Koska EHTY:n ja EY:n perustamissopimukset ovat kansainvälisen oikeuden alaan kuuluvia sopimuksia, ne kuuluvat valtiosopimusoikeutta
koskevan, 23.5.1969 tehdyn Wienin yleissopimuksen 70 artiklassa mainittujen periaatteiden soveltamisalaan; tämän artiklan
mukaan päättyneestä valtiosopimuksesta ei voi johtua sopimusvelvoitetta eikä toimivaltaa.
Vaikka oletettaisiinkin, että yhteisön perustamissopimuksia täytyisi tulkita yhdenmukaisten periaatteiden mukaan, se ei valittajan
mukaan tarkoita sitä, että komissiolla on niiden täytäntöönpanemiseksi yleistä toimivaltaa, joka olisi riippumaton eri valtiosopimuksista
johtuvista eri oikeusjärjestyksistä. Yhteisön oikeuden useista säännöksistä ja määräyksistä seuraa, että toimielimillä on
vain rajoitettua erityistoimivaltaa, joka johtuu oikeudellisesti itsenäisistä perustamissopimuksista.
Koska komissiolla ei näin ollen ole EHTY:n perustamissopimukseen perustuvaa toimivaltaa, kysymys siitä, vastaavatko HT 65
ja EY 81 artiklassa tarkoitettujen rikkomisten tunnusmerkistöt toisiaan ja tulkitaanko niitä samalla tavalla, on valittajan
mukaan merkityksetöntä. Se, että tietyissä kansallisissa oikeusjärjestyksissä kartellien tunnusmerkistöjä tulkitaan samalla
tavalla kuin EY 81 ja EY 82 artiklan tunnusmerkistöjä, ei merkitse sitä, että komissiolla olisi toimivalta soveltaa kyseessä
olevia kansallisia säännöksiä.
Valittaja toteaa, että unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan EHTY:n perustamissopimuksen lex specialis -luonne
suhteessa EY:n perustamissopimukseen ei voi olla perusteena komission toimivallalle soveltaa HT 65 artiklan 5 kohtaa EHTY:n
perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeen. Se katsoo, että tämä näkemys on ulotettava HT 65 artiklan 1 kohtaan,
joka on osa seuraamuksen oikeudellista perustaa. Lex specialis derogat legi generali -periaate ei siis voi oikeuttaa HT 65
artiklan 1 kohdan soveltamista tämän voimassaolon päättymisen jälkeen, koska tämä periaate koskee vain kahden voimassaolevan
normin välistä suhdetta.
Koska normatiiviset – jollainen ei ollut EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen vaikutuksista kilpailuasioiden
käsittelyyn 18.6.2002 annettu komission tiedonanto (EYVL C 152, s. 5) – siirtymäsäännökset, joiden perusteella komissio voisi
määrätä seuraamukset HT 65 artiklan 1 kohdan rikkomisesta 23.7.2002 jälkeen, puuttuvat, missään perustamissopimusten määräyksissä
tai johdetun oikeuden säännöksissä ei annettu komissiolle mahdollisuutta tehdä 23.7.2002 jälkeen riidanalaisen päätöksen kaltaista
päätöstä.
Toiseksi valittaja korostaa, että EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeen ei ole enää olemassa oikeudellista
normia, jolla määrätään seuraamuksista HT 65 artiklan 1 kohdan rikkomisesta, koska tämän artiklan 5 kohdan voimassaolo päättyi
EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättyessä; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tunnustanut tämän aikaisemmassa
oikeuskäytännössään.
Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklaa on tulkittava niin, että siinä annetaan
komissiolle mahdollisuus määrätä seuraamuksia EHTY:n perustamissopimuksen rikkomisesta, vaikkei kyseisessä säännöksessä viitata
mitenkään HT 65 artiklaan, se on valittajan mukaan loukannut nulla poena sine lege -periaatetta, jonka mukaan rikosoikeudellisia
säännöksiä ei saada tulkita niiden sanamuodon ylittävällä tavalla. Niitä ei saada tulkita historiallisesti, systemaattisesti
tai teleologisesti laajentavasti, sillä se merkitsisi analogista soveltamista, joka on kielletty seuraamusoikeuden alalla.
Valittajan mukaan oikeuskäytännöstä johtuu, että seuraamus voidaan määrätä vain, jos se perustuu selvään ja yksiselitteiseen
oikeudelliseen perustaan, jossa säädetään nimenomaisesti seuraamuksen määräämisestä kyseessä olevista teoista. Se päättelee
tästä, että unionin tuomioistuin on seuraamusoikeuden alalla hylännyt kaiken systemaattisen tai teleologisen laajentavan tulkinnan,
joka ylittää kyseessä olevien säännösten kirjaimellisen merkityksen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin suorittanut
kielletyn analogisen tulkinnan.
Kolmanneksi valittaja katsoo, että edellytykset asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan analogiselle soveltamiselle HT 65 artiklan
1 kohdan rikkomisen vuoksi eivät ole täyttyneet. Tosiseikkojen pitää olla samanlaiset kuin mainitussa 23 artiklassa tarkoitetut,
ja on oltava olemassa lainsäätäjän asettaman tavoitteen vastainen oikeudellinen aukko.
Valittajan mukaan on niin, että vaikka oletettaisiinkin, että HT 65 artiklan 1 kohta on samanlainen kuin EY 81 artikla kaikilta
merkityksellisiltä osiltaan, mikä ei pidä paikkaansa, koska tunnusmerkistöt eroavat toisistaan useammalta kannalta, ei kuitenkaan
ole olemassa lainsäätäjän tavoitteiden vastaista oikeudellista aukkoa. Demokratiaperiaatteen ja toimivallan jakoa koskevan
periaatteen mukaan tuomioistuin voi täyttää vain sellaiset oikeudelliset aukot, jotka ovat jääneet huomaamatta lainsäätäjältä
tavoitteen vastaisesti. Tuomioistuin ei ole toimivaltainen oikaisemaan lainsäätäjän toimia soveltamalla säännöksiä, jotka
ovat sen mielestä asianmukaisemmat kuin voimassa olevat säännökset.
Valittaja katsoo, että nyt käsiteltävässä asiassa tällaisen oikeudellisen aukon olemassaoloa vastaan puhuu se, että lainsäätäjä
ei ole säätänyt mistään siirtymäsäännöksestä, kun taas monilla muilla EHTY:n perustamissopimuksen aloilla on annettu jatko-
tai siirtymäsäännöksiä, ja se, että Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen voimassaolon päättymisestä 20.7.1998
annetussa neuvoston ja neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien päätöslauselmassa (EYVL C 247, s.
5) Euroopan unionin neuvosto ja mainitut edustajat ilmoittivat olevansa valmiita toteuttamaan kaikki tarvittavat toimet huolehtiakseen
voimassaolon päättymisestä aiheutuvista seurauksista ja kehottivat komissiota tekemään ehdotuksia, jotka koskevat muita aloja,
joihin tämä voimassaolon päättyminen vaikuttaa, eikä komissio vastannut tähän kehotukseen kartellioikeuden osalta.
Neljänneksi valittaja katsoo, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan soveltaminen HT 65 artiklan 1 kohdan rikkomiseen rikkoo
EY 5 artiklaa, EY 7 artiklan 1 kohtaa ja EY 83 artiklaa, koska kyseisen 23 artiklan soveltaminen ei voi ulottua pidemmälle
kuin mainitun asetuksen toimivaltaperustassa sallitaan. Jos oletetaan, että neuvosto olisi halunnut laatia mainitun 23 artiklan
niin, että siinä sallitaan seuraamusten määrääminen HT 65 artiklan 1 kohdan rikkomisista, tämä ei olisi ollut mahdollista,
koska EY:n perustamissopimuksessa annetaan toimivalta vain sen omien määräysten soveltamiseen.
Valittaja toteaa, että EY 5 artiklasta, EY 7 artiklan 1 kohdan toisesta virkkeestä ja EY 211 artiklasta ilmenee, että yhteisön
toimielimille EY:n perustamissopimuksen nojalla kuuluvien tehtävien täyttämisen yhteydessä komission toimivalta ja valtuudet
on tiukasti rajattu EY:n perustamissopimuksessa tämän sopimuksen alaan. Koska rikkomisen tunnusmerkistö ja sen oikeudelliset
seuraukset muodostavat yhdessä seuraamuksen oikeudellisen perustan, tämä logiikka soveltuu sekä rikkomisen välittömiin oikeudellisiin
seurauksiin että sen tunnusmerkkeihin.
Valittaja täsmentää, että EY 83 artiklassa valtuutetaan neuvosto ainoastaan antamaan asetuksia EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamiseksi.
Näin ollen asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan soveltamisalan rajoittaminen EY:n perustamissopimuksen määräysten rikkomiseen
ei ole toimituksellinen virhe, joka voidaan oikaista soveltamalla mainittua 23 artiklaa analogisesti HT 65 artiklan 1 kohdan
rikkomiseen.
Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta on menettelysääntö, se
on tehnyt oikeudellisen virheen. Valittajan mukaan mainittu 23 artikla on aineellinen sääntö, jolla annetaan seuraamuksia
koskevaa toimivaltaa valtuuttamalla komissio määräämään EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisesta sakkoja, joista ei ole suoraan
määrätty EY:n perustamissopimuksessa.
