CELEX: 62014FJ0006
Közszolgálat
Díjazás
Özvegyi nyugdíj
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdése
Elhunyt tisztviselő elvált házastársa
Tartásdíjra való jogosultság fennállása a tisztviselő elhalálozásának időpontjában
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 42. cikke
A nyugdíjjogosultság kifizetése iránti kérelem előterjesztésének határideje

J. Borghans a Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2014. január 28‑án benyújtott keresetlevelével az Európai Bizottság által
túlélő hozzátartozói nyugdíj részére történő folyósításának megtagadásáról hozott határozat megsemmisítését kéri.

Jogi háttér
A jogi háttérhez a következők tartoznak: az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának az Európai Unió tisztviselői
személyzeti szabályzatának és az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételeknek a módosításáról szóló,
2013. október 22‑i 1023/2013/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet hatálybalépése előtt hatályos változata (a
továbbiakban: személyzeti szabályzat) VIII. mellékletének 27. és 42. cikke, valamint a személyzeti szabályzat és az említett
melléklet következő rendelkezései.
A személyzeti szabályzat 79. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tisztviselő vagy a volt tisztviselő túlélő házastársa, a [személyzeti szabályzat] VIII. melléklet[e] 4. fejezetében meghatározott
módon, az elhunytnak fizetett, vagy azon öregségi nyugdíj vagy rokkantsági támogatás 60%‑ával egyenlő özvegyi nyugdíjra jogosult,
amit az elhunyt akkor kapott volna, ha – a szolgálati időtől vagy korától függetlenül – az elhalálozása időpontjában erre
a nyugdíjra jogosulttá vált volna.
Azon tisztviselő túlélő házastársának fizetett özvegyi nyugdíj összege, aki a [személyzeti szabályzat] 35. cikk[é]ben meghatározott
valamely hivatali státuszban állt, nem lehet kisebb a létminimum összegénél, sem pedig a tisztviselő utolsó alapilletményének
35%‑ánál.
[…]”
A személyzeti szabályzat 80. cikke értelmében:
„Amennyiben a tisztviselő, illetve az öregségi nyugdíjra vagy rokkantsági támogatásra jogosult személy túlélő hozzátartozói
nyugdíjra jogosult házastárs nélkül halálozik el, az elhunytnak a [személyzeti szabályzat] VII. melléklet[ének] 2. cikke szerinti,
a halál időpontjában eltartott gyermekei a [személyzeti szabályzat] VIII. melléklet[ének] 21. cikkével összhangban árvasági
nyugdíjra jogosultak.
A túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult házastárs halála vagy ismételt házassága esetén a fenti feltételeknek megfelelő
gyermekeket ugyanez a jogosultság illeti meg.
Amennyiben a tisztviselő, vagy az öregségi nyugdíjra vagy rokkantsági támogatásra jogosult személy elhalálozik, de az első
bekezdésben előírt feltételek nem teljesülnek, a [személyzeti szabályzat] VII. melléklet[ének] 2. cikke szerinti eltartott
gyermekek a [személyzeti szabályzat] VIII. melléklet[e] 21. cikkének megfelelően árvasági nyugdíjra jogosultak; a nyugdíj
azonban az említett cikk szerint kiszámított nyugdíj felével egyenlő.
[…]”
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 21. cikke (1) bekezdésének első albekezdése a következőket tartalmazza:
„A személyzeti szabályzat 80. cikkének első, második és harmadik bekezdésében meghatározott árvasági nyugdíj az első árva
esetében nyolctizede azon túlélő hozzátartozói nyugdíjnak, amelyre az öregségi nyugdíjban vagy rokkantsági támogatásban részesülő
tisztviselő vagy volt tisztviselő túlélő házastársa – a [jelen melléklet] 25. cikk[é]ben előírt levonások figyelmen kívül
hagyásával – jogosult lett volna.”

A jogvita alapját képező tényállás
1991. április 20‑án a felperes házasságra lépett R. van Raannal, aki akkor a Bizottság tisztviselője volt.
A házasságból 1993. szeptember 10‑én egy gyermek született.
2004. június 15‑én hozott ítéletével a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság, Belgium) R.
van Raan és a felperes közös megegyezésével felbontotta a házasságot. A 2003. december 24‑én kötött és az említett ítélethez
csatolt válási egyezség (a továbbiakban: válási egyezség) értelmében R. van Raan ettől az időponttól fogva haláláig köteles
a felperesnek tartásdíjat fizetni, amelynek összegét akkor havi 3000 euróban határozták meg.
