CELEX: 62007FJ0120
Virkamiehet
Henkilöstö

Guido Strack vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 22.10.2007 toimittamallaan faksilla (alkuperäinen asiakirja jätettiin
30.10.2007) nostamallaan kanteella seuraavaa:
–        Euroopan komission 30.5.2005, 25.10.2005, 15.3.2007 ja 20.7.2007 tekemät päätökset on kumottava siltä osin kuin niiden mukaan
kantaja voi siirtää vuonna 2004 pitämättä jättämästään vuosilomasta seuraavalle vuodelle ainoastaan 12 päivää ja hänelle palvelussuhteen
päättyessä maksettavaa korvausta rajoitetaan vastaavasti
–        komissio on velvoitettava maksamaan kantajalle korvaus, joka vastaa suuruudeltaan 26,5:tä päivää vuosilomaa viivästyskorkoineen
1.4.2005 alkaen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 1 e artiklan 2 kohdassa säädetään
seuraavaa:
”Työtehtävissä toimiville virkamiehille on järjestettävä sellaiset asianmukaiset terveys- ja turvallisuusnormit täyttävät
työolot, jotka ovat vähintään samantasoiset kuin perustamissopimuksen mukaisesti näillä aloilla hyväksyttyihin toimenpiteisiin
sovellettavat vähimmäisvaatimukset.”
Henkilöstösääntöjen 57 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehellä on kalenterivuoden aikana oikeus vähintään 24:n ja enintään 30 työpäivän pituiseen vuosilomaan niiden sääntöjen
mukaisesti, jotka [unionin] toimielimet ovat vahvistaneet yhteisellä sopimuksella saatuaan henkilöstösääntökomitean lausunnon.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Sinä vuonna, jolloin virkamies aloittaa palveluksensa tai jolloin hänen palvelussuhteensa päättyy, hänellä on oikeus kahden
arkipäivän lomaan täyttä palveluskuukautta kohti; vajaasta palveluskuukaudesta saa lomaa kaksi arkipäivää, jos palvelusaika
on pidempi kuin [viisitoista] päivää, ja yhden arkipäivän, jos palvelusaika on enintään [viisitoista] päivää.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 3 artiklassa täsmennetään seuraavaa:
”Jos virkamies sairastuu vuosilomansa aikana niin, että se olisi estänyt häntä hoitamasta tehtäviään, jos hän ei olisi ollut
lomalla, vuosilomaa pidennetään tämän työkyvyttömyysjakson verran edellyttäen, että tästä esitetään asianmukainen lääkärintodistus.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 4 artiklassa, jonka saksankielistä versiota on oikaistu (EUVL 2007 L 248, s. 26),
säädetään seuraavaa:
”Jos virkamies ei ole pitänyt koko vuosilomaansa ennen kuluvan kalenterivuoden loppua muista kuin yksikön tarpeista johtuvista
syistä, vuosilomasta voidaan siirtää seuraavaan vuoteen enintään [kaksitoista] päivää.
Jos virkamies ei ole palvelussuhteensa päättyessä pitänyt koko vuosilomaansa, hänelle maksetaan kustakin pitämättömästä lomapäivästä
korvaus, joka on kolmaskymmenesosa hänen kuukausipalkastaan palvelussuhteen päättymishetkellä.
Jos virkamies on palvelussuhteensa päättyessä pitänyt vuosilomaa enemmän kuin mihin hänellä on sillä hetkellä oikeus, häneltä
peritään edellisessä kohdassa kuvatulla tavalla laskettu määrä.”
Hallinnollisissa tiedotteissa nro 66-2002 2.8.2002 julkaistussa henkilöstön ja hallinnon pääosaston (PO) soveltamisohjeessa
todetaan seuraavaa:
”Jos pitämättömiä lomapäiviä on enemmän kuin kaksitoista, voidaan mainitun lukumäärän ylittävät lomapäivät siirtää seuraavaan
vuoteen ainoastaan, jos osoitetaan, ettei virkamies ole yksikön tarpeista johtuvista syistä voinut pitää niitä kuluneen kalenterivuoden
aikana.”
Mainittu soveltamisohje korvattiin 1.5.2004 voimaan tulleella lomia koskevien soveltamisohjeiden antamisesta 28.4.2004 tehdyllä
komission päätöksellä K(2004) 1597, jossa säädetään muun muassa seuraavaa:
”[Kaksitoista] päivää ylittävät lomapäivät voidaan siirtää seuraavaan vuoteen ainoastaan, jos osoitetaan, ettei asianomainen
ole yksikön tarpeista johtuvista syistä (jotka on nimenomaisesti näytettävä toteen) voinut pitää niitä kuluvan kalenterivuoden
aikana, ja ne lisätään seuraavan kalenterivuoden lomapäiviin [henkilöstöhallinnosta vastaavan tahon] päätöksellä;
– –
[Kaksitoista] päivää ylittäviä lomapäiviä ei voida siirtää seuraavalle vuodelle, jos lomapäivien pitämättä jättäminen johtuu
muista kuin yksikön tarpeista johtuvista syistä (esimerkiksi terveydellisistä syistä, kuten sairaudesta, tapaturmasta, vuosiloman
hyvittämisestä vuosiloman ajalle osuneen tapaturman tai sairauden johdosta, äitiyslomasta, lapseksiottamislomasta, vanhempainlomasta,
perhelomasta, henkilökohtaisista syistä myönnetystä lomasta, palkattomasta lomasta, varusmiespalvelun suorittamista varten
myönnetystä lomasta jne.);
– –”
Lisäksi 9.1.1970 päivätystä hallintojohtajien päätöksestä nro 53A/70 ilmenee, että siirrettävissä olevan loman määrä rajoitetaan
12 päivään myös pitkäaikaisen sairauden ollessa kyseessä.
Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Henkilöstösääntökomitean lausunnon saamisen jälkeen tehdyllä [Euroopan unionin] toimielinten yhteisellä sopimuksella vahvistetuissa
määräyksissä vahvistetuin edellytyksin virkamies on tehtäviensä aloittamispäivästä lähtien vakuutettu ammattitautien ja tapaturmien
varalta. – –
Riskit, joita vakuutus ei kata, on lueteltu kyseisissä määräyksissä.”

Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annettu direktiivi 2003/88/EY
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY
(EUVL L 299, s. 9) johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Olisi otettava huomioon Kansainvälisen työjärjestön periaatteet, jotka koskevat työajan järjestämistä, yötyötä koskevat periaatteet
mukaan lukien.”
Direktiivin 2003/88 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tarkoitus ja soveltamisala
1.      Tässä direktiivissä vahvistetaan turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten.
2.      Tämä direktiivi koskee:
a) – – vähimmäis– – vuosilomaa – –”
Mainitun direktiivin 7 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Vuosiloma
1.      Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään neljän
viikon palkallisen vuosiloman tällaisen loman saamiselle ja myöntämiselle kansallisessa lainsäädännössä ja/tai käytännössä
vahvistettujen edellytysten mukaisesti.
2.      Palkallisen vuosiloman vähimmäisaikaa ei saa korvata rahalla, paitsi kun työsuhde päättyy.”
Direktiivin 2003/88 7 artikla ei kuulu säännöksiin, joista voidaan mainitun direktiivin 17 artiklan nojalla poiketa.

Tosiseikat
Kantaja aloitti työt komission palveluksessa 1.9.1995. Mainitusta päivästä alkaen 31.3.2002 saakka hän toimi Euroopan yhteisöjen
virallisten julkaisujen toimistossa (OPOCE). Hänet ylennettiin 1.1.2001 palkkaluokkaan A 6. Tämän jälkeen hän työskenteli
komissiossa yritystoiminnan pääosastolla 1.4.2002–15.2.2003, kunnes hänet siirrettiin Eurostatiin 16.2.2003 lukien. Tämän
jälkeen hän oli sairauslomalla 1.3.2004 lähtien 1.4.2005 saakka, jolloin hän jäi työkyvyttömyyseläkkeelle.
Kantaja vaati 27.12.2004 vuonna 2004 pitämättä jääneiden 38,5 lomapäivän siirtämistä vuodelle 2005 vedoten siihen, ettei hän
ollut etenkään ammattitautinsa vuoksi pystynyt pitämään mainittuja lomapäiviä. Eurostatin pääosaston henkilöstöhallinnon osaston
hallinto- ja henkilöstöasioista vastaavan yksikön johtaja hylkäsi vaatimuksen 30.5.2005 niiden 26,5 päivän osalta, joilla
suoraan henkilöstösääntöjen nojalla siirretyt 12 päivää ylittyivät (jäljempänä 30.5.2005 tehty päätös).
Kantaja valitti 4.7.2005 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla 30.5.2005 tehdystä päätöksestä ja vaati toissijaisesti
viimeksi mainitun päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä sellaisen päätöksen tekemiseen saakka, jolla kantajan sairaus todetaan
henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla ammattitaudiksi.
Mainittu valitus hylättiin 25.10.2005 tehdyllä nimittävän viranomaisen päätöksellä. Viimeksi mainitussa päätöksessä täsmennettiin
kuitenkin seuraavaa:
”Jos nimittävän viranomaisen on kuitenkin hyväksyttävä myöhemmin esitettävä hakemus [kantajan] sairauden toteamiseksi ammattitaudiksi,
[kantajan] on mahdollista esittää uusi, vuonna 2004 pitämättä jääneiden lomapäivien siirtämistä koskeva hakemus. Ainoastaan
tässä tilanteessa olisi ratkaistava, merkitseekö sairauden toteaminen ammattitaudiksi sitä, että kyse on henkilöstösääntöjen
liitteessä V olevassa 4 artiklassa tarkoitetuista yksikön tarpeista johtuvista syistä, kun vuosiloman pitämättä jättämisen
syynä on mainitunlainen sairaus.”
Komissio ilmoitti kantajalle 8.11.2006 päivätyllä kirjeellä myöntävänsä, että kantajan terveydentila oli hänelle suoritettujen
lääketieteellisten tutkimusten jälkeen heikentynyt ja että kantajalle tästä syystä korvattaisiin mainittuun terveydentilan
heikentymiseen suorassa yhteydessä olevista lääketieteellisistä hoidoista aiheutuneet kustannukset henkilöstösääntöjen 73
artiklan perusteella hänen terveydentilansa vakaantumiseen saakka. Kirjeen liitteenä olleesta toimielimen nimeämän lääkärin
lausunnosta ilmeni komission mukaan lisäksi, ettei terveydentila ollut vielä vakaantunut ja että kyseistä asiaa koskeva uusi
arvio olisi mahdollista saada vasta kahden vuoden määräajan päättymisen jälkeen.
Mainitun kirjeen johdosta kantaja esitti 22.11.2006 uuden, vuonna 2004 pitämättä jääneiden lomapäivien siirtämistä koskevan
hakemuksen, joka hylättiin 15.3.2007 tehdyllä henkilöstön ja hallinnon pääosaston linjan B ”Henkilöstösäännöt: politiikka,
hallinto ja neuvonta” työoloista ja muista kuin rahallisista oikeuksista ja velvollisuuksista vastaavan yksikön johtajan päätöksellä
(jäljempänä 15.3.2007 tehty päätös).
Kantaja valitti 9.4.2007 viimeksi mainitusta päätöksestä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla. Mainittu valitus
hylättiin 20.7.2007 tehdyllä nimittävän viranomaisen päätöksellä.