Valittaja katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa loogisen virheen,
kun se on perustellut HT 65 artiklan 1 kohdan sovellettavuutta säännöllä, joka koskee lain ajallista soveltamista ja jonka
mukaan on sovellettava tosiseikkojen tapahtuma-aikana voimassa olleita aineellisia sääntöjä. Määräyksen, jonka voimassaolo
on päättynyt, ajallinen soveltaminen edellyttäisi, että komissio on säilyttänyt toimivaltansa kyseessä olevan oikeusjärjestyksen
määräysten soveltamiseen, mikä ei pidä paikkaansa nyt käsiteltävässä asiassa.
Viidenneksi valittaja väittää, että valituksenalainen tuomio loukkaa EHTY:n perustamissopimuksen allekirjoittajavaltioiden
suvereniteettia, koska tämän perustamissopimuksen voimassaolon päätyttyä toimivalta seuraamusten määräämiseen kyseisellä alalla
palautettiin jäsenvaltioille, sillä allekirjoittajavaltiot olivat antaneet komissiolle toimivallan määrätä seuraamuksia vain
tähän voimassaolon päättymispäivään asti.
Kuudenneksi valittaja väittää yhtäältä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti viitannut edellä mainitussa
asiassa González y Díez vastaan komissio annetun tuomion 57 kohtaan ja sitä seuraaviin kohtiin. Vaikka oletettaisiinkin, että
tämä tuomio on perusteltu, se on annettu valtiontukia koskevalla alalla. Nulla poena sine lege -periaate edellyttää kuitenkin
kartellialalla tiukempia sääntöjä sakkojen määräämiselle.
Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että valtiontukien alaa koskevien sääntöjen noudattamatta jättämisestä
johtuvalla kilpailun vääristymisellä voi olla ajallisia vaikutuksia EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeen.
Nyt käsiteltävä asia koskee sitä vastoin valittajan mukaan HT 65 artiklan rikkomista, joka lakkasi tammikuussa 1998 ja jolla
ei siis enää sakon määräämispäivänä eli 20.12.2006 ollut mitään sellaisia vaikutuksia, jotka ainoastaan sakon määrääminen
olisi voinut poistaa.
Kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä osassa valittaja väittää, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut
riidanalaisesta päätöksestä ilmenevän, että komission tarkoituksena oli yhdistää asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta
ja HT 65 artiklan 1 kohta, se on jättänyt ottamatta huomioon oikeudellisen perustan täsmällisyyttä koskevan periaatteen, joka
vaatii, että seuraamus voidaan määrätä vain, jos se perustuu selvään ja yksiselitteiseen oikeusperustaan, jolla määrätään
seuraamus kyseessä olevassa tapauksessa. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa ei kuitenkaan säädetä seuraamuksesta
HT 65 artiklan 1 kohdan rikkomisesta vaan ainoastaan EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisesta.
2.     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava aivan ensiksi, että jokainen sopimus, joka vastaa HT 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tunnusmerkistöä ja joka
on tehty tai pantu täytäntöön ennen EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon lakkaamista 23.7.2002, voi kyseiseen päivään
saakka, se mukaan lukien, antaa aihetta HT 65 artiklan 5 kohtaan perustuvaan komission päätökseen, jossa määrätään sakkoja
kyseisen sopimuksen tekemiseen tai sen täytäntöönpanoon osallistuneille yrityksille.
Tämän jälkeen on todettava, että jokainen sopimus, joka vastaa HT 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tunnusmerkistöä ja joka
on tehty tai pantu täytäntöön 24.7.2002 ja 30.11.2009 välisenä aikana, voi antaa aihetta tällaiseen komission päätökseen,
joka perustuu EY 81 artiklaan ja 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY:n] perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan
ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 15 artiklan 2 kohdan a alakohtaan tai asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
2 kohdan a alakohtaan.
On myös kiistatonta, että jokainen sopimus, joka vastaa HT 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tunnusmerkistöä ja joka on
tehty tai pantu täytäntöön 1.12.2009 lähtien, voi antaa aihetta tällaiseen komission päätökseen, joka perustuu SEUT 101 artiklaan
ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohtaan.
Käsiteltävässä asiassa valittaja riitauttaa ennen kaikkea ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksen, jonka mukaan
komissio saattoi 23.7.2002 jälkeen tehdyllä riidanalaisella päätöksellä määrätä sille HT 65 artiklan 1 ja 5 kohdan ja asetuksen
N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ja 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan perusteella sakon sen vuoksi, että se oli ennen 23.7.2002
osallistunut HT 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tunnusmerkistöä vastaavan sopimuksen tekemiseen ja täytäntöönpanoon.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi ensiksi komission toimivallasta valituksenalaisen tuomion 74 kohdassa, että sen
määräyksen tai säännöksen, joka on toimenpiteen oikeudellinen perusta ja jolla Euroopan unionin toimielin valtuutetaan toteuttamaan
kyseinen toimenpide, on oltava voimassa sen toteuttamishetkellä, mikä pitää paikkansa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan
osalta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 76–79 kohdassa, että EHTY:n perustamissopimus oli EY
305 artiklan 1 kohdan perusteella lex specialis, jolla poiketaan lex generalisista eli EY:n perustamissopimuksesta, ja että
sen seurauksena, että EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolo päättyi 23.7.2002, EY:n perustamissopimuksen yleinen soveltamisala
on laajentunut 24.7.2002 alkaen kattamaan myös ne alat, jotka alun perin kuuluivat EHTY:n perustamissopimuksen soveltamisalaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi valituksenalaisen tuomion 80–82 kohdassa, että EY:n perustamissopimuksen määräysten
tuleminen EHTY:n perustamissopimuksen määräysten sijaan tapahtui unionin oikeusjärjestyksen ja sen tavoitteiden jatkuvuuden
puitteissa ja että vapaata kilpailua koskevan järjestelmän perustaminen ja ylläpitäminen on yksi sekä EY:n perustamissopimuksen
että EHTY:n perustamissopimuksen olennainen päämäärä. Se korosti tässä yhteydessä, että HT 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut
sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat vastaavat EY 81 artiklassa tarkoitettujen sopimusten ja yhdenmukaistettujen
menettelytapojen käsitettä ja että unionin tuomioistuinten on tulkittava näitä kahta määräystä samalla tavoin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli näin ollen valituksenalaisen tuomion 83 ja 84 kohdassa, että unionin oikeusjärjestyksen
jatkuvuus edellyttää, että komissio takaa EHTY:n perustamissopimuksen määräysten voimassaoloaikana syntyneissä tilanteissa,
että niin jäsenvaltioille kuin yksityisillekin EHTY:n perustamissopimuksen nojalla tänä aikana syntyneitä oikeuksia ja velvollisuuksia
kunnioitetaan, ja että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa on tämän vuoksi tulkittava siten, että siinä sallitaan komission
määräävän seuraamuksia päivämäärän 23.7.2002 jälkeen EHTY:n perustamissopimuksen aineelliseen ja ajalliseen soveltamisalaan
kuuluvilla aloilla toteutetuista kartelleista.
Näissä arvioinneissa ei ole tehty mitään oikeudellisia virheitä. Oikeuskäytännöstä näet ilmenee yhtäältä, että jäsenvaltioiden
oikeusjärjestelmille yhteisen periaatteen, jonka alkuperä voidaan jäljittää aina roomalaiseen oikeuteen asti, mukaan lainsäädännön
muuttamistapauksessa on varmistettava oikeudellisten rakenteiden jatkuvuus, jos lainsäätäjä ei ilmaise päinvastaista tahtoaan,
ja toisaalta, että tämä periaate on sovellettavissa unionin primaarioikeuden muutoksiin (ks. vastaavasti asia 23/68, Klomp,
tuomio 25.5.1969, Kok., s. 43, 13 kohta).
Kuten komissio on aivan oikein huomauttanut, ei ole mitään viitettä siitä, että unionin lainsäätäjän tahto olisi ollut, että
EHTY:n perustamissopimuksessa kielletyt yhteistoimintajärjestelyt voisivat jäädä kokonaan rankaisematta mainitun sopimuksen
voimassaolon päätyttyä.
Kuten yhtäältä edellä tuomion 55 kohdasta ilmenee, valittaja itse on korostanut, että neuvosto ja jäsenvaltioiden hallitusten
edustajat olivat ilmoittaneet olevansa valmiita toteuttamaan kaikki tarvittavat toimet huolehtiakseen mainitun perustamissopimuksen
voimassaolon päättymisestä aiheutuvista seurauksista. Toisaalta komissio on täsmentänyt, että sen täytyy esittää ehdotuksia
siirtymäsäännöksistä vain, jos tällainen menettely katsotaan tarpeelliseksi, ja että se katsoi sovellettavien yleisten oikeusperiaatteiden
perusteella, että tällainen tarve puuttui kartellioikeuden alalla.
Tästä seuraa, että valittaja ei voi pätevästi tukeutua alaa koskevien siirtymäsäännösten puuttumiseen.
Edellä tuomion 65–67 kohdassa esitetyistä toteamuksista seuraa lisäksi, että EHTY:n perustamissopimus, EY:n perustamissopimus
ja EUT-sopimus vuorollaan varmistavat vapaan kilpailun takaamiseksi, että komissio on voinut ja voi edelleen määrätä seuraamuksia
kaikesta käyttäytymisestä, joka vastaa HT 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tunnusmerkistöä ja joka on tapahtunut ennen
päivämäärää 23.7.2002 tai sen jälkeen.