2007. december 18‑i ítéletével a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága, Belgium)
R. van Raan kérelmére 2006. szeptember 1‑jei hatállyal megszüntette a felperesnek járó tartásdíj fizetését.
2008. február 12‑én a felperes fellebbezést nyújtott be a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye
békebírósága) által 2007. december 18‑án hozott ítélettel szemben.
2008. március 2‑án R. van Raan elhunyt.
R. van Raan elhunytát követően a Bizottság – nem vitatott módon – nem folyósított túlélő hozzátartozói nyugdíjat a felperes
részére.
2008 júliusától számítva a Bizottság a néhai R. van Raan és a felperes gyermekének a személyzeti szabályzat 80. cikke alapján
árvasági nyugdíjat nyújtott, amelynek összegét a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 21. cikke (1) bekezdésének első albekezdésével
összhangban azon túlélő hozzátartozói nyugdíj nyolctizedében határozta meg, amelyben a felperes részesült volna, ha ilyen
nyugdíjra jogosult lett volna (a továbbiakban: emelt szintű árvasági nyugdíj).
2011 októberében a néhai R. van Raan és a felperes immár nagykorúvá vált közös gyermeke R. van Raan örököseként annak helyébe
lépett a felperesnek járó tartásdíj megszüntetése iránt a belga bíróságok előtt indított, akkoriban a tribunal de première
instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) előtt folyamatban lévő perben.
2013. március 25‑i ítéletével a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) hatályon kívül helyezte
a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága) által 2007. december 18‑án hozott ítéletet,
és azzal az indokolással nyilvánította megalapozatlannak a válási egyezségben a felperes javára biztosított tartásdíj megszüntetése
iránt a néhai R. van Raan által benyújtott eredeti kérelmet, hogy nem teljesültek a válási egyezségben a tartásdíj megszüntetésére
vonatkozóan megállapított feltételek.
A néhai R. van Raan és a felperes közös gyermeke mint a nevezett személy örököse elfogadta a tribunal de première instance
de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) 2013. március 25‑i ítéletét.
2013. április 29‑i levelével a felperes arra kérte a Bizottságot, hogy 2008 áprilisától számítva folyósítson részére túlélő
hozzátartozói nyugdíjat, és ismertette, hogy mivel a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság)
2013. március 25‑i ítéletével hatályon kívül helyezte a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye
békebírósága) által 2007. december 18‑án hozott ítéletet, eleget tesz a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 27. cikkében
az ilyen nyugdíjra való jogosultságra vonatkozóan meghatározott kritériumoknak.
A Bizottság 2013. június 3‑i határozatával (a továbbiakban: vitatott határozat) elutasította a felperes kérelmét azon körülményekre
támaszkodva, hogy a felperes, mivel a R. van Raan halálának időpontját követő egy éven belül nem kérelmezte a nyugdíját, a
személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 42. cikke alapján elveszítette ezt a jogát.
A felperes 2013. július 9‑i feljegyzésével a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be
a vitatott határozattal szemben.
2013. október 29‑i határozatával a kinevezésre jogosult hatóság ugyanazzal az indokolással utasította el a panaszt, mint a
vitatott határozat (a továbbiakban: panaszt elutasító határozat).

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        semmisítse meg a panaszt elutasító határozatot;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

A kereset tárgyáról
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az alakilag a panasz elutasításával szemben benyújtott megsemmisítés iránti kereseti
kérelmek következménye a panasszal érintett jogi aktus Közszolgálati Törvényszék előtti felülvizsgálata, amennyiben e kérelmek
mint olyanok nem bírnak önálló tartalommal (lásd ebben az értelemben: Vainker kontra Parlament ítélet, 293/87, EU:C:1989:8,
8. pont).
A jelen ügyben, mivel a panaszt elutasító határozat nem bír önálló tartalommal, a keresetet olyannak kell tekinteni, mint
amely kizárólag a vitatott határozat ellen irányul.

Az elfogadhatóságról
A felek érvei
A Bizottság azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék nyilvánítsa elfogadhatatlannak a vitatott határozat megsemmisítésére
irányuló kérelmet. A Bizottság szerint ugyanis ez a határozat csupán helybenhagy egy olyan korábbi határozatot, amelyet R.
van Raan 2008‑ban bekövetkezett halála után hallgatólagosan fogadtak el, és amellyel az adminisztráció megtagadta a felperestől
a túlélő hozzátartozói nyugdíjat, és amely határozatot a felperes nem támadott meg a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdésében
előírt határidőn belül. A Bizottság hozzáfűzi ehhez, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a személyzeti szabályzat
90. cikkének (1) bekezdése értelmében vett kérelem benyújtására irányuló lehetőség – amellyel a felperes is élt, amikor a
2013. április 29‑i levelével túlélő hozzátartozói nyugdíjat igényelt – nem teszi lehetővé, hogy a tisztviselő, illetve jogutódja
figyelmen kívül hagyja a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkében a panasz benyújtására vagy a keresetindításra előírt határidőket,
és ezáltal kérelmével közvetett módon megkérdőjelezzen egy korábbi, általa határidőben meg nem támadott határozatot, ahogyan
a jelen ügyben is.