Asianosaisten vaatimukset ja oikeudenkäyntimenettely
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        kumoaa komission 30.5.2005, 25.10.2005, 15.3.2007 ja 20.7.2007 tekemät päätökset siltä osin kuin niiden mukaan kantaja voi
siirtää vuonna 2004 pitämättä jättämästään vuosilomasta seuraavalle vuodelle ainoastaan 12 päivää ja hänelle palvelussuhteen
päättyessä maksettavaa korvausta rajoitetaan vastaavasti
–        velvoittaa komission maksamaan kantajalle korvauksen, joka vastaa suuruudeltaan 26,5:tä päivää pitämätöntä, vielä korvaamatta
olevaa vuosilomaa henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan toisen kohdan mukaisesti, ja sille 1.4.2005 alkaen viivästyskorkoa,
joka on Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioihinsa soveltama korko lisättynä [kahdella] prosenttiyksiköllä
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Käsiteltävä asia saatettiin virkamiestuomioistuimen presidentin 16.11.2007 tekemällä päätöksellä virkamiestuomioistuimen ensimmäisen
jaoston käsiteltäväksi.
Kirjaamo kutsui 16.11.2007 päivätyllä kirjeellä asianosaiset 4.12.2007 järjestettyyn vapaamuotoiseen kokoukseen, jonka tavoitteena
oli saada aikaan sovintoratkaisu käsiteltävässä asiassa sekä muissa asianosaisten välillä virkamiestuomioistuimessa vireillä
olevissa riita-asioissa.
Mainitun 4.12.2007 pidetyn vapaamuotoisen kokouksen jälkeen asianosaiset esittivät huomautuksensa kokouksen pohjalta laaditusta
pöytäkirjasta ilmenevästä sopimusluonnoksesta pääsemättä kuitenkaan yksimielisyyteen sopimuksen sisällöstä.
Asianosaiset kutsuttiin toiseen vapaamuotoiseen kokoukseen, joka määrättiin pidettäväksi kantajan lomaltapaluun jälkeen 6.3.2008.
Viimeksi mainittu kuitenkin kieltäytyi kutsusta, koska hän piti uuden vapaamuotoisen kokouksen järjestämistä hyödyttömänä,
kun otetaan huomioon komission omaksuma kanta. Viimeksi mainittu pahoitteli vapaamuotoisen kokouksen peruuntumista kantajan
poisjäännin vuoksi mutta esitti toivomuksenaan, että sopimukseen päästäisiin, ja ilmoitti olevansa valmis työskentelemään
sovintoratkaisun aikaansaamiseksi.
Virkamiestuomioistuimen presidentin 8.10.2008 tekemällä päätöksellä käsiteltävä asia päätettiin antaa edelleen virkamiestuomioistuimen
toisen jaoston käsiteltäväksi.
Kantaja pyysi 15.1.2010 päivätyllä kirjeellä käsiteltävän asian yhdistämistä muihin vireillä oleviin kanteisiinsa, jotka oli
rekisteröity numeroilla F-118/07, F-119/07, F-121/07, F-132/07 ja F-62/09. Virkamiestuomioistuin hylkäsi mainitun vaatimuksen
26.1.2010 tekemällään päätöksellä ja tiedotti asiasta kantajalle 18.3.2010 päivätyllä kirjaamon kirjeellä.
Kantaja riitautti 30.3.2010 päivätyssä kirjeessään käsiteltävän asian saattamisen virkamiestuomioistuimen toisen jaoston käsiteltäväksi.
Kantajaa kehotettiin 5.5.2010 pidetyssä istunnossa toimittamaan virkamiestuomioistuimelle häntä koskevia asiakirjoja, jotka
liittyvät henkilöstösääntöjen 73 artiklan mukaisen menettelyn kulkuun ja joihin hän oli lausunnoissaan viitannut.
Samassa istunnossa virkamiestuomioistuin kehotti komissiota esittämään kirjalliset huomautuksensa yhdistetyissä asioissa C-350/06
ja C-520/06, Schultz-Hoff, 20.1.2009 annetun tuomion (jäljempänä Schultz-Hoff-tapaus), johon kantaja oli suullisissa huomautuksissaan
vedonnut kanteensa tueksi, mahdollisista vaikutuksista käsiteltävään asiaan.
Kantaja noudatti virkamiestuomioistuimen kehotusta 26.5.2010 ja komissio 31.5.2010.

Oikeudellinen arviointi

Kumoamista koskevat vaatimukset
Kanteen kohde
Kantaja vaatii 30.5.2005 ja 15.3.2007 tehtyjen päätösten kumoamisen lisäksi virkamiestuomioistuinta kumoamaan 25.10.2005 tehdyn
päätöksen, jolla hylättiin 4.7.2005 tehty valitus, ja 20.7.2007 tehdyn päätöksen, jolla hylättiin 9.4.2007 tehty valitus.
Tästä on huomautettava, että valituksen hylkäämistä koskevien nimenomaisten kumoamisvaatimusten vaikutuksena on se, että virkamiestuomioistuimen
käsiteltäväksi saatetaan toimi, josta valitus on tehty, jos tällaisilla vaatimuksilla ei sellaisinaan ole itsenäistä sisältöä
(ks. vastaavasti asia 293/87, Vainker v. parlamentti, tuomio 17.1.1989, 8 kohta; asia T-309/03, Camós Grau v. komissio, tuomio
6.4.2006, 43 kohta; asia F-85/08, Notarnicola v. tilintarkastustuomioistuin, tuomio 9.7.2009, 14 kohta). Näin ollen on katsottava,
että kanne on nostettu ainoastaan 30.5.2005 ja 15.3.2007 tehdyistä päätöksistä.
Kanteen tutkittavaksi ottaminen siltä osin kuin se koskee 30.5.2005 tehtyä päätöstä
On todettava, että siitä 30.5.2005 tehdystä päätöksestä, jolla komissio hylkäsi ensimmäisen vaatimuksen niiden 26,5 vuosilomapäivän
siirtämisestä seuraavalle vuodelle, jotka jäivät yli suoraan henkilöstösääntöjen nojalla siirretyistä 12 vuosilomapäivästä,
ei ole nostettu henkilöstösääntöjen 91 artiklan 3 kohdan mukaisesti kannetta virkamiestuomioistuimessa mainitusta päätöksestä
tehdyn valituksen hylkäämistä, joka tehtiin 25.10.2005, seuranneiden kolmen kuukauden aikana.
Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa säädetyt valituksen ja kanteen määräajat ovat kuitenkin pakottavia, eivätkä asianosaiset
tai tuomioistuin voi määrätä niistä (asia T-54/90, Lacroix v. komissio, tuomio 25.9.1991, 24 kohta ja asia T-95/04, Lavagnoli
v. komissio, tuomio 17.5.2006, 41 kohta).
Kanne on näin ollen hylättävä liian myöhään nostettuna siltä osin kuin se koskee 30.5.2005 tehtyä päätöstä.
Asiakysymys
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää ainoastaan yhden kanneperusteen, joka koskee henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisen
ja toisen kohdan rikkomista. Kantajan mukaan mainitun artiklan ensimmäisessä kohdassa myönnetään virkamiehelle, joka ei ole
yksikön tarpeista johtuvista syistä pitänyt kaikkia vuosilomapäiviään, nimenomaisesti oikeus siirtää 12 päivää ylittävät lomapäivät
seuraavalle vuodelle. Mainittua tulkintaa tukevat kantajan mukaan komission hallinnolliset tiedotteet nro 66-2002.
Käsiteltävässä asiassa sairaus, joka esti kantajaa pitämästä lomaansa, aiheutui kantajan mukaan nimenomaisesti henkilöstösääntöjen
liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetuista yksikön tarpeista, koska sairauden aiheuttajana oli virkatehtävien
hoitaminen ja loman pitämisen estyminen johtui siten työperäisistä syistä.
Asiassa T-80/04, Castets vastaan komissio, 9.6.2005 annettu Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio
ei kantajan mukaan ole mainitun tulkinnan kanssa ristiriidassa, koska kyseisessä asiassa poissaolon syynä ollut sairaus ei
ollut aiheutunut työperäisistä syistä. Mainitun tuomion taustalla olleessa asiassa virkamiehen vuosiloman pitäminen oli estynyt
tämän henkilöön liittyvistä seikoista.
Kantajan mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa säädetään hyvitysjärjestelmästä
sellaisten tapausten varalta, joissa virkamies on estynyt pitämästä vuosilomaansa yksikön tarpeista johtuvista syistä eikä
sen vuoksi, että kyse on hänen henkilöönsä liittyvistä seikoista tai ylivoimaisesta esteestä. Käsiteltävässä asiassa kantaja
katsoo sairastuneensa nimenomaan yksikköönsä liittyvien syiden vuoksi.
Suullisessa käsittelyssä kantaja vetosi Schultz-Hoff-tapauksessa nyt käsiteltävän kanteen nostamisen jälkeen annetun tuomion
25, 44 ja 45 kohtaan, joista hänen mukaansa ilmenee, että direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohta on ristiriidassa sen kanssa,
että työntekijä, jolla lääketieteellisestä syystä johtuvan työkyvyttömyytensä vuoksi ei ole mahdollisuutta pitää lomaansa,
menettää oikeutensa palkalliseen vuosilomaan.
Komissio vastaa mainittuun väitteeseen, että henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisessä kohdassa kielletään
virkamiestä siirtämästä yli 12:ta vuosilomapäivää, jos hän ei ole muista kuin yksikön tarpeista johtuvista syistä pitänyt
vuosilomaansa ennen kuluvan kalenterivuoden päättymistä.
Komission mukaan oikeuskäytännöstä (asia 32/69, Tortora v. komissio, tuomio 9.7.1970, 13 ja14 kohta sekä em. asia Castets
v. komissio, tuomion 28 ja 29 kohta) ilmenee, että oikeus vuosiloman siirtämiseen on ainoastaan silloin, kun virkamies ei
ole voinut pitää vuosilomapäiviään yksikön tarpeista johtuvista syistä ja kun hänen ”virkatehtävänsä” näin ollen ovat estäneet
häntä pitämästä vuosilomaansa kokonaisuudessaan. Sairauslomalla ollessaan virkamies ei määritelmän mukaan kuitenkaan hoida
virkatehtäviään eikä siten ole henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetulla tavalla
palveluksessa. Koska virkamies ei ole palveluksessa, hänen poissaolonsa ei sitäkään suuremmalla syyllä voida katsoa aiheutuneen
yksikön tarpeista johtuvista syistä.
Se, että virkamiehen sairaus on myöhemmin katsottu ammattitaudiksi, ei komission mukaan muuta sitä, ettei virkamies edellä
mainitun oikeuskäytännön mukaan ole ollut sairauslomansa aikana palveluksessa, eikä vuosiloman pitäminen siten ole estynyt
yksikön tarpeista johtuvista syistä.
Komissio toteaa vielä, että virkamiehen oikeuksista saada korvausta työkyvyttömyyden johdosta säädetään joka tapauksessa tyhjentävästi
henkilöstösääntöjen 73 artiklassa eikä näihin oikeuksiin kuulu mahdollisuus saada lisäkorvausta terveydellisistä syistä pitämättä
jääneiden vuosilomapäivien perusteella.
Mainittu tulkinta vahvistetaan komission mukaan hallinnollisissa tiedotteissa nro 66-2002 ja lomia koskevissa soveltamissäännöissä.
Komissio väittää toissijaisesti, että vaikka komission lääkäri katsoi 8.11.2006 tehdyn päätöksen liitteenä olevassa lausunnossaan,
että kantajalla ennestään olleen sairauden paheneminen oli yhteydessä virkatehtävien hoitamiseen, hän totesi kuitenkin, ettei
pahenemista olisi tapahtunut ilman taustalla ollutta sairautta. Komissio toteaa vielä, että henkilöstösääntöjen 73 artiklaan
perustuva lopullinen päätös tältä osin on toistaiseksi tekemättä. Käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole virkamiestuomioistuimen
tehtävä lausua asiasta, koska vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimet eivät ole toimivaltaisia lausumaan
ammattitoiminnan sekä aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen välisen syy-yhteyden olemassaolosta, jos viimeksi mainittu
on samanaikaisesti tai saattaisi lähtökohtaisesti olla henkilöstösääntöjen 73 artiklan täytäntöön panemiseksi säädetyn menettelyn
kohteena (ks. vastaavasti asia F-23/05, Giraudy v. komissio, tuomio 2.5.2007, 200 kohta).