Näissä olosuhteissa se, että komissiolla ei olisi toimivaltaa varmistaa sellaisten EHTY:n perustamissopimukseen liittyvien
normien yhdenmukaista soveltamista, joilla on oikeusvaikutuksia vielä mainitun sopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeen
olisi ristiriidassa perustamissopimusten tavoitteiden ja yhtenäisyyden sekä unionin oikeusjärjestyksen jatkuvuuden kanssa
(ks. vastaavasti asia C-119/05, Lucchini, tuomio 18.7.2007, Kok., s. I-6199, 41 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toiseksi perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 85, 86 ja 89 kohdassa,
että lain ajallista soveltamista koskevien periaatteiden noudattaminen sekä oikeusvarmuuden periaatetta ja luottamuksensuojan
periaatetta koskevat vaatimukset edellyttävät HT 65 artiklan 1 ja 5 kohdassa annettujen aineellisten sääntöjen soveltamista
nyt käsiteltävän asian tosiseikkoihin, jotka kuuluvat kyseisen artiklan aineelliseen ja ajalliseen soveltamisalaan.
Erityisesti siltä osin kuin valittaja väittää, että riidanalainen päätös loukkaa nulla poena sine lege -periaatetta ja väitettyä
”täsmällisyysperiaatetta” varsinkin, koska asetuksessa N:o 1/2003 tai EY 83 artiklassa ei viitata HT 65 artiklaan, on muistutettava,
että rikosten ja rangaistusten lakisidonnaisuutta koskeva periaate (nullum crimen, nulla poena sine lege), sellaisena kuin
se on erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan mukaan, edellyttää, että unionin säännöstössä määritellään
selvästi rikkomiset ja niistä määrättävät seuraamukset (ks. vastaavasti asia C-303/05, Advocaten voor de Wereld, tuomio 3.5.2007,
Kok., s. I-3633, 49 ja 50 kohta).
Lisäksi oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että tällaisen lainsäädännön perusteella ne, joita asia koskee, voivat saada
selville tarkasti, minkä laajuisia niille asetetut velvoitteet ovat, jotta ne voivat yksiselitteisesti saada tiedon oikeuksistaan
ja velvollisuuksistaan ja ryhtyä niiden johdosta asianmukaisiin toimenpiteisiin (asia C-345/06, Heinrich, tuomio 10.3.2009,
Kok., s. I-1659, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on korostettava, että tosiseikkojen tapahtuma-aikana HT 65 artiklan 1 ja 5 kohdassa määrättiin selvä oikeudellinen
perusta nyt käsiteltävässä asiassa määrätylle seuraamukselle, joten valittaja ei voinut olla tietämättä menettelynsä seurauksista.
Edellä tuomion 65–67 kohdan toteamuksista ilmenee, että komissio olisi tästä samasta menettelystä voinut milloin tahansa myöhemmin
määrätä tällaisen seuraamuksen.
Koska perustamissopimuksissa määritettiin selvästi jo ennen tosiseikkojen tapahtuma-aikaa rikkomiset sekä niistä määrättävien
seuraamusten luonne ja merkittävyys, mainittujen periaatteiden tarkoituksena ei ole taata yrityksille, että ne voivat oikeudellisten
perustojen ja menettelysääntöjen myöhempien muutosten vuoksi välttää kaikki niiden aikaisemmista kilpailusääntöjen rikkomisista
johtuvat seuraamukset.
Komissio on todennut jo ennen EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymistä, että seuraamuksia voidaan edelleen määrätä
tällä tavoin, ja se on täsmentänyt edellä mainitussa EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen vaikutuksista kilpailuasioiden
käsittelyyn 18.6.2002 antamansa tiedonannon 31 kohdassa, että jos se toteaa, että EHTY:n perustamissopimuksen soveltamisalaan
kuuluvalla alalla on rikottu kilpailusääntöjä, rikkomiseen sovelletaan soveltamisen ajankohdasta riippumatta sen tapahtumahetkellä
voimassa olleita aineellisen oikeuden säännöksiä ja menettelyihin sovelletaan EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen
jälkeen EY:n perustamissopimusta.
Lex mitior -periaate ei nyt esillä olevassa asiassa estä HT 65 artiklan 5 kohdan soveltamista, koska riidanalaisessa päätöksessä
määrätty sakko alittaa joka tapauksessa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn ylärajan sakon määräämiselle
unionin kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi.
Kaikista näistä seikoista johtuu, että valittajan tilanteessa oleva huolellinen yritys ei missään vaiheessa voinut olla tietämätön
toimintansa seurauksista eikä luottaa siihen, että EY:n perustamissopimuksen oikeudellisten puitteiden tulemisesta EHTY:n
perustamissopimuksen vastaavien puitteiden sijaan olisi seurauksena se, että se voi välttää kaikki seuraamukset niistä HT
65 artiklan rikkomisista, joihin se on menneisyydessä syyllistynyt.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös todennut perustellusti valituksenalaisen tuomion 84 ja 87 kohdassa oikeudellisesta
perustasta ja sovellettavista menettelysäännöistä, että komission toimivalta määrätä riidanalaisella päätöksellä kyseessä
oleva sakko johtuu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdasta ja että menettely asiassa olisi suoritettava tämän asetuksen
mukaisesti.
Oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen oikeudellisen perustan muodostavan säännöksen, jolla annetaan unionin toimielimelle toimivalta
toteuttaa kyseessä oleva toimenpide, on oltava voimassa toimenpiteen toteuttamishetkellä (ks. vastaavasti asia C-269/97, komissio
v. neuvosto, tuomio 4.4.2000, Kok., s. I-2257, 45 kohta) ja menettelysääntöjä katsotaan yleensä voitavan soveltaa niiden voimaantulohetkestä
alkaen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 212/80–217/80, Meridionale Industria Salumi ym., tuomio 12.11.1981, Kok., s. 2735,
9 kohta ja asia C-201/04, Molenbergnatie, tuomio 23.2.2006, Kok., s. I-2049, 31 kohta).
Se, että komissio soveltaa asetusta N:o 1/2003, ei myöskään ole rajoittanut vaan pikemminkin laajentanut EHTY:n perustamissopimuksen
oikeudellisten puitteiden antamia menettelyllisiä takeita menettelyn kohteena oleville yrityksille, mitä valittajakaan ei
kiistä.
Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on voinut oikeudellista virhettä tekemättä todeta valituksenalaisen
tuomion 87 ja 89 kohdassa yhtäältä, että komission toimivalta määrätä riidanalaisella päätöksellä kyseessä oleva sakko perustuu
asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaan ja että menettely on suoritettava tämän asetuksen mukaisesti, ja toisaalta, että
HT 65 artiklan 1 ja 5 kohta olivat ne aineellisen oikeuden määräykset, joilla määrättiin sovellettava seuraamus.
Näin ollen ensimmäinen valitusperuste ja kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
B
Toinen valitusperuste ja kolmannen valitusperusteen toinen osa
1.     Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen
tulkintavirheen yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio annetun tuomion 88 kohdasta
a)     Asianosaisten lausumat
Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut virheellisesti, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut
edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio antamansa tuomion 88 kohdassa sen vastaavan rikkomisista,
joihin Thyssen Stahl on syyllistynyt. Yhteisöjen tuomioistuin on päinvastoin kyseisessä tuomiossa kieltäytynyt täydentävällä
perustelulla asettamasta sitä vastuuseen tästä rikkomisesta. Se prosessuaalinen asiayhteys, johon ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on viitannut tulkintansa tueksi, ei mahdollista muun merkityksen antamista kyseisen 88 kohdan sanamuodolle. Näin
ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi tulkintaansa puolustaakseen pitänyt esittää unionin tuomioistuimen työjärjestyksen
102 artiklan mukainen tulkintapyyntö.
Koska mainitussa 88 kohdassa viitataan kaikkiin saman tuomion 85 ja 86 kohdassa mainittuihin ilmoituksiin ja siinä yhdytään
samoihin päätelmiin, valittaja katsoo käsittämättömäksi sen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on sulkenut pois 23.7.1997
annetun ilmoituksen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös katsonut, että tämä ilmoitus ei voi tulla kyseeseen, koska
se ei koskenut Thyssen Stahlin liiketoimintoja, mutta valittaja väittää, että mainittu ilmoitus koski juuri viimeksi mainitun
liiketoimintoja.