A felperes a Bizottság által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogás elutasítását kéri.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Ahogyan az állandó ítélkezési gyakorlatból is következik, elfogadhatatlan az olyan korábbi határozatot pusztán megerősítő
határozat megsemmisítése iránt benyújtott kereset, amelyet az erre előírt határidőn belül nem támadtak meg. A határozat akkor
minősül egy korábbi határozat puszta megerősítésének, ha nem tartalmaz semmiféle új elemet a korábbi aktushoz képest, és azt
nem előzi meg e korábbi határozat címzettjének helyzetére vonatkozó újbóli vizsgálat (A kontra Bizottság ítélet, F‑12/09,
EU:F:2011:136, 119. pont).
A jelen ügyben előzetesen meg kell vizsgálni, hogy – ahogyan ezt a Bizottság állítja – 2008‑ban született‑e hallgatólagos
határozat a felperestől túlélő hozzátartozói nyugdíj megtagadása tárgyában azzal az indokolással, hogy a felperes nem tesz
eleget a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdésében foglalt feltételeknek.
A személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az említett személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely
személy kérelmezheti, hogy a kinevezésre jogosult hatóság határozatot hozzon személyével kapcsolatban, valamint hogy ha a
kérelem benyújtásának időpontjától számított négy hónapon belül nem érkezik válasz, akkor az hallgatólagos elutasító határozatnak
tekintendő. Az ilyen rendelkezésből lényegében az következik, hogy csak akkor hozható a tisztviselőtől valamely jogot közvetve
megtagadó határozat, ha a tisztviselő előzetesen arra irányuló kérelemmel fordult az adminisztrációhoz, hogy az állapítsa
meg a javára e jogot.
A Bizottság azonban beadványaiban ismertette, hogy a felperes nem nyújtott be hozzá túlélő hozzátartozói nyugdíj fizetése
iránti kérelmet. Ami a felperest illeti, ő, bár a vitatott határozattal szemben benyújtott panaszában említést tett ilyen
kérelemről, sőt egy határozatról is, amellyel 2008‑ban megtagadták tőle a túlélő hozzátartozói nyugdíj folyósítását, a későbbiekben,
a beadványaiban és a tárgyaláson is megerősítette, hogy nem volt ilyen tárgyú kérelem, illetve határozat.
Nem állapítható tehát meg, hogy a Bizottság a felperes kérelmére nem reagálva, hallgatólagosan megtagadta volna tőle a túlélő
hozzátartozói nyugdíjat.
Ezen túlmenően még ha feltételezzük is, hogy a Bizottság azzal egyidejűleg, hogy emelt szintű árvasági nyugdíjat nyújtott
néhai R. van Raan és a felperes közös gyermekének, 2008‑ban hallgatólagos határozattal megtagadta a felperestől a túlélő hozzátartozói
nyugdíjat, a vitatott határozat akkor sem tekinthető ezt a hallgatólagos határozatot pusztán megerősítő határozatnak.
Ez a hallgatólagos határozat ugyanis csak azon a körülményen alapulhatott volna, hogy a felperes nem tett eleget a személyzeti
szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdésében a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultságra vonatkozóan
előírt feltételeknek. A vitatott határozatot viszont azzal indokolták, hogy a felperes nem tett eleget az ugyanezen melléklet
42. cikkében előírt, határidőre vonatkozó követelményeknek. A Bizottság ezért a vitatott határozatban a felperes helyzetét
az azt esetlegesen befolyásoló új elemek alapján felülvizsgálta.
Ebből következően a Bizottság által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.

Az ügy érdeméről
A felek érvei
A vitatott határozattal szemben a felperes lényegében egyetlen, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 42. cikkének megsértésére
alapított jogalapot terjeszt elő.