Komissio huomauttaa lopuksi, ettei kantaja edes väitä sairautensa puhjenneen ammatin harjoittamiseen liittyneiden ja yksinomaan
vuoteen 2004 ajoittuneiden tapahtumien seurauksena. Kantaja toteaa sitä vastoin, että hänen työkyvyttömyytensä syyt liittyvät
etenkin vuosien 2002 ja 2003 tapahtumiin. Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 4 artiklassa tarkoitettujen yksikön tarpeiden
on täytynyt ajoittua kuluvaan kalenterivuoteen, ja virkamiehen on täytynyt niiden vuoksi olla estynyt pitämästä vuosilomaansa
tämän saman kalenterivuoden aikana.
Komissio väittää lisäksi Schultz-Hoff-tapauksen ulottuvuutta koskevissa 31.5.2010 päivätyissä huomautuksissaan, että henkilöstösääntöjen
liitteessä V oleva 4 artikla on erityissäännös, joka menee henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan edelle, ja ettei sitä
voida direktiivin 2003/88 valossa tulkita lainvastaisesti. Edellä mainitun 4 artiklan käsite ”yksikön tarpeet” ei komission
mukaan voi kattaa sairautta.
Komissio toteaa vielä, ettei kantaja ole esittänyt lainvastaisuusväitettä henkilöstö-sääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan
osalta direktiivin 2003/88 7 artiklaan nähden ja ettei virkamiestuomioistuin voi tutkia mainitunlaista väitettä viran puolesta.
Komissio huomauttaa toissijaisesti, että direktiivin 2003/88 7 artikla koskee oikeutta vuosilomaan eikä mainitun loman siirtämistä
koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ja ettei siinä kielletä säätämästä vuosilomaoikeuden menettämisestä, jos vuosilomaa ei
ole pidetty lomavuoden tai vuosiloman siirtämiselle varatun ajanjakson kuluessa. Tällainen rajoitus edistää komission mukaan
Euroopan taloudellisen kilpailukyvyn säilymistä.
Schultz-Hoff-tapauksessa yhteisöjen tuomioistuin katsoi komission mukaan ainoastaan, että se, ettei työntekijä ole voinut
pitää koko vuosilomaansa vuosiloman siirtämiselle varatun ajanjakson päättyessä sen vuoksi, että hän on ollut sairauslomalla
koko lomavuoden ja vielä kansallisessa lainsäädännössä loman siirtämiselle varatun ajanjakson päätyttyäkin, on ristiriidassa
direktiivin 2003/88 kanssa. Mainittu tilanne ei ole verrattavissa käsiteltävään asiaan, koska henkilöstösääntöjen liitteessä
V olevassa 4 artiklassa säädetään nimenomaisesta oikeudesta siirtää seuraavalle vuodelle 12 lomapäivää, jotka vastaavat puolta
vuosilomasta, silloin kun vuosilomaa ei ole lääketieteellisistä syistä voitu pitää.
Komissio huomauttaa vielä, että kantaja sai virkasuhteensa päättyessä korvauksen, joka vastasi puolta hänen vuoden 2004 vuosilomastaan,
ja että hänen vuoden 2005 vuosilomansa korvattiin pro rata -periaatteen mukaisesti. Kantaja ei komission mukaan myöskään ollut
sairaana koko vuotta 2004 ja hän olisi siten pystynyt pitämään vuosilomapäiviä ja erityisesti vuoden 2003 lomapäiviä, jotka
oli jo siirretty vuodella eteenpäin.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on huomautettava, että henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan mukaan ”työtehtävissä toimiville virkamiehille on
järjestettävä sellaiset asianmukaiset terveys- ja turvallisuusnormit täyttävät työolot, jotka ovat vähintään samantasoiset
kuin perustamissopimuksen mukaisesti näillä aloilla hyväksyttyihin toimen-piteisiin sovellettavat vähimmäisvaatimukset”.
Direktiivin 2003/88, joka on annettu EY 137 artiklan 2 kohdan perusteella, päämääränä on – kuten sen 1 artiklan 1 kohdasta
ilmenee – vahvistaa turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten.
Ilman, että tässä vaiheessa on tarpeen tarkastella sitä, millä tavoin jonkin henkilöstösääntöjen säännöksen ja unionin tasolla
säädettyjen työntekijöiden turvallisuutta ja terveyttä koskevien vähimmäisvaatimusten välinen mahdollinen ristiriita olisi
ratkaistava, on näin ollen todettava, että käsiteltävässä asiassa komission tehtävänä on valvoa, että mainittuja vaatimuksia
noudatetaan kantajan osalta sovellettaessa ja tulkittaessa erityisesti vuosilomaa koskevia henkilöstösääntöjen säännöksiä.
Ennen kuin tarkastellaan henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisen kohdan, jonka rikkomiseen kantaja
vetoaa, ulottuvuutta käsiteltävän asian olosuhteiden kannalta, on näin ollen tarkasteltava direktiivin 2003/88 ja erityisesti
sen 7 artiklan merkityksellisten vähimmäisvaatimusten sisältöä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa.
Tässä yhteydessä vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että jokaisen oikeutta palkalliseen vuosilomaan on pidettävä unionin
sosiaalioikeuden periaatteena, jolla on erityinen merkitys ja josta ei voida poiketa ja jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset
voivat panna täytäntöön ainoastaan direktiivissä itsessään nimenomaisesti ilmaistuissa rajoissa (ks. vastaavasti asia C-173/99,
BECTU, tuomio 26.6.2001, 43 kohta; asia C-342/01, Merino Gómez, tuomio 18.3.2004, 29 kohta; yhdistetyt asiat C-131/04 ja C-257/04,
Robinson-Steele ym., tuomio 16.3.2006, 48 kohta ja em. Schultz-Hoff-tapaus, tuomion 22 kohta). Euroopan unionin perusoikeuskirjan
31 artiklan 2 kohdassa turvataan lisäksi jokaiselle työntekijälle oikeus vuosittaiseen palkalliseen lomaan.