Lopuksi niistä valituksenalaisen tuomion perusteluista, joiden mukaan siinä tapauksessa, että edellä mainituissa yhdistetyissä
asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio annetun tuomion 88 kohtaa olisi tulkittava valittajan esittämällä tavalla, yhteisöjen
tuomioistuimella ei olisi ollut mitään syytä lausua vielä vastavalituksen toisesta ja kolmannesta perusteesta, valittaja korostaa,
että unionin tuomioistuimet lausuvat säännönmukaisesti hyväksytyn perusteen lisäksi muista perusteista.
b)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan
komissio antamansa tuomion 88 kohdassa, että väitetyistä poikkeuksellisista seikoista, joihin komissio vetoaa ja jotka on
mainittu kyseisen tuomion 79 kohdassa, riittää, kun todetaan ensinnäkin, että valittaja ei ole Thyssen Stahlin taloudellinen
seuraaja, koska tämä on ollut edelleen olemassa erillisenä oikeushenkilönä riidanalaisen päätöksen tekemispäivään saakka,
ja että toiminnan yhtenäisyys, joka on voinut leimata Thyssen Stahlin ja valittajan menettelyä 1.1.1995 jälkeen, ei riitä
perustelemaan sitä, että valittaja saatettaisiin vastuuseen Thyssen Stahlin toimista ennen tuota päivää, kun otetaan huomioon
mainitun tuomion 82 kohdassa toistettu periaate, jonka mukaan oikeushenkilölle voidaan määrätä seuraamus vain seikoista, joista
sitä itseään moititaan. Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi, että siltä osin kuin on kyse ilmoituksista, joita valittajan väitetään
antaneen Thyssen Stahlin toiminnasta hallinnollisen menettelyn aikana, kyseisen tuomion 85 ja 86 kohdassa on jo todettu, ettei
niiden nojalla voida saattaa valittajaa vastuuseen Thyssen Stahlin toimista ennen mainittua päivää.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa, ettei valittajan muutoksenhaku, joka
johti edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenStahl vastaan komissio annettuun tuomioon, koskenut sitä arviointia,
jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli tehnyt Thyssen Stahlin vastuun siirtymisestä valittajalle. Tätä ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomioissa tekemää toteamusta ei ole riitautettu nyt esillä olevassa menettelyssä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 119–121 kohdassa, että vastauksena valitukseen komissio
oli tehnyt vastavalituksen, jossa se oli väittänyt muun muassa, että tietty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä
tavalla ja mainittua vastuun siirtoa koskevassa arvioinnissa on oikeudellinen virhe. Se on täsmentänyt, että asianosaiset
ovat olleet eri mieltä edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio annetun tuomion 88 kohtaan
sisältyvästä yhteisöjen tuomioistuimen ensimmäiseen vastavalitusperusteeseen antaman vastauksen tulkinnasta. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen mukaan tämä tulkinta on välttämättä sidoksissa kyseisen perusteen ulottuvuuteen ja komission sen tueksi kehittelemien
perustelujen sanamuotoon.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa, että edellä mainituissa yhdistetyissä
asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio annetun tuomion 73–79 kohdasta ilmenee, ettei komissio selvästikään halunnut ensimmäisellä
vastavalitusperusteellaan asettaa kyseenalaiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 23.7.1997 annetun ilmoituksen perusteella
myöntämää riidanalaista vastuun siirtoa vaan ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tästä tekemän päätelmän, jonka
mukaan kyseistä ilmoitusta ei voitu tulkita siten, että valittaja tarkoitti luopuvansa oikeudestaan tulla kuulluksi niistä
tosiseikoista, joista Thyssen Stahlia moitittiin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 126–128 kohdassa, että edellä mainituissa yhdistetyissä
asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio annetun tuomion 81 ja 82 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin oli palauttanut mieliin ja
vahvistanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmän, jonka mukaan 23.7.1997 annettu ilmoitus ei tarkoittanut sitä,
että valittaja luopui oikeudestaan tulla kuulluksi, ja että kyseisen tuomion 83–86 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin oli tutkinut
ja hylännyt komission argumentin, joka liittyi siihen, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ollut ottanut huomioon
muuta kyseiseen ilmoitukseen liittyvää selvitysaineistoa ja että sitä oli näin ollen vääristelty. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen mukaan yhteisöjen tuomioistuin oli mainitun tuomion 87 kohdassa näin ollen päätellyt, ettei ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin ollut vääristellyt 23.7.1997 annettua ilmoitusta eikä muutakaan selvitysaineistoa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa, että yhteisöjen tuomioistuimen edellä
mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio antaman tuomion 88 kohdan ainoana kohteena oli tutkia ja
hylätä ”toi[nen] komission lausuma – –, joka liittyi sellaisten erityisten olosuhteiden olemassaoloon, jotka koskivat sitä,
että [valittaja] oli Thyssen [Stahlin] taloudellinen seuraaja, näiden kahden toimijan toiminnan selvää yhtenäisyyttä ja [valittajan]
Thyssen [Stahlin] nimissä hallinnollisen menettelyn kuluessa antamia ilmoituksia”.
Valituksenalaisen tuomion 131–135 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että komission ensimmäisen vastavalitusperusteen
tavoitteen valossa edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio annetun tuomion 88 kohdan kolmannesta
virkkeestä ilmenee, että siinä vain viitataan kyseisen tuomion 85 ja 86 kohdassa tehtyyn päätelmään niistä ilmoituksista,
jotka valittaja on antanut hallinnollisessa menettelyssä Thyssen Stahlin toiminnasta, eli valittajan vastaukseen kahteen väitetiedoksiantoon
ja sen 17.12.1996 päivättyyn kirjeeseen, 23.7.1997 tehtyä ilmoitusta lukuun ottamatta.
Näiden päätelmien perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 136 kohdassa, että mainitun
88 kohdan tulkinnalla, jota valittaja kannattaa, ”myönnettäisiin, että yhteisöjen tuomioistuin on ilman mitään perusteluja
ja pelkällä viittauksella muuttanut kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamiseen liittyvän toteamuksen vastuun siirtymistä
koskevaksi päätelmäksi, mitä ei voida hyväksyä”, ja se on näin ollen hylännyt kyseisen tuomion 138 kohdassa valittajan kolmannen
kanneperusteen, koska se juontuu mainitun 88 kohdan väärästä tulkinnasta.
Näihin valituksenalaisenalaisen tuomion päätelmiin ei liity mitään oikeudellista virhettä. Ensinnäkään, toisin kuin valittaja
väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole todennut valituksenalaisessa tuomiossa, että yhteisöjen tuomioistuin
olisi hyväksynyt edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio antamansa tuomion 88 kohdassa, että
rikkomiset, joihin Thyssen Stahl oli syyllistynyt, luettaisin valittajan syyksi. Se on päinvastoin todennut valituksenalaisen
tuomion 118 ja 122 kohdassa yhtäältä, ettei valittajan valitus, joka oli johtanut edellä mainituissa asioissa ThyssenKrupp
vastaan komissio annettuun tuomioon, koskenut sitä arviointia, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli tehnyt Thyssen
Stahlin vastuun siirtymisestä valittajalle, ja toisaalta, että viimeksi mainitun tuomion 88 kohta liittyy komission vastavalitusperusteeseen,
jolla ei myöskään kyseenalaistettu tällaista vastuun siirtoa.
Toiseksi, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut perustellusti, yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainituissa
yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio antamansa tuomion 88 kohdassa vastannut erityisesti kyseisen tuomion
79 kohdassa tarkasteltuihin komission väitteisiin. Viimeksi mainitussa kohdassa kuitenkin vain esitetään yhteenveto väitteistä,
jotka on esitetty vastavalituksen 84–87 kohdassa, joissa viitataan vastavalituksen 60–64 kohtaan.
Asiakirja-aineistosta ilmenee tältä osin, että komission kaikilla vastavalituksen mainituissa kohdissa esittämillä väitteillä
tarkoitettiin yksinomaan valittajan hallinnollisessa menettelyssä tekemiä ilmoituksia, 23.7.1997 annettua ilmoitusta lukuun
ottamatta.
Tästä seuraa, ettei komissio tai valittaja ole vedonnut yhteisöjen tuomioistuimessa mahdollisuuteen asettaa 23.7.1997 annetun
ilmoituksen perusteella valittaja vastuuseen Thyssen Stahlin riidanalaisesta menettelystä. Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi
katsonut mainitun tuomion 83 kohdassa, että oli tarkistettava, oliko olemassa muuta selvitysaineistoa kuin mainittu ilmoitus.
Näin ollen mainitun tuomion 88 kohdan viimeisessä virkkeessä oleva viittaus saman tuomion 85 ja 86 kohdassa mainittuihin ilmoituksiin
tarkoittaa yksinomaan valittajan muita ilmoituksia kuin 23.7.1997 annettua.
Tästä seuraa, että toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
2.     Toisen valitusperusteen toisen osan tueksi esitetty ensimmäinen väite, joka koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ei ole ottanut huomioon oikeusvoiman periaatetta eikä puolustautumisoikeuksien loukkaamista
a)     Kyseisen väitteen tutkittavaksi ottaminen
i)     Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että valittajan väitteet ovat ristiriidassa sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämien huomautusten kanssa;
siellä se on väittänyt, että unionin tuomioistuimet ovat jo lopullisesti ratkaisseet vastuun siirtämistä koskevan kysymyksen.
Tämä valitusperuste on siis uusi, ja tästä syystä se on jätettävä tutkimatta valitusvaiheessa.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valituksenalaisen tuomion 105–109 kohdasta ilmenee, että valittaja oli väittänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksensa tueksi esittämällään neljännellä kanneperusteella, ettei 23.7.1997
annettu ilmoitus voinut aiheuttaa vastuun siirtämistä Thyssen Stahlin riidanalaisesta toiminnasta sille.
Valittaja on kuitenkin ilmeisesti esittänyt tämän perusteen siltä varalta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi
poikennut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio annetun tuomion 88 kohdan tulkinnasta, johon
valittaja vetosi kolmannella kanneperusteellaan, ja ettei mainittu tuomio, sen enempää kuin edellä mainituissa yhdistetyissä
asioissa Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio annettu tuomiokaan, olisi tullut tältä osin oikeusvoimaiseksi.
Valituksenalaisen tuomion 139–147 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää mainitun neljännen kanneperusteen
sen aineellista sisältöä tutkimatta sen vuoksi, että se katsoi oikeusvoimaiseksi edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa
Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio annetun tuomion 62 kohdassa tekemänsä toteamuksen, jonka
mukaan komissiolla oli poikkeuksellisesti oikeus 23.7.1997 annetun ilmoituksen perusteella katsoa valittajan olevan vastuussa
riidanalaisesta toiminnasta.