A jogalapja alátámasztásául kifejtett érvek sorában a felperes azt is előadta, hogy nem róható fel neki az, hogy a R. van
Raan halálának időpontját követő egy éven belül nem kérelmezte a túlélő hozzátartozói nyugdíja kifizetését. Ebben az időpontban
ugyanis a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága) által 2007. december 18‑án hozott
ítélet miatt már nem részesült tartásdíjban, és ezért nem tett eleget a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 27. cikkében
foglalt feltételeknek. A felperes ehhez hozzáfűzi, hogy ezt követően eleget tett a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének
42. cikkében foglalt rendelkezéseknek azáltal, hogy a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság)
2013. március 25‑i, a tartásdíját újból megállapító ítéletének kihirdetését követő egy éven belül túlélő hozzátartozói nyugdíj
fizetése iránti kérelmet terjesztett elő.
A Bizottság kéri a jogalap elutasítását.
A Bizottság azt állítja, hogy a felperesnek eleget kellett tennie a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 42. cikkében
foglalt rendelkezéseknek ahhoz, hogy kérelmezze a túlélő hozzátartozói nyugdíja kifizetését. A Bizottság szerint a felperesnek
az R. van Raan halálát követő egyéves határidőn belül tájékoztatnia kellett volna az adminsiztrációt arról, hogy megítélték
részére a tartásdíjat, és hogy megfellebbezte a 2007. december 18‑i ítéletet, amellyel a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem
(Overijse‑Zaventem megye békebírósága) megszüntette a tartásdíj folyósítását.
A tárgyaláson a Bizottság pontosította, hogy ha a felperes közölte volna vele ezeket az információkat, akkor a néhai R. van
Raan és a felperes közös gyermekének járó, emelt szintű árvasági nyugdíj végleges kifizetését ahhoz a feltételhez köthette
volna, hogy a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) nem helyezi hatályon kívül a juge de
paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága) 2007. december 18‑i ítéletét, és a tartásdíjat
nem ítélik meg újra visszamenőlegesen.
A Bizottság szintén a tárgyaláson, a Közszolgálati Törvényszék kérdéseire válaszul mindenesetre úgy érvelt, hogy a felperest
soha nem illethette volna meg a túlélő hozzátartozói nyugdíj, mivel a felperes R. van Raan halálának időpontjában nem tett
eleget a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 27. cikkében az ilyen nyugdíjra vonatkozóan előírt feltételeknek, nevezetesen
hogy a tisztviselőnek vagy volt tisztviselőnek minősülő volt házastársa részéről őt megillető tartásra volt jogosult. A Bizottság
ehhez hozzáteszi, hogy irreleváns az a körülmény, hogy R. van Raan halála után a tribunal de première instance de Bruxelles
(brüsszeli elsőfokú bíróság) hatályon kívül helyezte a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye
békebírósága) 2007. december 18‑i ítéletét, és ezért újból megítélte számára a válási egyezségben már megállapított tartásdíjat.
A Bizottság szerint az ezzel ellentétes döntés annak elismerését jelentené, hogy egy meghatározott időszakban jogszerűen fizethettek
volna egyidejűleg túlélő hozzátartozói nyugdíjat és emelt szintű árvasági nyugdíjat, megsértve ezzel a személyzeti szabályzat
80. cikkét.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
–       Előzetes észrevételek
Míg a vitatott határozatban és a panaszt elutasító határozatban a Bizottság a túlélő hozzátartozói nyugdíj felperestől való
megtagadását arra a körülményre alapította, hogy a felperes elveszítette ezt a jogát, mert nem nyújtott be erre irányuló kérelmet
a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 42. cikkében előírt határidőn belül, az ellenkérelmében és a tárgyaláson azt
állította, hogy a felperes soha nem volt jogosult túlélő hozzátartozói nyugdíjra, mivel a volt házastársa halálának időpontjától
kezdve nem kapott tartásdíjat, és így nem tett eleget a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdésében
az ilyen nyugdíjra vonatkozóan előírt feltételeknek.
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az intézmények – kivéve ha mérlegelést nem engedő hatáskörben járnak
el – nem jogosultak felcserélni az indokolást (CP kontra Parlament ítélet, F‑8–13, EU:F:2014:44, 67. pont és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlat).
Meg kell tehát vizsgálni, hogy a Bizottság, amely elsődlegesen arra törekedett, hogy a vitatott határozat eredeti, a személyzeti
szabályzat VIII. melléklete 42. cikkének a felperes általi megsértésére alapított indokolását egy arra irányuló új indokolással
cserélje fel, hogy a felperes nem tartozik az említett melléklet 27. cikke első bekezdésének hatálya alá, mérlegelést nem
engedő hatáskörben járt‑e el.
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] tisztviselő vagy volt tisztviselő
elvált házastársa e fejezet előírásai szerinti túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult, feltéve hogy bizonyítani tudja, hogy
volt házastársa halálának időpontjában a házastársa részéről – bírósági határozat vagy a volt házastárssal létrejött, hivatalosan
bejegyzett és jogerős egyezség alapján – őt megillető tartásra volt jogosult.”