Erityisesti direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohdassa säädetään jäsenvaltioiden velvollisuudesta ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin
sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään neljän viikon palkallisen vuosiloman. Mainitusta artiklasta ilmenee,
että työntekijän on hänen turvallisuutensa ja terveytensä suojelemiseksi tavallisesti saatava tosiasiallinen lepoaika, koska
direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdan mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden korvaaminen rahassa on mahdollista
ainoastaan silloin, kun työsuhde päättyy (ks. vastaavasti em. asia BECTU, tuomion 44 kohta; em. asia Merino Gómez, tuomion
30 kohta ja em. Schultz-Hoff-tapaus, tuomion 23 kohta). Direktiivin 2003/88 7 artikla ei myöskään kuulu niihin säännöksiin,
joista direktiivin 17 artiklassa sallitaan nimenomaisesti poikettavan.
On lisäksi kiistatonta, että palkallisen vuosiloman tarkoituksena on mahdollistaa se, että työntekijä voi levätä ja että hänellä
on lepo- ja vapaa-aikaa. Tämä tarkoitus eroaa tässä sairauslomaoikeuden tarkoituksesta, koska sairausloma myönnetään työntekijälle,
jotta tämä voisi tervehtyä sairaudesta (em. Schultz-Hoff-tapaus, tuomion 25 kohta). Tästä on todettava, että palkallisesta
vuosilomasta 24.6.1970 tehdyn Kansainvälisen työjärjestön yleissopimuksen nro 132 (muutettu versio) 5 artiklan 4 kohdassa,
joka on direktiivin 2003/88 johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaan otettava huomioon mainitun direktiivin tulkinnassa,
määrätään, että ”työstäpoissaolot, jotka johtuvat asianomaisen työntekijän määräämisvallasta riippumattomasta syystä, kuten
sairaudesta, – – [on] laskettava työssäoloajaksi”.
Yhteisöjen tuomioistuin johti Schultz Hoff-tapauksessa antamassaan tuomiossa (41 kohta) edellä mainitusta, että kun kyse on
asianmukaisesti määrätystä sairauslomasta, jäsenvaltio ei voi asettaa palkallista vuosilomaa koskevalle oikeudelle, joka direktiivin
2003/88 mukaan kuuluu kaikille työntekijöille, edellytystä, jonka mukaan työntekijän on ollut tosiasiallisesti työskenneltävä
kyseisen valtion määräämän lomavuoden aikana. Kansallisella säännöksellä, jonka mukaan lomavuoden aikana pitämättä jääneet
vuosilomat on pidettävä loman siirtämiselle varatun ajanjakson kuluessa, pyritään lähtökohtaisesti antamaan työntekijöille,
jotka ovat olleet estyneitä pitämästä vuosilomiaan, lisämahdollisuus pitää kyseiset lomat (em. Schultz-Hoff-tapaus, tuomion
42 kohta).
Tästä seuraa, että vaikka kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan palkallista vuosilomaa koskeva oikeus menetetään lomavuoden
tai loman siirtämiselle varatun ajanjakson päättyessä, ei lähtökohtaisesti ole direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohdan vastainen,
työntekijällä on kuitenkin myös täytynyt olla tosiasiallinen mahdollisuus käyttää hänelle direktiivillä annettua oikeutta
kyseisen ajanjakson aikana. On selvää, että näin ei ole silloin, kun työntekijä on koko lomavuoden tai sen osan ajan ja vielä
loman siirtämiselle kansallisessa lainsäädännössä varatun ajanjakson päätyttyäkin ollut sairauslomalla.
Schultz-Hoff-tapauksessa annetussa tuomiossa (45 ja 50 kohta) katsottiin näin ollen, että sen myöntämisellä, että tällaisissa
työkyvyttömyyteen liittyvissä erityisissä olosuhteissa asian kannalta merkityksellisillä kansallisilla säännöksillä ja etenkin
niillä säännöksillä, jotka koskevat loman siirtämiselle varattua ajanjaksoa, voitaisiin säätää direktiivin 2003/88 7 artiklan
1 kohdalla taatun, palkallista vuosilomaa koskevan työntekijän oikeuden lakkaamisesta siten, ettei tällä työntekijällä olisi
tosiasiallisesti mahdollisuutta käyttää hänelle tällä direktiivillä annettua oikeutta, vaarannettaisiin suoraan kyseisen direktiivin
7 artiklalla jokaiselle työntekijälle annettu sosiaalinen oikeus.
Lopuksi on niin, että kun palkallista vuosilomaa ei enää ole mahdollista pitää työntekijän tahdosta riippumattomista syistä,
työntekijällä on direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdan nojalla oikeus lomakorvaukseen. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön
mukaan lomakorvaus, johon työntekijällä on oikeus, on laskettava siten, että kyseinen työntekijä asetetaan sitä asemaa vastaavaan
asemaan, jossa hän olisi ollut, jos hän olisi käyttänyt kyseistä oikeutta työsuhteensa kestäessä. Tästä seuraa, että työntekijän
tavanomainen palkka, toisin sanoen palkka, jonka maksamista on jatkettava palkallista vuosilomaa vastaavan lepokauden aikana,
on myös ratkaiseva tekijä laskettaessa lomakorvausta vuosilomasta työsuhteen päättyessä (em. Schultz-Hoff-tapaus, tuomion
61 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on seuraavaksi käytettävä ohjeena tulkintaa, jonka unionin tuomioistuin on omaksunut direktiivistä
2003/88 henkilöstösääntöjen vuosilomaa koskevien säännösten ja erityisesti liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisen ja toisen
kohdan tulkintaa ja soveltamista varten.
Asiakirja-aineistosta ja erityisesti komission terveydenhuoltoyksikön 14.4.2005 päivätystä, kantajalle osoitetusta kirjeestä
ilmenee, että kantaja oli sairauslomalla yhtäjaksoisesti 2.3.2004 alkaen, kunnes jäi työkyvyttömyyseläkkeelle 1.4.2005.
On siten todettava, että kantaja oli lähes koko vuoden 2004 ajan estynyt käyttämästä palkallista vuosilomaa koskevaa oikeuttaan.