Näin ollen valittajaa ei voida kieltää kyseenalaistamasta valituksessaan tätä arviointia, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on tehnyt ensimmäisen kerran valituksenalaisessa tuomiossa ja joka on perustana sille, että valittajan riidanalaisen päätöksen
kumoamista koskevien vaatimusten tueksi esittämä neljäs kanneperuste hylättiin.
Näin ollen toisen valitusperusteen toisen osan tueksi esitetty ensimmäinen väite on otettava tutkittavaksi.
b)     Asiakysymys
i)     Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää ensinnäkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon oikeusvoiman periaatetta.
Koska tämä periaate merkitsee sitä, ettei ole mahdollista nostaa uutta kannetta, jolla on sama kohde, sen soveltamisalaa ei
voida laajentaa aikaisemman oikeudenkäynnin kohteen ulkopuolelle. Koska riidan kohde määritetään vaatimuksilla ja niiden taustalla
olevilla tosiseikoilla, mainittu periaate koskee hallinnollisen päätöksen riitautustapauksessa ainoastaan riidanalaista päätöstä.
Valittajan mukaan tästä seuraa, että oikeusvoiman periaate ei voi olla esteenä uudesta päätöksestä nostetulle kanteelle, vaikka
kummatkin kyseessä olevat päätökset koskisivat samaa kohdetta.
Nyt käsiteltävässä asiassa oikeusvoima koskee siis joka tapauksessa vain alkuperäistä päätöstä. Valittajan mukaan kysymys
siitä, voidaanko se saattaa vastuuseen Thyssen Stahlin toiminnasta, olisi siis tutkittava uudestaan riidanalaisessa päätöksessä.
Tältä osin valittaja korostaa, että aikaisemmissa oikeudenkäynneissä se oli vedonnut vain puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen hyväksymä oikeusvoiman periaatteen tulkinta poistaa siis siltä mahdollisuuden vedota
sellaisiin perusteisiin, joihin se ei ole vielä vedonnut.
Lisäksi valittaja katsoo, että koska se on perunut 23.7.1997 tehdyn ilmoituksen, tosiseikat, jotka koskevat väitettyä vastuun
siirtämistä sille Thyssen Stahlin toiminnasta, ovat muuttuneet alkuperäisen päätöksen tekemisen jälkeen riidanalaisen päätöksen
suhteen. Toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 147 kohdassa, tosiseikkojen
tai oikeudellisten seikkojen myöhempää muuttumista ei missään tapauksessa voida väistää oikeusvoiman periaatteella.
Toiseksi valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen hyväksymä oikeusvoiman periaatteen tulkinta merkitsee
puolustautumisoikeuksien loukkaamista. Koska alkuperäinen päätös oli kumottu sen vuoksi, että valittajan oikeutta tulla kuulluksi
ei ollut noudatettu, kun se katsottiin vastuulliseksi Thyssen Stahlin toiminnasta, sen mielestä tämä oikeus olisi taattava
uudella oikeudenkäynnillä. Jos sen voitaisiin katsoa olevan vastuussa mainitusta toiminnasta ainoastaan oikeusvoiman perusteella,
ei olisi olemassa mitään intressiä uuden kanteen nostamiselle, ja oikeus tulla kuulluksi olisi näin ollen merkityksetön.
Komissio väittää, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeusvoima ulottuu sellaisiin tosiseikkoihin ja oikeudellisiin
seikkoihin, jotka on tosiasiallisesti tai välttämättä ratkaistu kyseessä olevalla tuomiolla. Komissio täsmentää, että sekä
alkuperäisestä päätöksestä aloitettu oikeudenkäynti että valituksenalaiseen tuomioon johtanut oikeudenkäynti edellyttivät
sen kysymyksen tarkastelua, voidaanko valittaja asettaa 23.7.1997 annetun ilmoituksen perusteella vastuuseen kilpailusääntöjen
rikkomisesta, johon Thyssen Stahl on syyllistynyt.
Kyseinen ilmoitus oli siis ollut näitä oikeudenkäyntejä koskevan riidan kohteena, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
oli todennut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio antamansa
tuomion 59 ja 62 kohdassa kyseessä olevan syyksiluettavuuden, mitä ei riitautettu siinä valituksessa, joka tehtiin tästä tuomiosta,
jonka yhteisöjen tuomioistuin sitten vahvisti. Koska komissio on velvollinen EY 233 artiklan nojalla toteuttamaan toimenpiteet
yhteisöjen tuomioistuimen tuomion täytäntöönpanemiseksi, sillä on velvollisuus ottaa huomioon tämän toteamukset. Koska riidanalainen
päätös on lisäksi tehty samassa hallinnollisessa menettelyssä kuin alkuperäinen päätös, valittaja ei voi esittää eri väitteitä
samoista tosiseikoista.
Komissio toteaa, että jos oikeusvoimaan voitaisiin vedota ainoastaan samaa päätöstä koskevaan uuteen kumoamiskanteeseen nähden,
se velvoittaisi vain silloin, kun kyseessä on päätöksen vahvistaminen ensimmäisen menettelyn yhteydessä. Tätä periaatetta
sovelletaan kuitenkin myös menettelyvirheeseen liittyvässä kumoamistapauksessa, jos tietyt ennakkokysymykset on ratkaistu
tässä yhteydessä.
Komission mukaan 23.7.1997 annetun ilmoituksen peruuttaminen, joka tehtiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa pidetyssä
istunnossa, ei ollut enää oikeudellisesti mahdollinen, sillä riidanalainen päätös oli tehty tällä välin. Näin ollen vastuun
ottamista ei enää voida kiistää tämän päätöksen perustana. Lisäksi valittaja puhuu itseään vastaan väittäessään samalla, että
oikeusvoima liittyy vain alkuperäistä päätöstä koskevien aikaisempien tuomioiden seurauksiin ja että yhteisöjen tuomioistuin
on lopullisesti katsonut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio antamansa tuomion 88 kohdassa,
ettei valittaja ollut vastuussa aineellisen oikeuden perusteella.
Koska alkuperäinen päätös oli kumottu menettelyvirheen vuoksi, vastuun ottaminen pätevästi Thyssen Stahlin toiminnasta ei
vaadi oikeutta tulla kuulluksi, sillä valittaja oli itse ilmoittanut ottavansa vastuun tietoisena ilmoituksensa seurauksista.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuin on useaan otteeseen muistuttanut oikeusvoiman periaatteen tärkeydestä sekä unionin oikeusjärjestyksessä
että kansallisissa oikeusjärjestyksissä (asia C-224/01, Köbler, tuomio 30.9.2003, Kok., s. I-10239, 38 kohta; asia C-234/04,
Kapferer, tuomio 16.3.2006, Kok., s. I-2585, 20 kohta ja asia C-526/08, komissio v. Luxemburg, tuomio 29.6.2010, 26 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja toisaalta muistuttanut, että oikeusvoimavaikutus ulottuu ainoastaan niihin
tosiseikka- ja oikeuskysymyksiin, jotka on tuomioistuimen päätöksellä tosiasiallisesti tai väistämättä ratkaistu (em. asia
komissio v. Luxemburg, tuomion 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi edellä mainituissa yhdistetyissä
asioissa Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio antamansa tuomion 62 kohdassa seuraavaa:
”On korostettava, ettei ole kiistetty, että komissiolla oli [valittajan] 23.7.1997 antama ilmoitus huomioon ottaen poikkeuksellisesti
oikeus katsoa [sen] olevan vastuussa siitä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, johon Thyssen Stahlin oli
katsottu syyllistyneen joulukuun 1993 ja 1.1.1995 välisenä aikana. On nimittäin katsottava, että tällainen ilmoitus, joka
vastaa erityisesti juuri yrityskeskittymiin liittyviä taloudellisia näkökohtia, merkitsee, että oikeushenkilön, jonka vastuulle
toisen oikeushenkilön toiminta on siirtynyt sen jälkeen, kun toiminnan yhteydessä on rikottu kilpailusääntöjä, on vastattava
tästä rikkomisesta, vaikka vastuun pääsääntöisesti pitäisi kuulua sille luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, joka
johti kyseistä yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin.”
Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lausunut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Krupp Thyssen
Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio antamansa tuomion 62 kohdassa siitä, oliko kyseessä olevaa kilpailusääntöjen
rikkomista koskevan vastuun siirtäminen 23.7.1997 tehdyllä ilmoituksella laillista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 139 ja 140 kohdassa, että näin ollen tällä oikeudellisella
kysymyksellä on oikeusvoima, koska unionin tuomioistuimet ovat tosiasiallisesti ratkaisseet sen.
Kuten edellä tuomion 115 kohdasta ilmenee, valittaja väittää, että edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Krupp Thyssen
Stainless ja Acciai Speciali Terni vastaan komissio ja edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio
se on vedonnut ainoastaan puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen ja että näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
valituksenalaisessa tuomiossa hyväksymä oikeusvoiman periaatteen tulkinta esti siltä mahdollisuuden vedota perusteisiin, joita
se ei ollut vielä esittänyt.
Tästä on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli todennut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Krupp
Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio antamansa tuomion 51 kohdassa, että valittaja oli ainoastaan väittänyt,
että ”[sen] oikeutta tulla kuulluksi toimista, joihin Thyssen Stahlin on väitetty osallistuneen, ei ole noudatettu” ja että
se oli ”ostajana ottanut vastuun kilpailusääntöjen rikkomisista, joihin Thyssen Stahl on saattanut syyllistyä”. Mainitun tuomion
62 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korostanut, että vastuun siirtämistä Thyssen Stahlin toiminnasta 23.7.1997
tehdyllä ilmoituksella valittajalle ei ollut kiistetty.