Az adminisztráció annak vizsgálatakor, hogy az elhunyt tisztviselő vagy volt tisztviselő elvált házastársa bizonyítani tudja‑e
azt, hogy volt házastársa halálának időpontjában jogosult volt a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első
bekezdése szerinti tartásdíjra, nem rendelkezik mérlegelési mozgástérrel, és köteles attól függően, hogy ez a körülmény bizonyítást
nyer‑e, megadni vagy megtagadni a jogosultságot.
Következésképpen, mivel az adminisztráció a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdésében előírt
túlélő hozzátartozói nyugdíj megadásakor vagy megtagadásakor mérlegelést nem engedő hatáskörben jár el, a Bizottság az ellenkérelmében
és a tárgyaláson olyan új indokolással válthatta fel a régit, miszerint a felperes nem tartozik e rendelkezés hatálya alá.
A Közszolgálati Törvényszék feladata tehát első lépésként azt megvizsgálni, hogy a felperes jogosultnak tekinthető‑e a tribunal
de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) 2013. március 25‑i ítélete alapján túlélő hozzátartozói nyugdíjra.
Igenlő esetben a Közszolgálati Törvényszéknek második lépésként azt kell eldöntenie, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének
42. cikkében foglalt jogvesztő határidő alkalmazandó‑e a felperesre.
–       Arról a kérdésről, hogy a felperes jogosultnak tekinthető‑e a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú
bíróság) 2013. március 25‑i ítélete alapján túlélő hozzátartozói nyugdíjra
Ahogyan már említésre került, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdéséből az következik, hogy
az elhunyt tisztviselő vagy volt tisztviselő elvált házastársa részére túlélő hozzátartozói nyugdíj megítélésének feltétele,
hogy bizonyítani kell azt, hogy „a volt házastársa halálának időpontjában a házastársa részéről – bírósági határozat vagy
a volt házastárssal létrejött, hivatalosan bejegyzett és jogerős egyezség alapján – őt megillető tartásra volt jogosult”.
A jelen esetben az ügy irataiból az tűnik ki, hogy noha a válási egyezség alapján R. van Raan havi 3000 euró összegű tartásdíjat
fizetett, a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága) a belga jognak megfelelően
ideiglenesen végrehajtható ítéletével 2006. december 1‑jétől számítva megszüntette ezt a tartásdíjat.
Így a felperes 2008. március 2‑án, R. van Raan halálának időpontjában, annak ellenére, hogy megfellebbezte a juge de paix
du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága) által 2007. december 18‑án hozott ítéletet, nem minősült
a belga jog alapján a házastársa részéről őt megillető tartásra.
Igaz, hogy R. van Raan halálakor a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága) által
2007. december 18‑án hozott ítélet nem volt jogerős, mert a felperes – ahogyan ez már említésre került – megfellebbezte az
ítéletet. Az ítélet ideiglenes végrehajthatósága miatt azonban már nem rendelkezett olyan jogcímmel, amely alapján igényelhette
volna a tartásdíj kifizetését.
Következésképpen R. van Raan halálának időpontjában a felperes nem tett eleget a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének
első bekezdésében a túlélő hozzátartozói nyugdíjra vonatkozóan előírt feltételeknek.
Végezetül a Bizottság beadványaiban maga is elismeri, hogy „[a] személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 27. cikke [...]
nem volt alkalmazandó” a felperes helyzetére R. van Raan halálának időpontjában.
Nem vitatott azonban, hogy a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) 2013. március 25‑i ítéletével
hatályon kívül helyezte a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága) 2007. december
18‑i ítéletét, és megalapozatlannak nyilvánította a válási egyezségben előírt tartásdíj megszüntetése iránt a néhai R. van
Raan által benyújtott eredeti kérelmet.
El kell dönteni, hogy az első fokon hozott ítélet másodfokú bíróság általi hatályon kívül helyezése jogosulttá tette‑e a felperest
a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdése szerinti túlélő hozzátartozói nyugdíjra, ahogyan ezt
a felperes állítja.
E tekintetben a Közszolgálati Törvényszék emlékeztet arra, hogy az olyan uniós jogi rendelkezés fogalmait, amely a személyzeti
szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdéséhez hasonlóan a jelentésének és a hatályának meghatározását illetően
semmilyen konkrét utalást nem tartalmaz a tagállamok jogára, általában önállóan kell értelmezni, figyelembe véve a rendelkezés
összefüggéseit és a szóban forgó szabályozás célját. Ilyen kifejezett utalás hiányában az uniós jog alkalmazásához szükség
lehet azonban a tagállamok jogára való utalásra akkor, ha az uniós bíróság önálló értelmezéssel nem tudja a szóban forgó uniós
jogi rendelkezés tartalmát vagy hatályát az uniós jogból vagy az uniós jog általános elveiből levezetni (Díaz García kontra
Parlament, T‑43/90, EU:T:1992:120, 36. pont).