Sitä, että kantaja olisi voinut käyttää mainitun oikeuden loppuun vuoden 2004 tammi- ja helmikuussa, ei luonnollisestikaan
voida ottaa lukuun, koska unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetty palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden suoja
jäisi tällöin täysin teoreettiseksi. Lisäksi Schultz-Hoff-tapauksessa annetussa tuomiossa (50 ja 51 kohta) on nimenomaisesti
mainittu tapaus, jossa työntekijä on ollut töissä osan lomavuotta ja jäänyt sittemmin pitkäaikaiselle sairauslomalle, ja rinnastettu
tilanne sellaisen työntekijän tapaukseen, joka on ollut sairauslomalla koko lomavuoden ajan ja vielä loman siirtämiselle kansallisessa
lainsäädännössä varatun ajanjakson päätyttyäkin.
Direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdasta seuraa näin ollen, että kantajalta, joka oli lääketieteellisesti perustellusta syystä
työkyvytön 1.4.2005 asti, jolloin hänet siirrettiin työkyvyttömyyseläkkeelle, ei voida ottaa pois mahdollisuutta saada taloudellinen
korvaus pitämättä jääneestä vuosilomasta.
Vielä on tarkasteltava kysymystä mainitun taloudellisen korvauksen laajuudesta ja siitä, onko sen suorittaminen niiden pitämättömien
vuosilomapäivien osalta, jotka ylittävät henkilöstösääntöjen mukaan siirrettävissä olevien lomapäivien määrän, käsiteltävässä
asiassa ristiriidassa henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisen kohdan sanamuodon kanssa, kuten komissio
väittää.
Komission mukaan 12:ta päivää pidemmän vuosiloman siirtäminen seuraavalle vuodelle on perusteltavissa ainoastaan yksikön tarpeisiin
liittyvillä syillä.
Tältä osin riittää, kun todetaan, että henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 4 artiklassa ei säännellä sitä käsiteltävässä
asiassa esiin tullutta kysymystä, voidaanko palkalliset vuosilomapäivät siirtää, jos virkamies on lomavuoden ajan ollut estynyt
pitämästä vuosilomapäiviään omasta tahdostaan riippumattomista, kuten lääketieteellisistä, syistä.
Mainittu toteamus ei ole ristiriidassa sen asiassa T-368/04, Verheyden vastaan komissio, 29.3.2007 annetun tuomion (61–63
kohta) kanssa, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisessä kohdassa
käytetyn käsitteen ”yksikön tarpeen” ei voida tulkita kattavan sairauslomasta johtuvaa poissaoloa palveluksesta edes silloin,
kun on kyse pitkäaikaisesta sairaudesta (ks. vastaavasti em. asia Castets v. komissio, tuomion 33 kohta). Sen lisäksi, että
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kanta ei perustu minkäänlaiseen sairausloman rinnastamiseen yksikön tarpeista johtuvaan
poissaoloon, on todettava, ettei edellä mainittu asia Verheyden vastaan komissio ole tosiseikastonsakaan osalta verrattavissa
nyt käsiteltävään asiaan, jossa kantaja on lähes koko lomavuoden ajan ollut estynyt käyttämästä palkallista vuosilomaa koskevaa
oikeuttaan.
Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevasta 3 artiklasta, joka koskee sairausloman ja vuosiloman välisen suhteen toista näkökulmaa
eli sitä, että virkamies sairastuu vuosilomansa aikana, seuraa lisäksi, että lainsäätäjän nimenomaisena tarkoituksena on ollut
erottaa toisistaan sairausloma ja vuosiloma, joiden tarkoitus on erilainen, kuten edellä 61 kohdasta ilmenee.
Näin ollen on katsottava, että henkilöstösääntöjen 1 e artiklassa tarkoitetuilla turvallisuutta ja terveyttä koskevilla vähimmäisvaatimuksilla
sekä etenkin direktiivin 2003/88 7 artiklan säännöksillä täydennetään henkilöstösääntöjen lomia koskevia säännöksiä.
On totta, että direktiivin 2003/88 7 artiklassa turvataan oikeus vähintään neljän viikon pituiseen palkalliseen vuosilomaan,
kun taas vuosiloma, jota unionin virkamiehet voivat vaatia, on henkilöstösääntöjen 57 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan vähintään
24 päivän pituinen. Käsiteltävässä asiassa kantajan alkuperäinen vaatimus vuonna 2004 pitämättä jääneiden vuosilomapäivien
siirtämisestä vuodelle 2005 koski peräti 38,5:tä lomapäivää, sillä vuonna 2003 pitämättä jääneet vuosilomapäivät oli siirretty
seuraavalle vuodelle (ks. edellä 16 kohta).
Koska unionin lainsäätäjä on vahvistanut virkamiesten vuosiloman pituudeksi 24 päivää, yhteisöjen tuomioistuimen direktiivin
2003/88 7 artiklasta Schultz-Hoff-tapauksessa omaksuma tulkinta sellaisen työntekijän osalta, joka on pitkäaikaisesta sairaudesta
johtuvan poissaolonsa vuoksi estynyt pitämästä vuosilomaansa, on kuitenkin täysimääräisesti sovellettavissa vuosilomaan kokonaisuudessaan,
sellaisena kuin siitä säädetään henkilöstösäännöissä niiden 1 e ja 57 artiklassa yhdessä huolimatta liitteessä V olevan 4
artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetyistä rajoituksista siltä osin kuin on kyse mahdollisuudesta siirtää pitämättä jäänyt
vuosiloma seuraavaan vuoteen.
Komission väitteestä, joka koskee tarvetta säilyttää Euroopan taloudellinen kilpailukyky, riittää, kun todetaan, ettei väitettä
ole tuettu ja ettei se voi tässä tapauksessa menestyä.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty, on todettava, että kun komissio kieltäytyi käsiteltävän asian olosuhteissa siirtämästä
henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisen kohdan perusteella kantajalta pitkäaikaisen sairausloman vuoksi
pitämättä jääneet suoraan henkilöstösääntöjen nojalla siirrettävät 12 päivää ylittävät vuosilomapäivät, se on tulkinnut virheellisesti
mainitun säännöksen soveltamisalaa. Näin ollen 15.3.2007 tehty päätös on kumottava.