Näissä olosuhteissa on todettava, että 23.7.1997 suoritetun vastuun siirron lainmukaisuus ei kuulunut edellä mainituissa yhdistetyissä
asioissa Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio kyseessä olleen riidan kohteeseen.
Kun otetaan huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle kyseisissä asioissa esitetyt väitteet, sen tehtävänä oli ainoastaan
arvioida, oliko valittaja luopunut 23.7.1997 tekemällään ilmoituksella oikeudestaan tulla kuulluksi erityisesti Thyssen Stahlin
kilpailuoikeuden sääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen täytyi tämän arvioinnin yhteydessä määrittää kyseisen ilmoituksen sisältö, ja se saattoi
siis todeta, että ilmoituksen tarkoituksena oli vastuun siirtäminen, mutta sen tehtävänä ei ollut arvioida tämän toimenpiteen
lainmukaisuutta, koska se olisi silloin lausunut asiasta ultra petita.
Tästä seuraa, että koska 23.7.1997 annetun ilmoituksen perusteella suoritetun vastuun siirron lainmukaisuutta ei ole käsitelty
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali
Terni vastaan komissio annetun tuomion 62 kohdassa oleva toteamus muodostaa vain ylimääräisen huomautuksen, joka on lausuttu
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsitellyn oikeusriidan rajat ylittäen, eikä sillä siis ole tosiasiallisesti tai
väistämättä ratkaistu oikeudellista kysymystä. Sillä ei näin ollen ole oikeusvoimaa.
Lisäksi tämän edellä tuomion 96 ja 102–106 kohdassa on todettu, ettei valittajan valitus eikä komission vastavalitus edellä
mainituissa yhdistetyissä asioissa ThyssenKrupp vastaan komissio koskeneet 23.7.1997 annetulla ilmoituksella suoritetun vastuun
siirron lainmukaisuutta. Näin ollen yhteisöjen tuomioistuin ei tuolloin ratkaissut tätä oikeudellista kysymystä.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 139–145
kohdassa, että sen arvioinnilla mainitun vastuun siirtämisen lainmukaisuudesta sen edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa
Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio antaman tuomion 62 kohdassa oli oikeusvoima.
Edellä todetusta seuraa, että toisen valitusperusteen toisen osan tueksi esitetty ensimmäinen väite on hyväksyttävä eikä ole
tarpeen tutkia muita valittajan esittämiä väitteitä.
On kuitenkin muistutettava, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämät tuomion perustelut olisivat joiltakin
osin unionin oikeuden vastaisia, valitus on hylättävä, jos tuomiolauselman tueksi on esitetty sellaisia muita perusteluita,
että siitä ilmenevä lopputulos on perusteltu (asia C-210/98 P, Salzgitter v. komissio, tuomio 13.7.2000, Kok., s. I-5843,
58 kohta).
Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että sen arvioinnilla kyseessä olevan vastuun siirtämisen lainmukaisuudesta
sen edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio antaman tuomion
62 kohdassa oli oikeusvoima, se hylkäsi sille esitetyn neljännen kanneperusteen, joka koski tällä 23.7.1997 annetulla ilmoituksella
suoritetun vastuun siirtämisen lainmukaisuutta.
Näin ollen on tutkittava toisen valitusperusteen toisen osan tueksi esitettyä toista väitettä, jossa lähtökohtaisesti toistetaan
valittajan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämä neljäs kanneperuste.
3.     Toisen valitusperusteen toisen osan tueksi esitetty toinen väite ja kolmannen valitusperusteen toinen osa, jotka koskevat
sitä, ettei 23.7.1997 annetulla ilmoituksella siirretty vastuuta, ja ”täsmällisyysperiaatteen” loukkaamista
a)     Asianosaisten lausumat
Valittaja muistuttaa toisen valitusperusteen toisen osan tueksi esittämällään toisella väitteellä todenneensa ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa, että sitä ei voitu oikeuskäytännön mukaan pitää vastuussa yrityksenä, jolle siirtyivät Thyssen
Stahlin oikeudet ja velvollisuudet, koska viimeksi mainittu ei ollut lakannut olemasta. Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
katsoi sen olevan tällä tavoin vastuussa 23.7.1997 annetun ilmoituksen perusteella, valittaja väittää ainoastaan ilmoittaneensa,
että se otti siviilioikeudellisen vastuun Thyssen Stahlin veloista ja että sille ei voida tämän ilmoituksen – jos sitä sovellettaisiin
yhä, mikä ei pidä paikkaansa – perusteella siirtää sakkoja koskevaa vastuuta.
Valittaja täsmentää, että komissio oli pyytänyt sitä antamaan ilmoituksen mainitsematta sille aikomuksestaan käyttää ilmoitusta
sakon maksamista koskevan vastuun siirtämisen tueksi. Tämä pyyntö oli ymmärretty niin, että sillä tarkoitettiin ainoastaan
siviilioikeudellista vastuuta. Jotta komissio lopettaisi mainitun ilmoituksen virheellisen tulkinnan, valittaja oli kirjauttanut
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa pöytäkirjaan peruuttavansa tämän ilmoituksen.
Tällainen yrityksen tekemä yksityisluontoinen ilmoitus ei missään tapauksessa voi valittajan mukaan siirtää vastuuta kilpailuoikeuden
sääntöjen rikkomisesta, koska sakko on seuraamus, jonka viranomaiset määräävät lain nojalla ja myös nimeävät sen henkilön,
jolle seuraamus määrätään. Ius publicum privatorum pactis mutari non potest -periaatteen mukaan viranomaiset tai yritykset
eivät voi sillä, että ne siirtävät vastuunsa, poiketa lainmukaisesta velvollisuudestaan maksaa sakko.
Kolmannen valitusperusteensa toisessa osassa valittaja katsoo, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut,
että riidanalaisesta päätöksestä ilmenee komission perustaneen valittajan vastuun 23.7.1997 annettuun ilmoitukseen, se on
loukannut täsmällisyysperiaatetta, koska lex latassa ei ole mitään viitettä siitä, että yrityksen antama yksityisluontoinen
ilmoitus voisi johtaa sakon maksamista koskevan vastuun siirtämiseen, ja koska tällaisen siirtämisen ulottuvuutta ja rajoja
ei myöskään ollut määritetty.
b)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka johtaa kyseistä yritystä aikana, jolloin
kilpailusääntöjä on rikottu, on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta
tehdyn langettavan päätöksen tekemispäivänä yrityksen toiminta ei enää ole kyseisen henkilön vastuulla (asia C-248/98 P, KNP
BT v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9641, 71 kohta; asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok.,
s. I-9693, 78 kohta; asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergsglas v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9925, 37 kohta
ja asia C-297/98 P, SCA Holding v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-10101, 27 kohta).
Siitä, missä tilanteissa yksikölle, joka ei ole syyllistynyt rikkomiseen, voidaan määrätä seuraamuksia kyseisen rikkomisen
perusteella, unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että tällaisiin tilanteisiin lukeutuu tilanne, jossa rikkomiseen syyllistynyt
yksikkö on lakannut olemasta oikeudellisesti tai taloudellisesti, koska seuraamuksella, joka määrätään yritykselle, joka on
lakannut harjoittamasta taloudellista toimintaa, ei välttämättä ole pelotevaikutusta (asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007,
Kok., s. I-10893, 40 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on yhtäältä selvää, että tosiseikkojen tapahtuma-aikaan yksikkö, jonka syyksi kilpailusääntöjen
rikkominen luettiin, oli osa Thyssen Stahlia ja se toimi tämän valvonnassa. Toisaalta ei ole kiistetty sitä, että riidanalaisen
päätöksen tekopäivänä Thyssen Stahl oli edelleen olemassa oikeudellisesti ja harjoitti taloudellista toimintaansa. Tästä seuraa,
että edellä tämän tuomion 143 ja 144 kohdassa esiin tuodun oikeuskäytännön mukaan komissiolla oli periaatteessa velvollisuus
määrätä kyseessä oleva sakko Thyssen Stahlille.
Tässä tapauksessa asiakirja-aineistosta ilmenee, että komission aloittama menettely kyseessä olevan kilpailuoikeuden sääntöjen
rikkomisen vuoksi koski alun perin Thyssen Stahlia ja että komissio oli myös kyseessä olevan yksikön valittajalle siirtämisen
jälkeen edelleen jatkanut menettelyä Thyssen Stahlia vastaan.
Komissio täsmentää, että sen jälkeen, kun mainittu yksikkö oli siirretty valittajalle, sekä valittaja että Thyssen Stahl olivat
vaatineet, että menettely kohdistettaisiin vain valittajaan. Komissio katsoi kuitenkin, että Thyssen Stahlia vastaan aloitettu
menettely voitaisiin lopettaa vain, jos valittaja ottaisi vastuun rikkomisesta kirjallisesti.
Kuten edellä tämän tuomion 15 kohdassa mainitun 23.7.1997 annetun ilmoituksen sanamuodosta ilmenee, valittaja antoi tämän
ilmoituksen vastauksena kirjalliseen vastuunottopyyntöön, joka koski kilpailuoikeuden sääntöjen rikkomista, johon Thyssen
Stahl oli syyllistynyt. Tämä ilmoitus tehtiin yhtäältä sen oman sanamuodon mukaan samalla kertaa sekä kyseessä olevan kartellin
vuoksi aloitettua menettelyä varten että komission pyynnöstä, ja toisaalta se koski valittajan vastuuta Thyssen Stahlin toiminnasta
kyseessä olevan toiminta-alan siirtämisen johdosta.