A jelen ügyben, ahogyan az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága az M kontra Bíróság ítéletben (T‑172/01, EU:T:2004:108) kifejezetten
megállapította, „a volt házastárssal létrejött [...] egyezség alapján [...] megillető tartás[nak]” a személyzeti szabályzat
VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdése szerinti fogalmát nem lehet önállóan értelmezni. A volt házastársak között a
válásukból eredően létrejött tartási kötelezettség fogalma ezzel szemben az alkalmazandó polgári jogi szabályok alapján a
házasság felbontását kimondó ítéletből következő vagyoni jellegű következmények közé tartozik.
Következésképpen annak meghatározásához, hogy valamely tisztviselő vagy volt tisztviselő elvált házastársa bizonyította‑e,
hogy „a volt házastársa halálának időpontjában a házastársa részéről – a volt házastárssal létrejött egyezség alapján – őt
megillető tartásra volt jogosult”, a házasság felbontásának joghatásaira irányadó jog alapján, azaz a jelen ügyben a belga
jog alapján kell eljárni, amely alapján a válást kimondták.
Márpedig mivel a belga jogban az első fokon hozott határozatnak a másodfokon eljáró bíróság által történő hatályon kívül helyezése
eredményeképpen e határozat visszamenőleges hatállyal kerül hatályon kívül helyezésre, a tribunal de première instance de
Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) 2013. március 25‑i, a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem
megye békebírósága) által 2007. december 18‑án hozott ítéletét hatályon kívül helyező ítélete visszamenőleges hatállyal helyezte
hatályon kívül ezt az ítéletet és állította vissza a válási egyezségben megállapított tartásdíjat, a tartási kötelezettséget
úgy kell tekinteni, mint amelyet soha nem szüntettek meg.
Így 2013. március 25‑től, a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) ítéletének kihirdetésétől
számítva, tekintettel arra, hogy a felperesnek 2006. szeptember 1‑je óta visszaállították a válási egyezségben megállapított
tartásdíjra való jogosultságát, a felperest szükségszerűen olyannak kell tekinteni, mint aki a belga jog szerint bizonyította,
hogy R. van Raan halálának időpontjában a házastársa részéről őt megillető tartásra volt jogosult.
Ebből következően a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) 2013. március 25‑i ítélete azt
eredményezte, hogy a felperes a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 27. cikkének első bekezdése értelmében vett túlélő
hozzátartozói nyugdíjra jogosultak körébe lépett.
Ezt a következtetést nem befolyásolja a Bizottság azon ellenvetése, miszerint annak megállapításához, hogy a tisztviselő vagy
volt tisztviselő elvált házastársa részesülhet‑e a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 27. cikke alapján túlélő hozzátartozói
nyugdíjban, csak a tisztviselő, illetve volt tisztviselő halálának időpontjában fennálló helyzetet kell figyelembe venni,
e helyzet esetleges visszamenőleges hatályú módosítását pedig nem. Ha ugyanis helyt adnánk egy ilyen ellenvetésnek, az a belga
jog figyelmen kívül hagyását jelentené, amely szerint a tartásdíj megszüntetése tárgyában első fokon hozott határozatnak a
másodfokon eljáró bíróság által történő hatályon kívül helyezése eredményeképpen a tartási kötelezettség visszamenőleges hatállyal
újra életbe lép.
Nem adható hely a Bizottság azon érvének sem, miszerint a felperes túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultságának R.
van Raan halálának időpontjától számított elismerése a személyzeti szabályzat 80. cikkének harmadik bekezdésében foglalt rendelkezésekbe
ütközne.
E tekintetben valóban igaz, hogy a személyzeti szabályzat 80. cikkének harmadik bekezdésében foglalt rendelkezésekbe ütközik
annak elismerése, hogy ugyanazon időszakban fennáll a tisztviselő vagy volt tisztviselő elvált házastársának túlélő hozzátartozói
nyugdíjhoz való joga, és e tisztviselő vagy volt tisztviselő halála időpontjában eltartott gyermekének az emelt szintű árvasági
nyugdíjhoz való joga.