Vahingonkorvausvaatimus
Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo, että hänen esittämänsä vahingonkorvausvaatimus on otettava tutkittavaksi, koska sitä on vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan pidettävä kumoamiskanteen liitännäisvaatimuksena.
Pääasiasta kantaja väittää, että käsiteltävässä asiassa virkavirhe perustuu siihen, että riidanalaiset päätökset ovat lainvastaisia.
Kantajalle on aiheutunut vahinkoa siitä, että henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan toisen kohdan mukainen korvauksen
määrä riidanalaisten 26,5 päivän osalta asianmukaisine korkoineen on jäänyt saamatta. Syy-yhteys muodostuu kantajan mukaan
siitä, että jos riidanalaisia päätöksiä ei olisi tehty, vastaaja olisi suorittanut kantajalle kyseisen rahamäärän.
Siltä varalta, että virkamiestuomioistuin katsoisi riidanalaiset päätökset laillisiksi, kantaja vaatii vahingonkorvausta lukuisista
muista virkavirheistä, joihin hän väittää komission syyllistyneen ja joita ovat ”muun muassa komission toimihenkilöiden laiton
toiminta sekä kantajaan OPOCE:ssa kohdistunut työpaikkakiusaaminen, [Euroopan petostentorjuntaviraston] suorittamassa tutkintamenettelyssä
tehdyt virheet ja etenkin kantajan tiedonsaantioikeuden toteutumisessa ilmenneet lainvastaiset puutteet, jotka [Euroopan]
oikeusasiamies on sittemmin todennut; kantajan säännöstenvastainen arvioiminen ja virkaylennyksen saamatta jääminen, OPOCE:ssa
tehty virkanimitys, joka on ollut kantajalle vastainen, sekä kantajan tekemässä valituksessa tyhjentävästi esiin tuotu vastaajan
lainvastainen toiminta”. Mainittujen virheiden ja kantajan sairauden välinen syy-yhteys on kantajan mukaan osoitettu lääketieteellisten
lausuntojen ja vastaajan tekemien päätösten perusteella. Kantajan mukaan kyseinen sairaus oli kuitenkin nimenomainen syy siihen,
että kantaja oli estynyt pitämästä vuosilomaansa vuonna 2004. Kantajalle on siten korvattava vahinko, joka muodostuu elämänilon
vähentymisestä sen seurauksena, että kantaja on ollut sairauslomalla sen sijaan, että hänellä olisi ollut mahdollisuus virkistymiseen
vuosilomansa aikana, sekä siitä, että kantajalla ei ole ollut mahdollisuutta poistua asemapaikaltaan. Kantajan mukaan aiheutunut
vahinko on mahdollista korvata kiinteämääräisesti henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan toisen kohdan nojalla.
Kantaja täsmentää, että mainittu toissijainen vaatimus esitettiin oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä ja että henkilöstösääntöjen
90 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen mukaisia vaatimuksia on siten noudatettu.
Komissio kiistää, että kantaja olisi esittänyt henkilöstö-sääntöjen 90 artiklan 1 kohtaan perustuvan vahingonkorvausvaatimuksen
niiden lomapäivien osalta, joiden pitämättä jääminen johtui komission virheelliseksi väitetystä toiminnasta, jota kantaja
kaiken lisäksi kuvailee varsin epätarkasti ja jonka kantaja väittää olevan psyykkisen sairautensa syynä.
Komission mukaan vahingonkorvausvaatimus on joka tapauksessa hylättävä vireilläolovaikutuksen vuoksi, koska väitettyjä kantajan
sairastumiseen johtaneita syitä on jo käsitelty kattavasti kanteessa, joka on merkitty rekisteriin numerolla F-118/07, Strack
vastaan komissio.
Lisäksi vahingonkorvausvaatimus on komission mukaan hylättävä, koska henkilöstösääntöjen 73 artiklan mukainen menettely on
asiassa ensisijainen.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan vahingonkorvausvaatimuksista ilmenee, että kantaja vaatii ensisijaisesti, että häneen sovelletaan henkilöstösääntöjen
liitteessä V olevan 4 artiklan toista kohtaa niiden 26,5 vuosilomapäivän osalta, jotka jäivät pitämättä vuonna 2004.
Tältä osin riittää, kun todetaan, että mainittu vaatimus vastaa niitä toimenpiteitä, joihin komission on ryhdyttävä nyt käsillä
olevan kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi.
Kantajan toissijaisesti siltä varalta, että virkamiestuomioistuin hylkäisi 15.3.2007 tehtyä päätöstä vastaan esitetyt väitteet,
esittämästä vahingonkorvausvaatimuksesta ei ole myöskään tarpeen lausua.
Vahingonkorvausvaatimukset on näin ollen hylättävä, koska niillä ei ole kohdetta.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan nojalla saman työjärjestyksen II osaston 8 luvun oikeudenkäyntikuluja
ja oikeudenkäyntimaksuja koskevia määräyksiä sovelletaan ainoastaan asioihin, jotka on pantu vireille virkamiestuomioistuimessa
työjärjestyksen voimaantulopäivästä eli 1.11.2007 lukien. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen tältä osin merkityksellisiä
määräyksiä sovelletaan soveltuvin osin asioihin, jotka ovat vireillä virkamiestuomioistuimessa ennen kyseistä päivää.
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka on hävinnyt asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeuden-käyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on pääosin hävinnyt asian, se on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, kantajan vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan komission 15.3.2007 tekemä päätös, jolla hylättiin Guido Strackin vaatimus vuodelta 2004 jääneiden lomapäivien siirtämisestä,
kumotaan.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Strackin oikeudenkäyntikulut.
Tagaras
Van Raepenbusch
Rofes i Pujol
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä maaliskuuta 2011.
W. Hakenberg

H. Tagaras
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.