Tämän sanamuodon perusteella valittajan väitteet, joiden mukaan komissio oli pyytänyt sitä antamaan ilmoituksen kertomatta
sille aikeestaan käyttää kyseistä ilmoitusta sakon maksuvastuun siirtämisen tueksi, minkä vuoksi valittaja ymmärsi pyynnön
niin, että sillä tarkoitettiin ainoastaan siviilioikeudellisen vastuun siirtämistä, on hylättävä. On todettava, että tällä
ilmoituksella valittaja oli nimenomaisesti vahvistanut ottavansa yrityksenä, joka jatkaa kartellin kohteena olleita taloudellisia
toimintoja, vastuun kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta sen sakon suhteen, jonka komissio voi määrätä mainitun
kartellin vuoksi aloitetun menettelyn yhteydessä.
Tässä on korostettava, että näissä olosuhteissa valittajan 23.7.1997 antamaan ilmoitukseen perustuvasta vastuun siirtämisestä
johtuva oikeudellinen seuraus oli täysin täsmällinen ja sen ennakoitavissa, toisin kuin se väittää.
Lisäksi asiakirja-aineistosta ilmenee yhtäältä, että komissio on tukeutunut tähän ilmoitukseen määrätäkseen valittajalle sakon,
joka lähtökohtaisesti olisi voitu määrätä Thyssen Stahlille, ja toisaalta, että valittaja ei ole alkuperäisestä päätöksestä
nostamassaan kanteessa riitauttanut tätä komission oikeudellista toimintaa eikä kyseenalaistanut edellä mainituissa yhdistetyissä
asioissa Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vastaan komissio annetusta tuomiosta tekemässään valituksessa ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen mainitun tuomion 62 kohdassa tekemää toteamusta, jonka mukaan komissiolla oli mainitun ilmoituksen
perusteella poikkeuksellisesti oikeus katsoa valittajan olevan vastuussa siitä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä
toiminnasta, johon Thyssen Stahlin oli katsottu syyllistyneen.
Kuten komissio toteaa, valittaja on ensimmäisen kerran väittänyt, ettei se ottanut 23.7.1997 antamallaan ilmoituksella vastuuta
kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä Thyssen Stahlin toiminnasta vastauksessaan väitetiedoksiantoon, joka annettiin
riidanalaiseen päätökseen johtaneen menettelyn yhteydessä, ja siis vaiheessa, jossa kilpailusääntöjen rikkomista koskevat
menettelyt olivat vanhentuneet Thyssen Stahliin nähden. Lisäksi valittaja on ilmoittanut peruneensa mainitun ilmoituksen vasta
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä, joka päättyi valituksenalaiseen tuomioon.
On katsottava, että komissio saattoi asettaa valittajan vastuuseen Thyssen Stahlin moititusta toiminnasta ja määrätä sille
kyseessä olevan sakon nyt käsiteltävän asian erityisten olosuhteiden vuoksi, joita ovat ensinnäkin se, että valittajalle luovutettiin
Thyssen Stahlille kuulunut yksikkö, joka toimi ruostumattomasta teräksestä valmistettujen levytuotteiden markkinoilla, toiseksi
se, että valittaja oli 23.7.1997 antamallaan ilmoituksella nimenomaisesti vahvistanut komissiolle ottavansa mainitun yksikön
ostajana vastuun kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta siihen sakkoon nähden, jonka komissio voi määrätä,
ja kolmanneksi se, että valittaja ei siitä huolimatta, että sillä olisi ollut siihen useaan kertaan tilaisuus, ollut kiistänyt
komission mainitulle ilmoitukselle antamaa tulkintaa ennen kuin kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevää toimintaa koskeva
menettely oli vanhentunut Thyssen Stahliin nähden.
On todettava, että – toisin kuin valittaja väittää – 23.7.1997 annetun ilmoituksen peruuttaminen ei ollut enää mahdollista
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa. Mainitun ilmoituksen sisältö, jossa annettiin komissiolle
mahdollisuus määrätä mainittu sakko valittajalle Thyssen Stahlin sijaan, estää tällaisen mahdollisuuden hetkellä, jona komissio
on tämän ilmoituksen perusteella tosiasiallisesti määrännyt sakon valittajalle tekemällä riidanalaisen päätöksen.
Se, että 23.7.1997 annetun ilmoitusta ei enää voida peruuttaa, ei estä valittajaa riitauttamasta unionin tuomioistuimissa
ilmoituksen sisällön tulkintaa, kuten edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali
Terni vastaan komissio annetun tuomion 64–66 kohdasta ilmenee, taikka sitä, että yritys on komissiossa käydyssä hallinnollisessa
menettelyssä nimenomaisesti tai implisiittisesti myöntänyt joitakin tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, koska myöntäminen
ei voi rajoittaa luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä olevaa oikeutta nostaa kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa
EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla (asia C-407/08 P, Knauf Gips v. komissio, tuomio 1.7.2010, 90 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Edellä todettujen seikkojen perusteella toinen väite, joka on esitetty toisen valitusperusteen toisen osan tueksi ja jossa
lähtökohtaisesti toistetaan valittajan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämä neljäs kanneperuste, ja kolmannen
valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
Koska valitus on hylättävä, sillä vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustelut valituksenalaisessa tuomiossa
ovatkin ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, kyseisen tuomion perusteluosa on muista oikeudellisista syistä perusteltu (ks.
vastaavasti em. asia Salzgitter v. komissio, tuomion 58 kohta), edellä tämän tuomion 134 kohdassa todettu ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen oikeudellinen virhe jää seurauksitta nyt käsiteltävän valituksen tutkimisessa.
C
Neljäs valitusperuste, joka koskee vanhentumista koskevien säännösten rikkomista
1.     Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut vanhentumisajoista Euroopan hiili- ja teräsyhteisön
perustamissopimukseen liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 6.4.1978 tehdyn
komission päätöksen N:o 715/78/EHTY (EYVL L 94, s. 22) 1 artiklan 1 kohtaa, kun se on hylännyt valituksenalaisen tuomion 193–214
kohdassa sen seitsemännen kanneperusteen.
Valittaja katsoo, että koska tässä säännöksessä säädetään menettelyjen vanhentumisesta viisi vuotta rikkomisen lakkaamisen
jälkeen ja koska kyseessä oleva rikkominen oli lakannut 31.12.1994 Thyssen Stahlin toiminnan siirtämisellä valittajalle, rikkominen
oli vanhentunut vuonna 1999. Se lisää, että jos mainitun rikkomisen lakkaamispäiväksi vahvistettaisiin päivä, jona muut osallistujat
ovat lopettaneet rikkomisen vuonna 1998, rikkominen olisi vanhentunut vuonna 2003. Se täsmentää, että sama pätee sovellettaessa
asetuksen N:o 1/2003 25 artiklaa tai vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin
liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 26.11.1974 annettua neuvoston asetusta
(ETY) N:o 2988/74 (EYVL L 319, s. 1).
Valittaja väittää, että Thyssen Stahlin suhteen ei ole tapahtunut mitään päätöksen N:o 715/78 2 artiklassa säädettyä vanhentumisen
katkeamista. Vanhentuminen ei myöskään ole keskeytynyt mainitun päätöksen 3 artiklan nojalla, koska Thyssen Stahl ei ole nostanut
kannetta alkuperäisestä päätöksestä eikä valittajan nostama kanne johda vanhentumisen keskeytymiseen Thyssen Stahliin nähden,
koska keskeytyminen saa aikaan oikeusvaikutuksia vain asianosaisiin nähden.
Siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että vanhentumisen keskeytymistä on arvioitava valittajaan
nähden, koska sen katsotaan 23.7.1997 annetun ilmoituksen perusteella itse syyllistyneen kyseessä olevaan rikkomiseen, valittaja
muistuttaa, että sen mielestä sen vastuu ei ole sellaista vastuuta, joka syntyy yrityksen seuraajaksi tulleelle yritykselle,
vaan enintään korvaavaa vastuuta. Rikkominen, johon Thyssen Stahl on syyllistynyt, on kuitenkin eri rikkominen kuin se, josta
valittajalle siirtyi vastuu.
Valittaja toteaa tästä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että Thyssen Stahlin vastuun siirtyminen 23.7.1997
annetun ilmoituksen perusteella ei mahdollista sitä, että rikkomisia, joihin valittaja ja Thyssen Stahl ovat syyllistyneet,
pidetään yhtenä ainoana rikkomisena. Se päättelee tästä, että näitä rikkomisia ei voida myöskään vanhentumisen suhteen pitää
yhtenä ainoana rikkomisena, jonka oikeusvaikutus riippuu yksinomaan valittajan toteuttamista menettelyistä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemä viittaus asiassa C-294/98 P, Metsä-Serla ym., 16.11.2000 annettuun tuomioon
(Kok., s. I-10065) on valittajan mukaan tehoton, koska mainitussa asiassa yhteisöjen tuomioistuimen täytyi lausua mahdollisuudesta
määrätä yhteisvastuullisesti sakko kahdelle yritykselle, koska ne muodostivat taloudellisen kokonaisuuden. Näillä seikoilla
ei kuitenkaan ole mitään yhteyttä nyt käsiteltävän asian seikkoihin, jotka koskevat vastuuseen joutumista ainoastaan 23.7.1997
annetun ilmoituksen perusteella.
Vaikka oletettaisiinkin, että valittajan voitaisiin katsoa itse syyllistyneen kyseessä olevaan rikkomiseen, tämä olisi merkityksetöntä
vanhentumisen kannalta. Oikeuskäytännöstä johtuu, että kartellioikeudessa vastuun siirtäminen edellyttää, että henkilö asetetaan
vastuuseen toisen henkilön kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Valittaja päättelee tästä, että vaikka velvollisuus
sakkojen maksamiseen siirretään, tällaisen toisen toiminnasta otetun vastuun oikeudelliset seuraukset riippuvat edelleen rikkomiseen
alun perin syyllistyneen menettelyistä.
Valittaja täsmentää, että näistä seikoista johtuu, että rikkomiseen alun perin syyllistyneen toimet, jotka voivat poistaa
sen vastuun tai pienentää sitä, kuten armonanomukset, sitovat kolmatta, jolle vastuu on siirretty, ja ne saavat aikaan tähän
nähden vaikutuksia. Samoin jos rikkomiseen alun perin syyllistyneen rikkominen vanhentuu tähän nähden, tätä oikeudellista
seurausta ei voida kiertää siirtämällä vastuu kolmannelle.
2.     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieliin yhtäältä, että sekä päätöksen N:o 715/78 1 artiklan 1 kohdassa että asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan
1 kohdassa asetetaan komission toimivallalle määrätä sakkoja kilpailuoikeuden säännösten rikkomisesta viiden vuoden vanhentumisaika,
joka alkaa päätöksen N:o 715/78 1 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 2 kohdan mukaan kulua rikkomisen tekopäivästä
tai sen lakkaamispäivästä ja joka voi päätöksen N:o 715/78 2 ja 3 artiklan sekä asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 3–6 kohdan
mukaan katketa tai keskeytyä.
Toisaalta on todettava, että riidanalaisella päätöksellä sakko määrätään vain valittajalle. Näin ollen vanhentumista voidaan
arvioida vain valittajaan nähden.
Vaikka valittaja toteaakin perustellusti, että tietyillä Thyssen Stahlin toiminnoilla voi olla edelleen vaikutuksia valittajaan
nähden eikä Thyssen Stahlin hyväksi tullutta vanhentumista voida tehdä tyhjäksi vetoamalla vastuun siirtämiseen, vanhentumista
ei kuitenkaan ole arvioitava Thyssen Stahliin nähden.
Tästä seuraa, että on hylättävä valittajan väite siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt lausua
vanhentumisesta Thyssen Stahliin nähden.
Koska valittaja ei näin ollen kiistä sitä tosiseikkaa, että komissio on tehnyt alkuperäisen päätöksen siihen nähden viiden
vuoden vanhentumisajassa, eikä se ole esittänyt mitään väitettä siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi tehnyt
virheen vanhentumisen katkeamis- ja keskeytymisaikojen osalta valittajaan nähden, neljäs valitusperuste on hylättävä.
D
Viides valitusperuste, joka koskee sakon määrän laskemista koskevien periaatteiden loukkaamista
1.     Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 295–315 kohdassa kymmenennen
kanneperusteen, se rikkoi yhteistyötiedonantoa. Valittajan mukaan oikeudenkäynnin aikana jatkuneen täydellisen yhteistyön
olisi pitänyt johtaa suurempaan alennukseen sakosta kuin mainitun yhteistyötiedonannon D kohdan perusteella tehty 20 prosentin
alennus sen yhteistyön perusteella alkuperäisen päätöksen tekemiseen johtaneessa menettelyssä. Se korostaa tältä osin myöntäneensä
tosiseikkojen paikkansa pitävyyden ja HT 65 artiklan 1 kohdan rikkomisen.
Valittajan mukaan mikään niistä seikoista, jotka ovat johtaneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelemään, että
valittajan toiminta ei osoita varsinaista yhteistyöhenkeä, ei voi horjuttaa valittajan väitteitä.
Väitteestä, jonka mukaan tosiseikkojen kiistämättä jättäminen ei koskenut vuosia 1993 ja 1994 ja oli ollut hyödytöntä, koska
valittaja ei ollut myöntänyt vastuutaan, joka johtui kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon Thyssen Stahl oli syyllistynyt,
valittaja esittää yhtäältä väittäneensä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että sen kiistämättä jättäminen koski tätä
aikaa. Toisaalta se väittää, että näyttö kyseessä olevasta rikkomisesta olisi pitänyt esittää toisessa menettelyssä ja että
mainittu kiistämättä jättäminen on siis helpottanut komission työtä tosiseikkoja koskevan näytön osalta.
Näkemyksestä, jonka mukaan valittaja on kiistänyt komission toimivallan määrätä seuraamuksen 23.7.2002 jälkeen HT 65 artiklan
1 kohdan perusteella, valittaja korostaa, että tämä kysymys ei koske tosiseikkoja koskevaa näyttöä vaan oikeudellista arviointia
ja näin ollen oikeudellista kysymystä. Koska komission täytyisi joka tapauksessa arvioida todettuja tosiseikkoja oikeudellisesti
oikealla tavalla, siitä, kiistävätkö ne, joita asia koskee, tämän arvioinnin vai eivät, ei voi olla haittaa tai hyötyä.
Siitä, että valittaja olisi kiistänyt 23.7.1997 annetun ilmoituksen pätevyyden ensimmäisen kerran alkuperäisen menettelyn
aloittamisesta lähtien, valittaja toteaa, ettei se ole kiistänyt tämän ilmoituksen olemassaoloa vaan ainoastaan puolustanut
sitä oikeudellista arviointia, jonka mukaan mainitun ilmoituksen perusteella sitä ei voida asettaa vastuuseen rikkomisesta,
johon Thyssen Stahl on syyllistynyt. Toisaalta se väittää todenneensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että se on
alkuperäiseen päätökseen johtaneesta menettelystä alkaen ilmoittanut, ettei mainittua ilmoitusta voida tulkita niin, että
se oikeuttaa sakon maksamista koskevan vastuun siirtämisen.
2.     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännöstä johtuu, että alennus sakon määrästä yhteistyötiedonannon nojalla on perusteltu ainoastaan, kun toimitettujen
tietojen ja kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen voidaan katsoa osoittavan, että yritys on harjoittanut todellista yhteistyötä
(yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005,
Kok., s. I-5425, 395 kohta).
Lisäksi EY 229 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi poistaa sakon
tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä, koska sillä on täysi harkintavalta, kun se tutkii kanteet päätöksistä, joilla
komissio on määrännyt sakon tai uhkasakon.
Kun siis ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 305–314 kohdassa, että komissio oli todennut
perustellusti, että valittajan ei pitäisi saada jo myönnetyn 20 prosentin osuuden ylittävää lisäalennusta sakosta, se on täyttä
harkintavaltaansa käyttäen arvioinut tosiseikkoja. Komissio on siis perustellusti todennut, että tällä valitusperusteella
valittaja kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevat toteamukset ja selvitysaineistoa koskevan
harkinnan.
Tältä osin on muistutettava, että EY 225 artiklasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä
kohdasta ilmenee, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen toisaalta määrittämään ratkaisun perustaksi
asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy
ilmi unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Kun unionin
yleinen tuomioistuin on määrittänyt asian tosiseikaston tai arvioinut sitä, unionin tuomioistuin on EY 225 artiklan nojalla
toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen pohjalta
tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa (asia C-551/03 P, General Motors v. komissio, tuomio 6.4.2006, Kok.,
s. I-3173, 51 kohta sekä yhdistetyt asiat C-74/10 P ja C‑75/10 P, EREF v. komissio, määräys 29.9.2010, 41 kohta, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuin on täsmentänyt myös, että lukuun ottamatta sitä tapausta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle
esitetty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikkojen arviointi ei ole sellainen oikeuskysymys,
että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (asia C-397/03 P, Archer Daniels Midland ja
Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I-4429, 85 kohta ja em. yhdistetyt asiat EREF v.
komissio, määräyksen 42 kohta).
Valittaja ei kuitenkaan ole esittänyt mitään väitettä, jonka perusteella voitaisiin todeta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
ottaneen selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla.
Väitteestä, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi katsonut virheellisesti, että tosiseikkojen kiistämättä
jättäminen ei koskenut vuosia 1993 ja 1994, on todettava, että valituksenalaisen tuomion 306 kohdasta ja 307 kohdan ensimmäisestä
virkkeestä ilmenee, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsonut 307 kohdan toisessa virkkeessä, että väitetiedoksiantoon
annetun vastauksen 75 kohta ei koskenut mainittua aikaa vaan että tämä 75 kohta ei ollut riittävän tarkka ja selvä, jotta
se olisi ollut komissiolle hyödyllinen.
Siltä osin kuin valittaja väittää todenneensa alkuperäiseen päätökseen johtaneen menettelyn aloittamisesta alkaen, että 23.7.1997
annettua ilmoitusta ei voida tulkita niin, että se oikeuttaa kyseessä olevan sakon maksamista koskevan vastuun siirtämisen,
edellä tämän tuomion 152 kohdassa on lisäksi jo todettu, että tämä ei pidä paikkaansa.
Viides valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Tästä seuraa, että valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
VII
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan, jota sovelletaan työjärjestyksen 118 artiklan nojalla valitusmenettelyyn,
mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska
valittaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, valittaja on velvoitettava korvaamaan
valitukseen liittyvät oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
ThyssenKrupp Nirosta GmbH velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.