A jelen ügyben azonban a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) 2013. március 25‑i ítélete,
azzal egyidejűleg, hogy 2006. szeptember 1‑jei hatállyal visszaállította a felperest a válási egyezség alapján megillető tartásdíjat,
következésképpen jogosultságot keletkeztetett a felperes számára arra, hogy R. van Raan halálának időpontjától számítva túlélő
hozzátartozói nyugdíjban részesüljön, visszamenőleges hatállyal megfosztotta a néhai R. van Raan és a felperes közös gyermekének
2008 júliusától számítva emelt szintű árvasági nyugdíjat megítélő bizottsági határozatot jogalapjától.
Végül emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 27. cikke által elérni kívánt cél annak lehetővé
tétele, hogy a tisztviselő vagy volt tisztviselő elvált házastársa, aki e tisztviselő halálának időpontjában ez utóbbi részéről
tartásra volt jogosult, a tisztviselő halálát követően továbbra is részesüljön a megélhetését biztosító forrásokban. Márpedig
semmi nem igazolhatja, hogy a tisztviselő vagy volt tisztviselő elvált házastársát akaratától függetlenül kizárólag azon indok
alapján fosszák meg az özvegyi nyugdíjtól, és így a megélhetését biztosító forrásoktól, hogy a nemzeti jog alapján őt megillető
tartásdíjat a tisztviselő vagy volt tisztviselő halálát megelőzően megszüntették, majd az említett elhalálozást követően azt
visszamenőleges hatállyal ismételten visszaállították.
–       Arról a kérdésről, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 42. cikkében foglalt jogvesztő határidő alkalmazandó
volt‑e a felperesre
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 42. cikke szerint „[a]mennyiben az öregségi nyugdíjra vagy rokkantsági támogatásra
jogosult tisztviselő vagy volt tisztviselő elhalálozik és jogutódai a halálának időpontját követő egy éven belül nem kérelmezik
nyugdíjukat vagy támogatásukat, erre irányuló jogukat elveszítik, kivéve ha kérelmüket
vis maior
megfelelően bizonyított esete miatt nem tudták időben benyújtani.”
Magának a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 42. cikkének szövegéből is az következik, hogy az abban előírt jogvesztő
határidőt csak a tisztviselő vagy volt tisztviselő olyan jogutódjai esetében kell alkalmazni, akik a halál időpontjában nyugdíjra
vagy támogatásra voltak jogosultak.
Ebből következően nem tartozik a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 42. cikkének hatálya alá az olyan jogutódok esete,
akik a tisztviselő vagy volt tisztviselő halála időpontjában nem rendelkeznek nyugdíjra vagy támogatásra irányuló jogosultsággal,
hanem azt az említett elhalálozást követően, visszamenőleges hatállyal, nemzeti bíróság által hozott határozatban állapítják
meg a javukra.
A jelen esetben – amint ez már említésre került – a felperes R. van Raan halálának időpontjában nem volt jogosult túlélő hozzátartozói
nyugdíjra, mivel a válási egyezségben megállapított tartásdíjat a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem a juge de paix
du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága) által 2007. december 18‑án hozott ítélet korábban megszüntette,
és a másodfokú bíróság még nem állította vissza visszamenőleges hatállyal.
E feltételek mellett a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a vitatott határozatban arra támaszkodott, hogy a felperes,
mivel R. van Raan halálának időpontját követő egy éven belül nem kérelmezte nyugdíját, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete
42. cikke alapján erre irányuló jogát elveszítette.
Továbbra is kérdéses, hogy a felperes mindazonáltal köteles volt‑e a túlélő hozzátartozói nyugdíjára vonatkozó kérelmét meghatározott
határidőn belül benyújtani.
E tekintetben, mivel a személyzeti szabályzatban nincsen olyan rendelkezés, amely az elhunyt tisztviselőnek vagy volt tisztviselőnek
a jelen ítélet 70. pontjában ismertetett helyzetben lévő jogutódainak a nyugdíjra vagy támogatásra vonatkozó jogosultságuk
kérelmezését illetően határidőt írna elő, a Közszolgálati Törvényszék feladata ezt a hiányosságot pótolni (lásd analógia útján,
az Európai Beruházási Bank és alkalmazottai közötti jogvitákban a keresetindítási határiővel kapcsolatban: Dunnett és társai
ítélet, T‑192/99, EU:T:2001:72, 51. pont).
A jogbiztonság és a bizalomvédelem elve, amelyek az uniós jog általános elvei, megakadályozzák ugyanis, hogy az intézmények
és a természetes személyek határidő nélkül lépjenek fel, veszélyeztetve ezáltal többek között a már kialakult jogi helyzetek
stabilitását, és megkövetelik az észszerű határidő betartását (lásd analógia útján, kártérítési kérelem benyújtására vonatkozó
határidővel kapcsolatban: Marcuccio kontra Bizottság végzés, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, 42. pont).
Ennélfogva a Közszolgálati Törvényszék úgy ítéli meg, hogy a jogbiztonság elve arra kötelezi az elhunyt tisztviselőnek vagy
volt tisztviselőnek a jelen ítélet 70. pontjában hivatkozott helyzetben lévő jogutódjait, hogy észszerű határidőn belül kérelmezzék
nyugdíjukat vagy támogatásukat, amely határidő számítása a nemzeti bíróság által hozott azon határozat kézbesítésének időpontjában
kezdődik, amelynek alapján a nyugdíjra vagy támogatásra való jogosultságukat visszamenőleges hatállyal elismerték.
A jelen ügyben jóllehet az ügy iratai alapján nem állapítható meg pontosan az a nap, amikor a tribunal de première instance
de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) 2013. március 25‑i ítéletét kézbesítették a felperesnek, e kézbesítés legkorábban
szükségszerűen 2013. március 25‑én következett be.
Márpedig a felperes 2013. április 29‑én kérte a túlélő hozzátartozói nyugdíjat, azaz olyan határidőn belül, amelyet a jelen
ügy körülményeire tekintettel észszerűnek kell minősíteni.
Ezért meg kell állapítani, hogy a felperesnek nem szűnt meg a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultsága, amikor azt
kérelmezte.
A Bizottság azonban azt állítja, hogy a felperesnek az R. van Raan halálát követő legalább egy éven belül tájékoztatnia kellett
volna őt személyes helyzetéről, és közölnie kellett volna vele különösen azt, hogy a válási egyezség alapján R. van Raan részéről
tartásdíj illeti meg, hogy ezt a tartásdíjat a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága)
2007. december 18‑i ítélete megszüntette, és hogy az általa ezen ítélet ellen benyújtott fellebbezés folyamatban van a a tribunal
de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) előtt.
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 42. cikkének azonban sem a szövegéből, sem a felépítéséből nem vezethető le, hogy
a felperesnek ilyen jellegű információkat kellett volna a Bizottság rendelkezésére bocsátania, mivel e rendelkezés csupán
arra korlátozódik, hogy az elhunyt tisztviselő vagy volt tisztviselő nyugdíjra vagy támogatásra ténylegesen jogosult jogutódjainak
határidőt írjon elő kérelmük előterjesztésére.
Következésképpen az, hogy a felperes nem szolgáltatott információt a Bizottság számára személyes helyzetéről, és különösen
arról, hogy fellebbezést nyújtott be a juge de paix du canton de Overijse‑Zaventem (Overijse‑Zaventem megye békebírósága)
2007. december 18‑i ítélete ellen, nem releváns azon kérdést illetően, hogy a túlélő hozzátartozói nyugdíját megfelelő időben
kérelmezte‑e.
A fenti megállapítások összességéből az következik, hogy a vitatott határozatot meg kell semmisíteni anélkül, hogy a keresetlevél
egyetlen jogalapjának alátámasztására előterjesztett többi kifogást szükséges lenne megvizsgálni.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 101. cikke értelmében az eljárási szabályzat II. címe nyolcadik fejezetének többi rendelkezésére is
figyelemmel, a pervesztes fél maga viseli saját költségeit, és a Közszolgálati Törvényszék kötelezi a másik fél költségeinek
viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen szabályzat 102. cikkének (1) bekezdése szerint ha az a méltányosság alapján
indokolt, a Közszolgálati Törvényszék úgy határozhat, hogy a pervesztes fél maga viseli saját költségeit, de őt a másik fél
költségei csak egy részének viselésére kötelezi, vagy e címen nem kötelezi a költségek viselésére.
A jelen ítélet indokolásából következően a Bizottság a pervesztes fél. Továbbá a felperes kereseti kérelmében kifejezetten
kérte, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére. Mivel a jelen ügy körülményei nem
indokolják az eljárási szabályzat 102. cikke 1. §–ának alkalmazását, a Bizottságnak kell viselnie saját költségeit, és őt
kell kötelezni a felperes részéről felmerült költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti a 2013. június 3‑i határozatot, amellyel az Európai Bizottság megtagadta az özvegyi
nyugdíj nyújtását J. Borghans részére.
2)
Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit, és köteles viselni a J. Borghans részéről felmerült költségeket.
Bradley
Kreppel
Rofes i Pujol
Kihirdetve Luxembourgban, a 2015. március 23‑i nyilvános ülésen.
W. Hakenberg

K. Bradley
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia