CELEX: 62006TJ0197
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Tiesības uz aizstāvību
Pienākums norādīt pamatojumu

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja
FMC Corp
. ir Amerikas Savienotajās Valstīs reģistrēts uzņēmums, kas ar
FMC Chemicals Netherlands BV
– iepriekš
FMC Chemical Holding BV
–starpniecību pilnībā pārvalda Spānijā dibinātas sabiedrības
FMC Foret SA
kapitālu. Minētā sabiedrība šīs lietas faktu rašanās laikā tirgoja ūdeņraža peroksīdu (turpmāk tekstā – “HP”) un nātrija perborātu
(turpmāk tekstā – “PBS”).
2002. gada novembrī
Degussa AG
informēja Eiropas Kopienu Komisiju, ka HP un PBS tirgos pastāv aizliegta vienošanās, un lūdza piemērot Komisijas Paziņojumu
par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos
(OV 2002, C 45, 3. lpp.).

Degussa
iesniedza Komisijai lietiskos pierādījumus, kas tai 2003. gada 25. un 26. martā ļāva veikt pārbaudes dažu uzņēmumu telpās.
2005. gada 26. janvārī Komisija nosūtīja prasītājai un pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem.
Pēc iesaistīto uzņēmumu uzklausīšanas Komisija pieņēma 2006. gada 3. maija Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā
uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals AB
,
Degussa
,
Edison SpA
, prasītāju,
FMC Foret
,
Kemira OYJ
,
Air Liquide SA
,
Chemoxal SA
,
SNIA SpA
,
Caffaro Srl
,
Solvay SA
,
Solvay Solexis SpA
,
Total SA
,
Elf Aquitaine SA
un
Arkema SA
(Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums tika
publicēts 2006. gada 13. decembra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 353, 54. lpp.). Prasītājai tas tika paziņots ar 2006. gada 8. maija vēstuli.

Apstrīdētais lēmums
Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka tā adresāti ir piedalījušies vienotā un turpinātā EKL 81. panta un Eiropas
Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta pārkāpumā attiecībā uz HP un tā starpproduktu PBS (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).
Konstatēto pārkāpumu galvenokārt veidoja komerciāli svarīgas un konfidenciālas informācijas par tirgu un uzņēmumiem apmaiņa
starp konkurentiem, ražošanas jaudas, kā arī tās potenciālās un faktiskās jaudas ierobežošana un kontrole, tirgus daļu un
klientu sadale, kā arī mērķa cenu noteikšana un to ievērošanas uzraudzība.
Prasītāja un
FMC Foret
“solidāri un atsevišķi” tika atzītas par atbildīgām par attiecīgā pārkāpuma izdarīšanu (apstrīdētā lēmuma 389.–395. apsvērums).
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda]
noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk
tekstā – “Pamatnostādnes”).
Komisija naudas sodu pamatsummu noteica, ņemot vērā pārkāpuma, kurš tika kvalificēts kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma 457. apsvērums),
smagumu un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).
Piemērojot diferencētu pieeju, prasītāja un
FMC Foret
tika iekļautas trešajā un pirmspēdējā kategorijā, attiecībā uz kuru ir piemērojama sākumsumma EUR 20 miljonu apmērā (apstrīdētā
lēmuma 460.–462. apsvērums).
Tā kā saskaņā ar Komisijas viedokli prasītāja un
FMC Foret
bija piedalījušās pārkāpumā no 1997. gada 29. maija līdz 1999. gada 13. decembrim, proti, laika posmā, kas ilga divus gadus
un septiņus mēnešus, to naudas soda sākumsumma tika palielināta par 25 % (apstrīdētā lēmuma 467. apsvērums).
Netika konstatēts neviens prasītājas atbildību pastiprinošs vai mīkstinošs apstāklis.
Apstrīdētā lēmuma 1. panta f) punktā ir noteikts, ka, laika posmā no 1997. gada 29. maija līdz 1999. gada 13. decembrim piedaloties
attiecīgajā pārkāpumā, prasītāja ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu.
Apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktā Komisija prasītājai solidāri ar
FMC Foret
uzlika naudas sodu EUR 25 miljonu apmērā.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 18. jūlijā, prasītāja
cēla šo prasību.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts un tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, tad, uzklausot lietas
dalībniekus, šī lieta tika nodota sestajai palātai paplašinātā sastāvā.
Tā kā viens no tiesas locekļiem nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs atbilstoši Vispārējās
tiesas Reglamenta 32. panta 3. punktam norīkoja citu tiesnesi, lai palātu papildinātu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi
un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 19. maija tiesas sēdē.
Atbilstoši Reglamenta 32. pantam, tā kā viens no palātas locekļiem nevarēja piedalīties apspriedē, tiesnesis ar vismazāko
amata stāžu Reglamenta 6. panta nozīmē atturējās no dalības apspriedēs un Vispārējās tiesas apspriedes turpināja trīs tiesneši,
kuri ir parakstījuši šo spriedumu.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
–        pakārtoti, samazināt prasītājai uzlikto naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
Savu prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu pamatojumam prasītāja izvirza divus pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz pienākuma
norādīt pamatojumu pārkāpumu un, otrkārt, uz kļūdām tiesību piemērošanā un vērtējumā saistībā ar konstatējumu, ka prasītāja
ir atbildīga par attiecīgo pārkāpumu.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka attiecībā uz lēmumu, ar ko tiek konstatēta kādas sabiedrības atbildība par citas sabiedrības darbībām,
it īpaši piemērojot prezumpciju par mātes sabiedrības īstenoto kontroli, kas attiecas uz kapitālu, uz meitas sabiedrību, pamatojumam
jābūt īpaši vispusīgam.
Komisija tātad nevarēja aprobežoties vienīgi ar prezumpcijas norādi, bet tai bija jāsniedz atbilstošs pamatojums, lai paskaidrotu,
kādēļ šo prezumpciju nevarēja atspēkot ar prasītājas izvirzītajiem pretējiem argumentiem un pierādījumiem.
Tomēr pamatojums, ko Komisija šajā sakarā ir izvirzījusi apstrīdētajā lēmumā, esot “formāli neatbilstošs” un tas neatbilst
EKL 253. panta prasībām.
Atsaucoties vienīgi uz saikni, kas pastāv starp iesaistītajām sabiedrībām, saistībā ar pienākumiem, ko trīs personas pildīja
prasītājas sabiedrībā,
FMC Foret
un
FMC Chemical Holding
(apstrīdētā lēmuma 391. un 394. apsvērums), Komisija neesot paskaidrojusi, kādā veidā šie fakti varēja atspēkot prasītājas
izvirzītos pretējos argumentus.
Turklāt prasītāja esot izvirzījusi argumentus, lai atspēkotu apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā izklāstītos faktus. Apstrīdētā
lēmuma 394. apsvērumā Komisija esot tikai noraidījusi šos argumentus, nepaskaidrojot to noraidīšanas iemeslus.
Uzrādot vienīgi no diviem avotiem nākušos pierādījumus, Komisija neesot atspoguļojusi apsvērumus, kas tai ļāva secināt, ka
prasītāja attiecīgo prezumpciju netika atspēkojusi.
Turklāt Komisijas apstrīdētā lēmuma 394. apsvērumā norādītie iemesli neesot pietiekami, lai konstatētu prasītājas solidāro
atbildību.
Pirmkārt, prasītāja esot atsaukusies uz to, ka pastāv atsevišķas organizatoriskas struktūras, lai pierādītu, ka mātes sabiedrība
un tās meitas sabiedrība dažādās jomās attiecībā uz pārkāpumu darbojās neatkarīgi. Tomēr Komisija neesot paskaidrojusi, kāpēc
šajā gadījumā šis fakts nebija pietiekams, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju.
Otrkārt, prasītāja esot iesniegusi savu darbinieku paziņojumus, saskaņā ar kuriem
FMC Foret
savas darbības veica neatkarīgi. Komisija pati apstrīdētā lēmuma 394. apsvērumā esot atzinusi, ka šie apsvērumi bija
FMC Foret
neatkarīgā statusa pierādījums. Tomēr apstrīdētajā lēmumā neesot norādīts nekāds pamatojums šo apsvērumu noraidīšanai.
Treškārt, Komisijas konstatējums, saskaņā ar kuru prasītāja arī bija iesaistīta HP un PBS ražošanā (apstrīdētā lēmuma 394. apsvērums),
pirmām kārtām, ir neprecīzs un, otrām kārtām, nepietiekams, lai secinātu, ka prasītājai bija izšķiroša ietekme uz
FMC Foret
. Vienīgi apstāklis, ka sabiedrības ražo tos pašus produktus, nenozīmējot, ka tās ir pieņēmušas kopēju tirdzniecības politiku.
Turklāt prasītāja esot iesniegusi pretēju pieradījumu saistībā ar tirgu ģeogrāfiskajām atšķirībām, atšķirīgo ražošanas vietu
lokalizāciju, darījumu vēsturisko attīstību un patērētāju profilu, ko Komisija neesot apstrīdējusi.
Ceturtkārt, Komisijas konstatējums, saskaņā ar kuru
FMC Foret
ir prasītājas meitas sabiedrība Eiropā (apstrīdēta lēmuma 394. apsvērums), nekādi neliecinot par to, ka runa būtu par meitas
sabiedrību, kuru pilnībā kontrolē mātes sabiedrība. Prasītājas iesniegtie pierādījumi pierādot, ka neesot notikusi nekāda
konsultēšanās vai sadarbība saistībā ar abu sabiedrību darbībām, kas attiecas uz HP.
Apstrīdētā lēmuma pamatojums esot ne tikai “neatbilstošs”, bet tajā turklāt neesot nekāda skaidrojuma saistībā ar prasītājas
iesniegto pierādījumu noraidīšanu. Lai arī Komisija savas aizstāvības ietvaros apgalvo, ka šie pierādījumi nebija pietiekami,
lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju, šis konstatējums apstrīdētajā lēmumā nav minēts.
Ņemot vērā faktus, kurus Komisija ir izvirzījusi apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā, prasītāja esot it īpaši norādījusi, ka,
lai arī viens no
FMC Foret
darbiniekiem –
A. B.
– tika iecelts par sabiedrības priekšsēdētaja vietnieku, tas tomēr neesot vadošs amats, jo pienākumiem, kurus viņš pildīja
prasītājas sabiedrībā un
FMC Foret
, esot bijis vienīgi administratīvs raksturs.
A. B.
esot bijis uzticēts vienīgi uzraudzīt uzņēmuma komerciālo un globālo stratēģiju un tas neesot bijis saistīs ar ikdienas vadību.
Tāpat arī apstāklis, ka divas citas personas uz ierobežotu laiku bija ieņēmušas direktora amatu gan
FMC Foret
, gan
FMC Chemical Holding
, nav būtisks, jo pēdējās minētās sabiedrības vienīgais mērķis bija kapitāldaļu turēšana, nevis jebkādas komercdarbības veikšana.
Iesniedzot šo pretējo pierādījumu, prasītāja esot uzlikusi pierādīšanas pienākumu Komisijai. Tomēr apstrīdētajā lēmumā nav
minēts nekāds pamatojums, kādēļ šie argumenti tika noraidīti.
Saskaņā ar prasītājas viedokli, būtu jānoraida tie iemesli, kurus Komisija pirmo reizi tika izvirzījusi Vispārējā tiesā un
saskaņā ar kuriem
A. B.
uzticētā atbildība uzraudzīt meitas sabiedrības komerciālo un globālo stratēģiju apliecina faktisku izšķirošas ietekmes īstenošanu.
Katrā ziņā šie jaunie iemesli attiecoties vienīgi uz prasītājas teorētisku spēju īstenot izšķirošu kontroli pār
FMC Foret
, lai gan prasītājas arguments esot bijis tāds, ka attiecīgā persona, proti,
A. B.
, faktiski neīstenoja izšķirošu ietekmi ne saistībā ar ikdienas darbībām, ne arī jomās, kas attiecas uz apgalvoto pārkāpumu.
Jautājums par izšķirošu ietekmi būtu jāizvērtē, ņemot vērā darbību, kas ir saistīta ar pārkāpumu. Nepiedalīšanās ikdienas
vadībā liecinot par to, ka saistībā ar šādu darbību netika īstenota nekāda izšķiroša ietekme. Līdz ar to vienīgi apstāklis,
ka darbinieks ir atbildīgs par uzņēmuma komerciālās un globālas stratēģijas uzraudzīšanu, neesot pietiekams, lai secinātu,
ka faktiski tika īstenota izšķiroša ietekme.

A. B.
kā meitas sabiedrības priekšsēdētājam ģenerāldirektoram (turpmāk tekstā – “
PDG
”) nav obligāti jābūt iesaistītam ikdienas vadībā. Šajā gadījumā no prasītājas iesniegtajiem faktiem skaidri izriet, ka viņa
vienīgais uzdevums bija uzraudzīt uzņēmuma komerciālo un globālo stratēģiju.
W. B.
–
FMC Chemical Holding
valdes locekļa – amats arī nav būtisks šajā situācijā, jo šīs sabiedrības vienīgais mērķis bija
FMC Foret
kapitāldaļu turēšana.
G. W.
, kurš ir viens no
FMC Chemical Holding
direktoriem, neesot bijis nodarbināts prasītājas sabiedrībā.
Saskaņā ar prasītājas viedokli, gadījumā, kad lēmums, ar ko tiek konstatēts pārkāpums, ir pamatots ar attiecībām, kurās viens
uzņēmums kontrolē otru, Komisijai esot jāsniedz apsvērumi, kas ļautu secināt, ka šāda kontrole pastāv. Šajā gadījumā Komisija
neesot izpildījusi šo prasību tiktāl, ciktāl tā esot vienīgi atkārtojusi paziņojumā par iebildumiem pausto nostāju, nepaskaidrojot,
kādēļ tā ir noraidījusi prasītājas izvirzītos pretējos argumentus un pieradījumus.
Komisija nepiekrīt prasītājas argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmā pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav norādījusi pietiekamus iemeslus attiecībā uz
prasītājas atbildību par šo pārkāpumu un it īpaši ka tā nav atspoguļojusi iemeslus, kādēļ tika noraidīti fakti, kas bija iesniegti,
lai atspēkotu prezumpciju, kas izrietēja no tā, ka prasītājai piederēja pilnīgi visas tās meitas sabiedrības kapitāldaļas,
kura piedalījās pārkāpumā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam skaidri un
nepārprotami jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma
pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot pārbaudi. Netiek prasīts, lai pamatojums precizētu visus atbilstošos faktiskos
un tiesiskos apstākļus, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā
ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas
1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja, kā izskatāmajā lietā, lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu saistībā
ar vainojamību pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem
adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu. Attiecībā uz mātes sabiedrību, kas solidāri
tiek saukta pie atbildības par pārkāpumu, šādā lēmumā jāietver detalizēts iemeslu izklāsts, lai pamatotu, ka šī sabiedrība
ir vainojama pārkāpumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 78.–80. punkts).
Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma 370.–379. apsvērumā Komisija, atsaucoties uz Savienības judikatūru, ir apkopojusi principus,
kurus tā bija iecerējusi izmantot, lai noteiktu apstrīdētā lēmuma adresātus.
Tā it īpaši atgādināja, ka mātes sabiedrību var uzskatīt par atbildīgu par meitas sabiedrības prettiesiskajām darbībām tiktāl,
ciktāl tā savu rīcību tirgū nav noteikusi autonomā veidā, bet galvenokārt seko mātes sabiedrības sniegtajām norādēm. Komisija
precizēja, ka tā būtībā varēja prezumēt, ka mātes sabiedrībai pilnībā piederoša meitas sabiedrība galvenokārt īsteno mātes
sabiedrības sniegtās norādes un ka pēdējā minētā sabiedrība šo prezumpciju var atspēkot, iesniedzot pretēju pierādījumu (apstrīdētā
lēmuma 374. apsvērums).
Saistībā ar prasītājas atbildības attiecīgajā pārkāpumā konstatējumu Komisija norādīja, ka tā paziņojumā par iebildumiem bija
nonākusi pie šī secinājuma tādēļ, ka prasītāja, lai arī netieši, pilnībā kontrolēja
FMC Foret
(apstrīdētā lēmuma 390. apsvērums).
Komisija precizēja, ka šajā paziņojumā tā balstījās arī uz attiecīgo sabiedrību vadītāju identiskumu, kas izrietēja no
A. B.
,
W. B.
un
G. W.
ieņemtajiem amatiem. Turklāt tā atklāja
A. B.
lomu, kurš vienlaicīgi bija gan
FMC Foret PDG
, gan prasītājas priekšsēdētāja vietnieks un bija piedalījies dažās karteļa sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma 391. apsvērums).
Turklāt Komisija ir atsaukusies uz faktiem, kurus prasītāja bija izvirzījusi, lai pierādītu savas meitas sabiedrības autonomiju
(apstrīdētā lēmuma 392. un 393. apsvērumā). Komisija norādīja, ka tā nevarot pieņemt prasītājas argumentus tiktāl, ciktāl
attiecīgās izšķirošās ietekmes īstenošana neizrietot tikai no apstākļa, ka mātes sabiedrībai pieder pilnīgi viss meitas sabiedrības
kapitāls, bet arī no apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā atspoguļotās saiknes, kas pastāvēja starp iesaistītajām sabiedrībām,
un ka prasītājas argumentācija nav pietiekama, lai pierādītu tās meitas sabiedrības autonomiju, un ka visa Komisijas rīcībā
esošā informācija katrā ziņā apstiprina secinājumu, saskaņā ar kuru prasītāja ir īstenojusi šādu ietekmi uz savu meitas sabiedrību
(apstrīdētā lēmuma 394. apsvērums).
Visbeidzot Komisija ir norādījusi, ka, ņemot vērā šos apsvērumus, tā paliek pie sava secinājuma par prasītājas solidāro atbildību
attiecīgajā pārkāpumā (apstrīdētā lēmuma 395. apsvērums).
Ir jāuzskata, ka iepriekš minētie iemesli skaidri un nepārprotami parāda viedokli, kādēļ prasītāja tika saukta pie atbildības
par pārkāpumu.
Runājot, pirmkārt, par prasītājas iebildumu, kas attiecas uz neviennozīmīgo viedokli, kas novedis pie prasītājas atbildības
atzīšanas, ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 390.–395. apsvēruma skaidri izriet, ka Komisija ir palikusi pie sava paziņojumā
par iebildumiem minētā secinājuma, saskaņā ar kuru izšķirošā ietekme, ko prasītāja īstenoja uz savu meitas sabiedrību, izriet
no prezumpcijas, kas saistīta ar to, ka tā pilnībā kontrolē meitas sabiedrību, un fakti, ko prasītāja ir izvirzījusi administratīvās
procedūras laikā, nav pietiekami, lai pierādītu tās meitas sabiedrības autonomiju un tādējādi atspēkotu šo prezumpciju.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 391.–394. apsvērumā Komisija ir atgādinājusi, ka pastāv dažas papildu norādes, kas izriet no personiskiem
sakariem starp attiecīgajām sabiedrībām un it īpaši saistībā ar
A. B.
, kurš piedalījās prettiesiskajos kontaktos, amatu.
Ir jāuzskata, ka šis iemesls pietiekami atspoguļo apstākļus, kādos prasītāja tika saukta pie atbildības par pārkāpumu.
Runājot, otrkārt, par iebildumu, kas attiecas uz nepietiekamajiem iemesliem, lai noraidītu faktus, kurus prasītāja bija izvirzījusi,
lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju, vispirms ir jānorāda, kā tas skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma 392.–394. apsvēruma,
ka Komisija šos attiecīgos faktus ir ņēmusi vērā.
Pēc tam, kad Komisija apstrīdētā lēmuma 392. un 393. apsvērumā bija izklāstījusi argumentāciju, ko prasītāja bija izvirzījusi
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, tā apstrīdētā lēmuma 394. apsvērumā konstatēja, ka no šīs argumentācijas izrietošie
fakti nebija pietiekams pierādījums meitas sabiedrības autonomijai un ka turklāt visa iegūtā informācija apstiprināja secinājumu,
kas balstās uz attiecīgo prezumpciju, un līdz ar to šis secinājums ir atstājams spēkā.
Ir jāuzskata, ka ar šo pamatojumu Komisija ir atbildējusi uz prasītājas argumentācijas būtiskajiem punktiem, ņemot vērā tai
iesniegtos pierādījumus.
Nevar pārmest Komisijai, ka tā nav sniegusi precīzu atbildi uz katru prasītājas izvirzīto argumentu. Komisijai nav jāizsaka
viedoklis par visiem argumentiem, ko tai iesniedz ieinteresētās personas – pietiek ar to, ka tā norāda faktus un juridiskus
apsvērumus, kam ir būtiska nozīme lēmuma loģikā (Vispārējās tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums lietā T‑349/03
Corsica Ferries France
/Komisija, Krājums, II‑2197. lpp., 64. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 64. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka prasītājas iebildums, kas attiecas uz attiecīgā pamatojuma “neatbilstošo” raksturu, daļēji ir pamatots
ar tās argumentu, saskaņā ar kuru tai ir izdevies atspēkot attiecīgo prezumpciju.
Šis arguments attiecas uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu pēc būtības un tas nav jāņem vērā pamatojuma pārbaudes ietvaros.
Līdz ar to tiktāl, ciktāl prasītāja pēc būtības kritizē argumentu un pierādījumu noraidīšanu, kas tika izvirzīti, lai atspēkotu
attiecīgo prezumpciju, tās argumentācija ir jāizvērtē otrā pamata, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā,
pārbaudes ietvaros.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā tiktāl, ciktāl Komisija ar to ir konstatējusi prasītājas atbildību, ir pieļauta
kļūda gan tiesību piemērošanā, gan faktos.
Pirmkārt, Komisija esot kļūdaini novērtējusi pierādījumus, piešķirot prasītājas sniegtajiem paziņojumiem citu nozīmi, nekā
to uzņēmumu paziņojumiem, kuri bija iesnieguši lūgumu par iecietību. Otrkārt, Komisija, novērtējot prasītājas īstenoto kontroli
uz tās meitas sabiedrību, esot pamatojusies uz kļūdainu kritēriju. Treškārt, tā esot konstatējusi pierādījumus, neņemot vērā
attiecīgo laika posmu. Ceturtkārt, tā, neievērojot tiesības uz aizstāvību, esot izmantojusi pierādījumus, kas netika paziņoti
prasītājai.
Tā vietā, lai veiktu visaptverošu vērtējumu, Komisija kļūdaini esot novērtējusi katru pierādījumu atsevišķi.
Komisija neesot ņēmusi vērā to, ka izšķirošās ietekmes īstenošana būtu jānovērtē, ņemot vērā darbību, kas saistīta ar pārkāpumu.
Prasītājas iesniegtie pierādījumi liecinot par to, ka
FMC Foret
pati bija atbildīga par savu HP un PBS tirdzniecību, turklāt prasītāja neesot nodarbojusies ar pēdējā minētā produkta tirdzniecību.
No apstrīdētā lēmuma 394. apsvēruma izriet, ka Komisija esot atzinusi, ka tai ir jāpierāda vairāk nekā tikai tas, ka prasītāja
pilnībā kontrolē meitas sabiedrības kapitālu. Galvenais jautājums tātad esot, vai pārējie fakti pamato secinājumu, saskaņā
ar kuru prasītāja tika īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
FMC Foret
.
Šajā ziņā, pirmkārt, Komisija esot kļūdaini norādījusi, ka apstāklis, ka prasītājai “Amerikas tirgum paredzētajai [HP] ražošanai
bija atsevišķa nodaļa, nav pietiekams, lai pierādītu, ka tā neveica nekādu kontroli pār savu meitas sabiedrību Eiropā” (apstrīdēta
lēmuma 394. apsvērums). Prasītāja neesot apstiprinājusi, ka tās rīcībā būtu atsevišķa “nodaļa”, bet esot apgalvojusi, ka “HP
ražošanai un tirdzniecībai pastāvēja divas pilnīgi nošķirtas organizatoriskās struktūras”.
Komisija tātad esot sagrozījusi prasītājas argumentu un pamatojusies uz kļūdainu, nevis uz pierādījumu balstītu konstatējumu.
Saskaņā ar prasītājas viedokli, tās darbība bija sadalīta pa nozarēm un šo nozaru apkalpotie tirgi bija atkarīgi no produkta
lokalizācijas un īpašībām. HP gadījumā tā produkcija tika tirgota vietējā tirgū, jo transporta loģistika neļāva produktu pārvadāt
no Amerikas Savienotajam Valstīm uz Eiropu vai otrādi.
FMC Foret
nevarēja būt prasītājas “nodaļa”, un tās rīcībā pat neesot bijusi struktūrvienība, lai atskaitītos prasītājai par savām darbībām.
Neviens pierādījums lietas materiālos neliecinot par to, ka starp prasītājas un
FMC Foret
darbībām, kas saistītas ar HP, būtu pastāvējuši “iedalījumi nodaļās”.
No darbinieku liecībām, kuras iesniegusi prasītāja, izrietot, ka
FMC Foret
savu darbību un produktu gammu bija attīstījusi pilnīgi neatkarīgi no prasītājas. Lielākajā daļā jomu abu minēto sabiedrību
produkti neesot pārklājušies. HP gadījumā tirgi un patērētāji esot bijuši pilnīgi atšķirīgi, ņemot vērā produkta specifiskās
īpašības un ražošanas atrašanās vietu. Prasītāja esot iesniegusi sabiedrības darbinieku sarakstu, kas parāda, ka nevienā jomā
vai arī nevienā attiecīgā laika posma brīdī starp prasītāju un
FMC Foret
nav notikusi darbinieku pārklāšanas. Šīs liecības pierādot
FMC Foret
darījumu neatkarību un autonomiju.
Ņemot vērā divas pilnīgi atsevišķas PH ražošanas organizatoriskās struktūras, neesot neviena iemesla domāt, ka vienas no šīs
struktūras vadītājs būtu īstenojis izšķirošu ietekmi uz otras struktūras vadību. Komisija, neskatoties uz divām atsevišķām
struktūrām, neesot pierādījusi, ka prasītāja HP tirdzniecības ietvaros patiesi būtu īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
FMC Foret
.
Otrkārt, Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, konstatējot, ka
FMC Foret
komercdarījumi bija prasītājas komercdarījumu “neatņemama daļa”, jo prasītāja “arī [bija] iesaistīta [HP] un [PBS] ražošanā”,
un ka
FMC Foret
“šajā ziņā darbojās kā prasītājas meitas sabiedrība Eiropā” (apstrīdētā lēmuma 394. apsvērums).
Ražošanas pārklāšanās neliecinot par to, ka tika īstenota izšķiroša ietekme. Nevarot pieņemt, ka divi neatkarīgi ražotāji,
kas atrodas dažādās valstīs, viens otru kontrolētu vai viens uz otru īstenotu izšķirošu ietekmi tikai tādēļ, ka sakrīt viens
no ražotajiem produktiem.
Katrā ziņā ražošanas pārklāšanās esot bijusi tikai attiecībā uz HP, nevis uz PBS. To apstiprinot prasītājas iesniegtās liecības.
Konstatējot, ka prasītāja ražoja gan HP, gan arī PBS, Komisija acīmredzot ir pamatojusies uz viena prasītājas darbinieka,
proti,
T.B.
, paziņojumu, kas ir izteikts šādi:
“[
FMC
]
Foret
turklāt tirgo no [prasītājas] atšķirīgu produktu sortimentu. [Prasītāja], piemēram, Amerikas Savienotajās Valstīs tirgo [PBS],
savukārt [
FMC Foret
] jau vairākus gadus Eiropā tirgo un ražo [PBS]”.
Saskaņā ar prasītājas viedokli, šajā paziņojumā ir pieļauta “pārrakstīšanās kļūda” un tas ir jāsaprot šādi: “[Prasītāja],
piemēram, [ne]ražo [PBS]”. Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz šo paziņojumu, kurā redzama uzskatāma “pārrakstīšanās kļūda”,
neievērojot citas liecības, kas apstiprina pretējo.
Saskaņā ar prasītājas viedokli, apstāklis, ka HP bija vienīgais produkts, ko ražoja abas attiecīgās sabiedrības, un ka tās
nedarbojās vienā un tajā pašā ģeogrāfiskajā tirgū, ļautu secināt, ka tām savas darbības nebija jāsaskaņo.
Komisijas secinājumam, ka
FMC Foret
rīkojās kā prasītājas meitas sabiedrība, arī nav nozīmes, jo dažas meitas sabiedrības – tādas kā
FMC Foret
– esot jāuzskata par “ieguldījumiem”, kas neietilpst mātes sabiedrības darbībā.
Tas, ka tāds liels uzņēmums kā prasītāja iegādājas citu sabiedrību vienīgi ieguldījumu mērķiem, nozīmējot, ka tai nebija nodoma
piedalīties meitas sabiedrības ikdienas vadībā. Attiecības starp prasītāju un
FMC Foret
esot tipisks piemērs tādiem gadījumiem, kad iegādi veic ieguldījumu fondi un kad kāda sabiedrība pilnībā iegādājas citas
sabiedrības kapitālu, neīstenojot izšķirošu ietekmi uz tās vadību.
Treškārt, konstatējot, ka prasītāja pati
FMC Foret
darbību ir atspoguļojusi “kā savas darbības [neatņemamu daļu]”, Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz jauniem apsūdzošiem
pierādījumiem, proti, uz informāciju, kas iegūta no prasītājas tīmekļa vietnes (apstrīdētā lēmuma 394. apsvērums un 379. lappuses
zemsvītras piezīme).
No vienas puses, ar faktiem, kas attiecas uz 2005. un 2006. gadu, nevarot pierādīt, ka prasītāja no 1997. gada līdz 1999. gadam
būtu īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
FMC Foret
. No otras puses, prasītājai administratīvās procedūras laikā neesot bijusi iespēja izteikties par šiem faktiem. Izmantojot
šos faktus, Komisija esot atsaukusies uz jauniem apsūdzošiem pierādījumiem turklāt attiecībā uz laika posmu pēc pārkāpuma.
Ceturtkārt, norādot, ka prasītājas darbinieku paziņojumi nav pietiekami, lai pierādītu, ka
FMC Foret
darbojās autonomi (apstrīdētā lēmuma 394. apsvērums), Komisija šos pierādījumus esot noraidījusi tikai tā iemesla dēļ, ka
tie izrietēja no prasītājas darbinieku paziņojumiem. Šāda noraidīšana esot neizprotama, jo faktiem, kas attiecas uz
FMC Foret
autonomiju, neizbēgami būtu jābūt saistītiem ar tās vadību.
Turklāt, konstatējot, ka
FMC Foret
autonomo statusu pierādot vienīgi attiecīgie “paziņojumi”, Komisija esot atzinusi, ka šie paziņojumi pierāda
FMC Foret
autonomiju un tātad ir pietiekami, lai atspēkotu prezumpciju.
Vēl attiecīgo faktu noraidīšana, pamatojoties vienīgi uz to, ka tie nākuši no darbinieku paziņojumiem, nav savienojama ar
apstākli, ka Komisija ir izmantojusi to uzņēmumu sniegtos paziņojumus, kuri bija iesnieguši lūgumu par iecietību.
Tādējādi Komisija esot piemērojusi “diskriminējošu” attieksmi prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem, nepiemērojot tos pašus
noteikumus, kas tika piemēroti liecībām, ko bija snieguši tie uzņēmumi, kas bija iesnieguši lūgumu par iecietību. Komisijai
esot vajadzējis piešķirt īpašu ticamību prasītājas darbinieku paziņojumiem, ņemot vērā, ka tie izrietēja no tiešajiem lieciniekiem,
kas bija attiecīgā uzņēmuma augstākā vadība, ka informācija tika iesniegta pēc rūpīgas apsvēršanas un ka pastāvēja saskaņotu
pierādījumu kopums.
Komisija neesot objektīvi novērtējusi attiecīgo liecību kvalitatīvo vērtību un it īpaši neesot ņēmusi vērā to, ka šajā gadījumā
runa bija par tiešajiem pierādījumiem, ka liecinieki apzinājās savu personisko atbildību saistībā ar liecībām un bija pieejami,
lai uzklausīšanas laikā atbildētu uz jautājumiem.
Turklāt pierādījums par
FMC Foret
autonomiju neizrietēja vienīgi no prasītājas darbinieku paziņojumiem, bet arī no citiem faktiem, kas bija izvirzīti tā pamatojumam,
proti:
–        no fakta, ka visi
FMC Foret
valdes protokoli bija sagatavoti spāņu valodā, kas prasītājas gadījumā esot bijusi vienīgā reize, un ka no protokolu satura
esot bijis redzams, ka nekad netika diskutēts par darbības jautājumiem, ka
FMC Foret
faktiskā kontrole un darbība bija uzticēta tās vadītājiem;
–        no fakta, ka katras sabiedrības darbinieku saraksts, ko prasītāja bija iesniegusi par katru attiecīgo gadu, pierādīja, ka
nebija tādu darbinieku, kas vienlaicīgi strādātu abās sabiedrībās, kā arī nebija jomu, kurās abas sabiedrības būtu sadarbojušās
organizatoriskā līmenī;
–        no fakta, ka
FMC Foret
darbība un produktu gamma ir attīstījusies neatkarīgi no prasītājas un ka
FMC Foret
darbība un produktu gamma atbilda īpašām
FMC Foret
iespējām, kā arī tās klientu vajadzībām:
FMC Foret
sāka ražot PBS, labu laiku pirms prasītāja kļuva par tās akcionāru, un līdz ar to tai bija unikāla produktu gamma, kas tikai
nedaudz sakrita ar prasītājas produktu gammu, šo produktu attīstība neesot bijusi abu sabiedrību sadarbības auglis un
FMC Foret
iekšējā dokumentācija (korporatīvais buklets) apstiprinot darījumu neatkarību;
–        no fakta, ka abu sabiedrību klientūra bija ģeogrāfiski atšķirīga.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot pārbaudījusi dažus prasītājas izvirzītos argumentus. Patiesībā tā pat neesot minējusi
to, ka
FMC Foret
valdes protokols bija sagatavots spāņu valodā, ka neviens darbinieks nestrādāja abās sabiedrībās vienlaicīgi, ka
FMC Foret
savu darbību bija attīstījusi neatkarīgi no prasītājas, ka tā savu produktu gammu bija izveidojusi neatkarīgi un ka abas sabiedrības
darbojās atsevišķos ģeogrāfiskajos tirgos. Komisija šos jautājumus pirmo reizi apskatīja iebildumu rakstā.
Visbeidzot saistībā ar pierādīšanas pienākumu prasītāja apgalvo, ka, lai atspēkotu prezumpciju, tai nebija jāiesniedz pierādījums,
kas liecinātu par to, ka tā netika īstenojusi izšķirošu ietekmi uz savu meitas sabiedrību. Pietiekot, ka prasītāja pierāda,
ka pretrunā tiesiskajai drošībai ir tas, ka pamatojas uz prezumpciju, iesniedzot pierādījumus, no kuriem kā “vienīgais patiesi
saprātīgais secinājums izriet”, ka prasītāja nav īstenojusi izšķirošu ietekmi.
Turklāt Komisija nevarot noraidīt pretēju pierādījumu, pamatojoties uz to, ka nepietiek pierādīt, ka prasītāja uz savu meitas
sabiedrību Eiropā neīstenoja “nekādu” kontroli. Daži kontroles veidi nekādi neattiecoties uz prasītājas darbības vadību, piemēram,
pienākums iesniegt aprēķinus vai ievērot noteiktus pareizas vadības noteikumus.
Šajā ziņā prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka tā ir iesniegusi pietiekamus pierādījumus, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju,
un, otrkārt, ka Komisija nav izmantojusi pareizo juridisko kritēriju, kas attiecas uz to, lai noteiktu izšķirošas ietekmes
īstenošanu.
Komisija nepiekrīt prasītājas argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina nosacījumi, kas ir atzīti Savienības judikatūrā saistībā ar mātes sabiedrības atbildību par savas meitas
sabiedrības pārkāpumu veidojošo rīcību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru meitas sabiedrības rīcībā var vainot mātes sabiedrību tostarp tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa
juridiska persona, šī meitas sabiedrība tirgū nerīkojas patstāvīgi, bet gan būtībā piemēro mātes sabiedrības dotus rīkojumus,
ievērojot it īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības (skat. Tiesas
2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā situācijā mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu
EKL 81. panta nozīmē (iepriekš 96. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts).
Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pilnībā pieder tās meitas sabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību
pārkāpumu, kapitāls, pirmkārt, šī mātes sabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības rīcību un, otrkārt,
pastāv vienkāršs pieņēmums, ka minētā mātes sabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrību (skat. iepriekš
96. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitas sabiedrības kapitāls pieder tās mātes sabiedrībai, lai prezumētu,
ka pēdējā minētā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības komercpolitiku. Tādējādi Komisija varēs uzskatīt mātes
sabiedrību par atbildīgu par attiecīgo pārkāpumu, ja vien šī mātes sabiedrība, kurai ir jāatspēko šis pieņēmums, neiesniedz
pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitas sabiedrība rīkojas tirgū autonomi (šajā ziņā skat. iepriekš 96. punktā
minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai noteiktu, vai meitas sabiedrība savu uzvedību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas
uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras vieno šo meitas sabiedrību un mātes sabiedrību un kuras var
atšķirties atkarībā no gadījuma un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitītas (iepriekš 96. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 74. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑112/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 65. punkts).
Jānorāda, ka prasītāja neapstrīd Komisijas tiesības šajā gadījumā atsaukties uz prezumpciju, kas izriet no tā, ka prasītājai
pilnībā pieder savas meitas sabiedrības, kura piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā, kapitāls.
Tā tomēr izvirza dažus argumentus attiecībā uz šīs prezumpcijas piemērošanu, kuri ir jāapskata vispirms.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka ietekme, ko mātes sabiedrība īsteno uz meitas sabiedrību, ir jāizvērtē, ņemot vērā tā uzņēmuma
komercdarbības vadību, kurš ir iesaistīts attiecīgajā pārkāpumā.
Jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš 100. punktā minēto judikatūru, lai noteiktu, vai meitas sabiedrība savu uzvedību tirgū
nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi izvirzītie fakti, kas attiecas uz organizatoriskām, ekonomiskām un juridiskām saiknēm
starp iesaistītajām sabiedrībām, kas var atšķirties atkarībā no gadījuma.
Tāpat šis vērtējums nav jāierobežo vienīgi attiecībā uz faktiem, kas attiecas uz meitas sabiedrības tādu komercpolitikas
stricto sensu
kā izplatīšanas stratēģija un cenas. It īpaši attiecīgo prezumpciju nevar atspēkot, vienīgi pierādot, ka meitas sabiedrība
vada šos konkrētos komercdarbības politikas aspektus, šajā ziņā nesaņemot norādījumus (šajā ziņā skat. iepriekš 100. punktā
minēto 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 63. un 64. punkts, kas atstāts spēkā ar iepriekš 96. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 65. un 75. punkts).
No tā izriet, ka meitas sabiedrības autonomiju iepriekš minētās judikatūras nozīmē nevar pierādīt, vienīgi apliecinot, ka
tā autonomā veidā pārvalda tādus savas politikas specifiskus aspektus, kas attiecas uz pārkāpumā iesaistīto produktu tirdzniecību.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju, pietiek ar to, ka prasītāja iesniedz pierādījumus, kas
varētu “radīt šaubas” attiecībā uz secinājumu, kas izriet no šīs prezumpcijas, norādot, ka “pilnībā pamatots secinājums” ir
tāds, ka prasītāja neīsteno izšķirošu ietekmi uz savu meitas sabiedrību.
No iepriekš 99. punktā minētās judikatūras izriet, ka attiecīgo prezumpciju var atspēkot tikai ar tādiem pierādījumiem, kas
ir pietiekami, lai pierādītu meitas sabiedrības autonomiju. Līdz ar to pretēji tam, ko var nojaust no prasītājas argumenta,
vienkāršs
prima facie
pierādījums nevar būt pietiekams, lai atspēkotu šo prezumpciju.
Ja mātes sabiedrība iesniedz pierādījumu kopumu par tās meitas sabiedrības autonomiju (Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra
spriedums lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 136. punkts, un 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff‑Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 56. punkts), pierādot, ka meitas sabiedrība būtībā neīsteno mātes sabiedrības norādes un
tātad uzvedas tirgū autonomā veidā (iepriekš 100. punktā minētais 2007. gada 12. decembra spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 62. punkts), Komisija nevar to vainot par meitas sabiedrības rīcību, vismaz lai atspēkotu šo pretējo pierādījumu.
Argumenti, kurus prasītāja ir izvirzījusi šī pamata ietvaros, ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
Pirmām kārtām, prasītāja apstrīd to apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā norādīto apstākļu nozīmi, kuri attiecas uz personiskajām
attiecībām starp abām sabiedrībām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai pamatotu konstatējumu par prasītājas atbildību, Komisija nav izvirzījusi vienīgi prezumpciju,
kas saistīta ar visu kontroli, ko prasītāja ar
FMC Chemical Holding
starpniecību veic attiecībā uz
FMC Foret
, bet tā ir arī norādījusi citus apstākļus.
Komisija apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā it īpaši ir norādījusi, ka faktu rašanās laikā trīs personas pildīja savus pienākumus
vairākās iesaistītajās sabiedrībās.
A. B.
, kurš tieši bija piedalījies vairākos prettiesiskajos kontaktos, faktu rāšanās laikā vienlaicīgi bija prasītājas priekšsēdētaja
vietnieks un
FMC Foret PDG
.
W. B.
vienā pārkāpuma periodā bija
FMC Foret
un
FMC Chemical Holding
valdes loceklis, kā arī prasītājas izpilddirektora vietnieks.
G. W.
vienā pārkāpuma laika posma brīdī bija
FMC Foret
un
FMC Chemical Holding
valdes loceklis.
Vispirms ir jānorāda, ka prasītajai nav pamata uzskatīt, ka, atsaucoties uz šiem papildu apstākļiem, Komisija esot atzinusi,
ka attiecīgā prezumpcija bija atspēkota.
No apstrīdētā lēmuma 391., 394. un 395. apsvēruma izriet, ka Komisija ir palikusi pie sava secinājuma, kas izklāstīts paziņojumā
par iebildumiem un saskaņā ar kuru prasītājas atbildības konstatēšana ir pamatota ar prezumpciju, kas izriet no
FMC Foret
pilnīgas, lai arī netiešas, kontroles.
Šo secinājumu nekādi nevar apstrīdēt ar to, ka Komisija esot izklāstījusi citus apstākļus saistībā ar prasītājas īstenoto
ietekmi uz tās meitas sabiedrību, proti, kas šajā gadījumā ir personiskās attiecības starp iesaistītajām sabiedrībām un
A. B.
lomu prettiesiskajos kontaktos (šajā ziņā skat. iepriekš 96. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 62. punkts).
Turklāt saistībā ar apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā norādīto apstākļu atbilstību ir jāatzīmē, ka to personu identiskums,
kuras ir iesaistīto sabiedrību valdē, ir atbilstoša norāde tam, ka meitas sabiedrība nav autonoma (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑54/03
Lafarge
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 550.–558. punkts).
Tas pats attiecas uz vienas no iesaistītajām personām tiešo dalību prettiesiskajos kontaktos. Mātes sabiedrības darbinieka
piedalīšanās slepenajās sanāksmēs var būt pierādījums, ka tā ir zinājusi par meitas sabiedrības piedalīšanos pārkāpumā un
līdz ar to ka tā bija aktīvi iesaistīta pret konkurenci vērstās darbībās (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums
lietā T‑309/94
KNP BT
/Komisija,
Recueil
, II‑1007. lpp., 47. un 48. punkts), šo faktu tātad
a fortiori
var uzskatīt par norādi, ka mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz savu meitas sabiedrību (šajā ziņā skat. iepriekš
117. punktā minēto spriedumu lietā
Lafarge
/Komisija, 546. punkts).
Šajā ziņā prasītāja nepastrīd apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā izklāstīto faktu precizitāti, bet apgalvo, pirmkārt, ka iesaistītās
personas, it īpaši
A. B.
, pildīja vienīgi administratīvus pienākumus un nebija iesaistītas uzņēmuma ikdienas vadībā un, otrkārt, ka amatam, ko
W. B.
un
G. W.
ieņēma holdingā, ar kura starpniecību prasītāja kontrolēja
FMC Foret
, šajā gadījumā nav nozīmes, jo šī holdinga vienīgais mērķis bija kapitāldaļu turēšana.
Ar šiem argumentiem nevar apšaubīt attiecīgo faktu nozīmi attiecībā uz meitas sabiedrības autonomijas novērtēšanu.
Pirmkārt, prasītājas arguments, kas attiecas uz attiecīgo personu vienīgi administratīvajiem pienākumiem, ir balstīts uz kļūdainu
pieņēmumu, saskaņā ar kuru mātes sabiedrības ietekme ir jāpārbauda, ņemot vērā sabiedrības “ikdienas vadību”, un tikai minētās
sabiedrības “komercstratēģijas uzraudzīšanai” šajā ziņā nav nozīmes.
Tā kā attiecīgā ietekme tiek novērtēta, ņemot vērā uzņēmuma tirdzniecības politiku plašā nozīmē, nevis tā “ikdienas” vadības
specifiskos aspektus (skat. iepriekš 104. un 105. punktu), iesaistīto darbinieku identiskumam ir nozīme, pat pieņemot, ka
viņu loma bija vienīgi uzņēmuma komercstratēģijas koordinēšana un kontrole.
Otrkārt, saistībā ar faktu, ka
W. B.
un
G. W.
ir pildījuši savus pienākumus arī pie
FMC Chemical Holding
, ir jānorāda, ka, lai arī šis apstāklis nevar būt spēcīga norāde tam, ka tika īstenota ietekme, nevar uzskatīt, ka tam nav
nozīmes, runājot par holdingu, ar kura starpniecību prasītāja kontrolēja
FMC Foret
. Turklāt ir skaidrs, ka
W. B.
pildīja savus pienākumus abās no iesaistītajām sabiedrībām.
Līdz ar to prasītājai nav pamata uzskatīt, ka Komisijai nevajadzēja atsaukties uz apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā minētajām
papildu norādēm, lai apstiprinātu attiecīgo prezumpciju. Tātad Komisija apstrīdētā lēmuma 392.–394. apsvērumā tāpat pamatoti
ir noraidījusi līdzīgus prasītājas argumentus, kas bija izvirzīti administratīvās procedūras laikā un kuri attiecās uz to,
ka minētajiem faktiem šajā gadījumā nebija nozīmes.
Otrām kārtām, prasītāja norāda, ka tā savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir iesniegusi pierādījumu kopumu, kas ir
pietiekams, lai apliecinātu tās meitas sabiedrības autonomiju, un apgalvo, ka Komisija, secinot pretējo, ir pieļāvusi kļūdu
tiesību piemērošanā un vērtējumā.
No lietas materiāliem izriet, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītāja būtībā ir apgalvojusi, ka tās dalība
meitas sabiedrības kapitālā, kas no 1966. gada līdz 1992. gadam tika iegūta pakāpeniski, bija vienīgi finanšu ieguldījums,
kas neietekmēja meitas sabiedrības autonomiju. Prasītāja tostarp arī apgalvo, ka tā nav īstenojusi nekādu ietekmi uz
FMC Foret
, jo tās darījumus neatkarīgā veidā vadīja tās pašas vadītāji.
Prasītāja uzskata, ka šo apgalvojumu pierāda šādi fakti, kas pievienoti gan tās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, gan
prasības pieteikuma pielikumā: pirmkārt, iesaistīto sabiedrību darbinieku saraksti, kas attiecas uz pārkāpuma laika posmu
un kuri saskaņā ar prasītājas viedokli pierāda, ka starp minētajām sabiedrībām darbinieku ziņā nav bijusi pārklāšanās, otrkārt,
iesaistīto sabiedrību četru darbinieku, proti,
T. B.
,
A. B.
,
G. W.
un
S. S.
, paziņojumi, kas saskaņā ar prasītājas viedokli pierāda, ka starp abām sabiedrībām nav notikusi nekāda veida koordinācija,
it īpaši saistībā ar attiecīgo produktu tirdzniecību, treškārt,
FMC Foret
iekšējie dokumenti (korporatīvais buklets), no kuriem izriet, ka šī sabiedrība vēsturiski savus produktus bija attīstījusi,
pirms to pārņēma prasītāja, un līdz ar to tā savus darījumus veica neatkarīgi, un, ceturtkārt, meitas sabiedrības valdes protokols,
kas saskaņā ar prasītājas viedokli pierada, ka tās sanāksmes notika spāņu valodā un ka par vadības jautājumiem nekad netika
runāts. No lietas materiāliem turklāt izriet, ka prasītāja Komisijai bija iesniegusi arī savu 1995. gada ziņojumu – fakts,
uz ko Komisija neatsaucās Vispārējā tiesā.
Līdz ar to prasītājas argumenti, kuros izvirzīti attiecīgie fakti, ir jāizvērtē, ņemot vērā iepriekš 96.–109. punktā minētos
kritērijus.
Pirmām kārtām, ir jānorāda, ka prasītājas teiktais, saskaņā ar kuru tās meitas sabiedrība, kura tiek kontrolēta ar holdinga
starpniecību, tika uzskatīta vienkārši par ieguldījumu, ir tikai apgalvojums, un līdz ar to šis apgalvojums kā tāds nav pietiekams
autonomijas pierādījums.
Fakts, ka no mātes sabiedrības mērķa var secināt, ka tā veidoja holdingu, kura loma atbilstoši tā statūtiem bija pārvaldīt
mātes sabiedrības dalību citu sabiedrību kapitālā, pats par sevi nav pietiekams, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju (šajā
ziņā skat. iepriekš 109. punktā minēto spriedumu lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff‑Technik
/Komisija, 70. punkts). Šis fakts ir nepietiekams it īpaši tāpēc, ka šajā gadījumā prasītāja neapgalvo, ka tās sabiedrība
bija holdings, bet gan ka tās meitas sabiedrība tika kontrolēta ar holdinga starpniecību, turklāt neizvirzot nevienu citu
pierādījumu, kas apliecinātu minētā holdinga lomu.
Otrām kārtām, saistībā ar prasītājas apgalvojumu, kuru apstiprina
T. B.
,
A. B.
,
G. W.
un
S. S.
paziņojumi un kurš attiecas uz to, ka grupas ietvaros “HP ražošanai un tirdzniecībai pastāv[ēja] divas pilnīgi atšķirīgas
organizatoriskās struktūras”, ir jānorāda, ka apstāklis, ka mātes sabiedrība nedarbojās tajā pašā tirgū, kurā darbojās tās
meitas sabiedrība, nepierāda pēdējās minētās sabiedrības autonomiju.
Attiecīgā izšķirošā ietekme tiek novērtēta, ņemot vērā ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes kopumā, kas vieno
mātes sabiedrību ar meitas sabiedrību, un tas, ka meitas sabiedrība veic ikdienas pārvaldību attiecībā uz pārkāpumā iesaistītajam
darbībām, pat ja tas ir pierādīts, nav pietiekama norāde par tās autonomiju (skat. iepriekš 105. punktu). It īpaši, tā kā
uzdevumu sadalīšana grupas ietvaros – tāda kā šajā gadījumā aplūkotā – ir normāla parādība, nevienu secinājumu nevar izdarīt
no fakta, ka mātes sabiedrība un meitas sabiedrība darbojās atsevišķos tirgos un ka starp tām nebija piegādātājas un klienta
attiecību.
Šie apsvērumi
a fortiori
attiecas uz šo gadījumu, ņemot vērā, ka prasītāja, lai arī citā ģeogrāfiskā tirgū, tirgoja vienu no attiecīgajiem produktiem
– HP, un šis apstāklis liecina vismaz par to, ka prasītāja šajā pašā jomā varēja ietekmēt savas meitas sabiedrības tirdzniecības
politiku.
Tātad nevar piekrist prasītājas argumentācijai, ar ko tā ir vēlējusies pierādīt, ka
FMC Foret
savu ar HP ražošanu un tirdzniecību saistīto darbību Eiropā ir organizējusi neatkarīgi no prasītājas Amerikas Savienotajās
Valstīs veiktajām līdzīgajām darbībām citā tirgū, ņemot vērā ar transportu saistītos jautājumus, ka iesaistītajām sabiedrībām
bija dažāda produktu gamma un ka attiecībā uz to klientūru nebija nekādas pārklāšanās.
Tā kā ar šiem apstākļiem, pat pieņemot, ka tie ir pamatoti, nevar pierādīt attiecīgās meitas sabiedrības autonomiju, Komisija
apstrīdētā lēmuma 394. apsvērumā kā nepietiekamu pierādījumu
FMC Foret
autonomijai ir arī pamatoti noraidījusi argumentāciju attiecībā uz aplūkotajiem faktiem.
Turklāt prasītāja kļūdaini norāda, ka Komisija ir sagrozījusi tās argumentu, pirmkārt, pasniedzot to tā, it kā tas būtu saistīts
ar faktu, ka “attiecībā uz Amerikas tirgum paredzēto [HP] ražošanu pastāvēja atsevišķa nodaļa”, un, otrkārt, norādot, ka “prasītāja
arī bija iesaistīta [PBS] ražošanā [..]” (apstrīdētā lēmuma 394. apsvērums).
Pirmkārt, lai arī Komisija prasītājas argumentu, kas attiecas uz divu atsevišķu organizatorisku struktūru esamību, netika
pasniegusi precīzi tādā formulējumā, kādā tas bija izteikts, šis formulējums nevarēja ietekmēt tās vērtējumu, jo tas katrā
ziņā attiecās uz faktu, ar kuru nevar pierādīt
FMC Foret
autonomiju.
Otrkārt, runājot par norādi attiecībā uz to, ka prasītāja tirgoja PBS, ir jāatzīmē, ka Komisija atzīst, ka šeit ir pieļauta
kļūda, precizējot, ka šī kļūda izriet no
T. B.
paziņojuma, ko iesniedza prasītāja un ko prasītāja neapstrīd.
Jānorāda, ka atbilstoši attiecīgā paziņojuma formulējumam, kas minēts iepriekš 77. punktā, prasītāja nevar atsaukties uz to,
ka runa ir par acīmredzamu “pārrakstīšanās kļūdu”.
Tātad Komisijai nevar pārmest, ka tā ir citējusi faktu, kurš, lai arī būdams kļūdains, izrietēja no informācijas, ko prasītāja
bija iesniegusi pretējo pierādījumu sniegšanas, kas bija tās pienākums, ietvaros. Katrā ziņā tas, ka no apstākļa, ka divas
sabiedrības darbojās dažādos tirgos, neizriet neviens secinājums, neietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
Trešām kārtām, par būtisku norādi uz meitas sabiedrības autonomiju nevar uzskatīt prasītājas argumentu, kas attiecas uz to,
ka, iespējams, nepārklājās attiecīgo sabiedrību darbinieki, un kas balstīts, pirmkārt, uz darbinieku sarakstos esošajiem personu
uzvārdiem un, otrkārt, uz
T. B.
paziņojumu, saskaņā ar kuru šīm sabiedrībām bija “pašām savi komercdirektori, savi revidenti, savi personāldaļas vadītāji,
savi tirdzniecības un mārketinga vadītāji, savi ražošanas vadītāji, savi vadītāji tehnoloģiju jomā, kā arī pašām savs darbaspēks”.
Pirmkārt, minētais arguments nav spēkā, pamatojoties uz apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā norādīto saikni starp iesaistītajam
sabiedrībām, kas izriet no dažu to valdes locekļu identiskuma.
Otrkārt, tas, ka nenotika uzņēmuma ikdienas komercdarbības vadībā iesaistīto darbinieku pārklāšanās, neliecina par prasītājas
meitas sabiedrības autonomiju, jo attiecīgais vērtējums nav saistīts vienīgi ar uzņēmuma
stricto sensu
tirdzniecības politiku (skat. iepriekš 105. punktu).
Ceturtām kārtām, prasītāja apgalvo, ka starp to un
FMC Foret
nepastāvēja informatīvā sistēma un sakari, izņemot finanšu atskaites un cita veida informāciju, ko var pielīdzināt tai, ko
sniedz investoram, norādot, pirmkārt,
A. B.
un
G. W.
šajā ziņā sniegtos paziņojumus un, otrkārt, faktu, ka atšķirībā no citām prasītājas meitas sabiedrībām
FMC Foret
valdes protokoli bija sagatavoti vienīgi spāņu valodā un to saturs turklāt apstiprina, ka uzņēmuma “darījumi” netika apspriesti.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, tā kā meitas sabiedrības autonomiju nevērtē, ņemot vērā vienīgi ar uzņēmuma darbības vadību saistītos
aspektus, apstāklis, ka meitas sabiedrība nekad attiecīgajā tirgū nav īstenojusi īpašu informācijas politiku attiecībā uz
mātes sabiedrību, nav pietiekams, lai pierādītu tās autonomiju.
Turklāt prasītājas argumentam, kas vērsts uz to, lai pierādītu, ka šāda īpaša informācijas sistēma nepastāv, nav nozīmes,
ņemot vērā apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā norādīto faktu, ka
A. B.
, būdams
FMC Foret PDG
, bija arī prasītājas priekšsēdētāja vietnieks un tātad varēja informēt prasītāju par meitas sabiedrības tirdzniecības politiku.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka Komisija ir pamatoti konstatējusi, ka prasītājas izvirzītie fakti, apskatot tos visus
kopā, nav pietiekams pierādījums
FMC Foret
autonomijai un ka tās rīcībā esošais pierādījumu kopums, it īpaši tie pierādījumi, kas atspoguļoti apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā,
liecina par pretējo (apstrīdētā lēmuma 394. apsvērums).
Šo konstatējumu tāpat nemaina prasītājas argumenti, kas vispārīgākā veidā vērsti pret apsvērumiem, uz kuriem Komisija atsaukusies
saistībā ar aplūkotajiem argumentiem un pierādījumiem.
Šajā ziņā, pirmkārt, tā kā meitas sabiedrības autonomija ir vērtējama, ņemot vērā visus atbilstošos pierādījumus, kas attiecas
uz ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saitēm starp iesaistītajām sabiedrībām, Komisija šīs novērtēšanas ietvaros
varēja pamatoti atsaukties uz papildu norādēm, kas minētas apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā.
It īpaši, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Komisijai nebija pienākuma detalizētā veidā atspēkot prasītājas argumentāciju,
kas attiecas uz to, ka nepastāvēja darbinieku pārklāšanās, kā arī nepastāvēja informācijas un sakaru sistēma, līdz ar to Komisija
apstrīdētā lēmuma 394. apsvērumā pamatoti ir uzskatījusi, ka šo argumentāciju atspēko apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā minētās
norādes attiecībā uz personiskajām saiknēm starp iesaistītajām sabiedrībām un
A. B.
lomu prettiesiskajos kontaktos.
Otrkārt, prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka Komisija, novērtējot darbinieku paziņojumus, ko prasītāja tai iesniedza administratīvās
procedūras ietvaros, ir pieļāvusi kļūdas.
Vispirms, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, apstrīdētā lēmuma 394. apsvērumā nav atzīts fakts, ka attiecīgie paziņojumi būtu
pietiekams pierādījums
FMC Foret
autonomijai. Šajā apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “
FMC Foret
“autonomo statusu” pierādīja vienīgi darbinieku paziņojumi”. Gan no šī teikuma, kas ietilpst prasītājas argumentu novērtēšanas
kontekstā, gan no pēdiņu lietošanas izriet, ka Komisija uz šo argumentu ir atsaukusies tā, kā to bija izvirzījusi prasītāja,
neizdarot secinājumu, ka šis arguments faktiski pierādīja
FMC Foret
“autonomo statusu”.
Turklāt prasītāja tāpat arī kļūdaini pārmet Komisijai, ka tā ir noraidījusi attiecīgos paziņojumus tikai tādēļ, ka tos bija
iesnieguši attiecīgo sabiedrību darbinieki, un ka tā šiem pierādījumiem nav piešķīrusi līdzīgu pierādījuma spēku kā to uzņēmumu
darbinieku paziņojumiem, kuri bija iesnieguši lūgumu par iecietību.
No apstrīdētā lēmuma 394. apsvēruma, skatot to kopumā, izriet, ka Komisija pamatoti ir novērtējusi attiecīgos paziņojumus
kā tādus, kuros ir ietverts pierādījums, bet visas atbilstošās informācijas novērtēšanas beigās ir secinājusi, ka šie fakti
nebija pietiekami, lai pierādītu
FMC Foret
autonomiju.
Līdz ar to prasītāja nevarēja pamatoti apgalvot, ka Komisija bija izslēgusi to, ka attiecīgajiem paziņojumiem būtu piešķirams
pierādījuma spēks.
Turklāt ar šo pašu argumentu prasītāja kļūdaini apgalvo, ka aplūkotajiem paziņojumiem ir īpaši liels pierādījuma spēks salīdzinājumā
ar to, kas piešķirts dažiem to uzņēmumu paziņojumiem, kuri bija iesnieguši lūgumu par iecietību.
Patiesībā nozīmīga pierādījuma spēka piešķiršana paziņojumiem, kas iesniegti lūguma par iecietību ietvaros, katrā atsevišķā
gadījumā ir atkarīga no apsvēruma, vai runa ir par atzīšanos pārkāpumā, un tātad principā paziņojumiem, kas ir pret to iesniedzēja
interesēm (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00
un T‑78/00
Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501, 211. punkts). Tomēr prasītājas darbinieku paziņojumi šajā gadījumā tika sniegti vienīgi
to interesēs, un tātad tie neietilpst tajā pašā kontekstā kā pieteikums par iecietību.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā dažus faktus, proti, sabiedrību darbinieku sarakstus,
FMC Foret
iekšējo dokumentāciju (korporatīvo brošūru) un tās valdes protokolus.
No apstrīdētā lēmuma 392.–394. apsvēruma izriet, ka Komisija prasītājas argumentāciju, kurā izvirzīta tās meitas sabiedrības
autonomija, ir novērtējusi, ņemot vērā visus tai iesniegtos pierādījumus.
Šajā ziņā, ņemot vērā, ka novērtējums, kas izriet no apstrīdētā lēmuma 392.–394. apsvēruma, no tiesību viedokļa pietiekamā
apmērā atbild uz visu prasītājas argumentāciju kopumā, tikai tas vien, ka Komisija nav minējusi dažus prasītājas iesniegtos
pierādījumus, šo novērtējumu nemaina.
Ceturtkārt, prasītāja apstrīd tāda fakta izmantošanu, ko Komisija ir minējusi apstrīdētā lēmuma 394. apsvērumā un kura formulējums
redzams pirms 379. lappuses zemsvītras piezīmes, un saskaņā ar kuru prasītāja 2004. gada ikgadējā ziņojumā un 2006. gada 6. februāra
paziņojumā presei “pati esot pasniegusi
FMC Foret
kā savu darbību neatņemamu daļu”, no kā saskaņā ar Komisijas viedokli izriet, ka “
FMC
šajā ziņā darbojās kā prasītājas meitas sabiedrība Eiropā”.
Jānorāda, ka Komisija, kurai šajā ziņā tiesas sēdē tika uzdoti jautājumi, atzina, ka prasītājai administratīvās procedūras
laikā nebija iespējas iesniegt savus apsvērumus par faktiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 379. lappuses zemsvītras piezīmē.
Līdz ar to šie fakti kā pierādīšanas līdzekļi ir jānoraida.
Tomēr saistībā ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu prasītājai ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kā savā lēmumā nonākusi Komisija,
būtu citādāks, ja nepaziņotie pierādījumi būtu jānoraida (šajā ziņā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās
lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 73. punkts).
Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka kļūdas saistībā ar attiecīgo apsvērumu noteikti ir atstājušas sekas uz apstrīdētā lēmuma saturu,
ņemot vērā citus vājos pierādījumus, ko Komisija bija izvirzījusi, lai pamatotu savu konstatējumu par prasītājas solidāro
atbildību.
Taču ir jānorāda, ka, runājot par faktiem, kurus Komisija ir izvirzījusi apstiprinošā veidā, kā arī izriet no apstrīdētā lēmuma
394. apsvēruma pēdējā teikuma, tas, ka tie ir jānoraida kā pierādījumi, neietekmē konstatējuma par prasītājas atbildību tiesiskumu,
kas no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā izriet no citiem apstrīdētajā lēmumā formulētajiem apsvērumiem.
Komisijas izklāstītie apsvērumi, proti, prezumpcija, ka prasītāja īsteno izšķirošu ietekmi uz savu pilnībā kontrolēto meitas
sabiedrību, ņemot vērā to, ka prasītāja šo prezumpciju nav atspēkojusi un turklāt ka to apstiprina apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā
norādītie fakti, bija pietiekami, lai konstatētu attiecīgo atbildību.
Visbeidzot, tā kā no apstrīdētā lēmuma 391.–394. apsvēruma kopumā izriet, ka Komisija pamatoti ir atzinusi, ka prasītāja īsteno
izšķirošu ietekmi uz savu meitas sabiedrību, prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka Komisija ir pamatojusies uz kļūdainu kritēriju
vienīgi tādēļ, ka minētā lēmuma 394. apsvēruma ceturtajā teikumā ir norādīts, ka nepietiek tikai ar vienu konkrētu prasītājas
argumentu, lai pierādītu, ka tai pār savu meitas sabiedrību nebija “nekādas kontroles”.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka ar visiem prasītājas iesniegtajiem faktiem
kopā nevarēja pierādīt
FMC Foret
autonomiju un tātad atspēkot no prezumpcijas izrietošo konstatējumu par izšķirošas ietekmes īstenošanu uz meitas sabiedrību.
Vēl šo konstatējumu apstiprina papildu norādes, kas attiecas uz personiskām attiecībām starp iesaistītajām sabiedrībām, kā
arī
A. B.
lomu pārkāpumā (apstrīdētā lēmuma 391. apsvērums), ko arī prasītāja nav apšaubījusi.
Turklāt prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu, novērtējot to faktu pierādījuma spēku un saturu, kuri
tika iesniegti, lai atspēkotu prezumpciju, ne arī to, ka tā šos faktus nebūtu novērtējusi kopumā (skat. iepriekš 153.–155.
un 158.–160. punktu).
Tāpat arī prasītāja nav pierādījusi, ka iespējamais tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kas izriet no tādu faktu izmantošanas,
kas netika paziņoti, varēja jebkādi ietekmēt apstrīdētā lēmumā izdarītos secinājumus (skat. iepriekš 166. un 167. punktu).
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka šis pamats nav pamatots, un līdz ar prasījumi atcelt apstrīdēto lēmumu ir jānoraida.

Par prasījumiem par naudas soda apmēra samazināšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apstrīd tai uzliktā naudas soda apmēra noteikšanu. Tā apgalvo, ka, novērtējot pārkāpumu un līdz ar to tā smagumu,
Komisija apstrīdētā lēmuma adresātus ir iekļāvusi vienā un tajā pašā kategorijā, norādot, ka tie bija vienojušies īstenot
slepenu un institucionalizētu projektu, pilnībā apzinoties savu darbību prettiesiskumu (apstrīdētā lēmuma 454. apsvērums).
Neviens pierādījums neapstiprinot konstatējumu, ka
FMC Foret
būtu vienojusies ar citiem, lai īstenotu institucionalizētu vienošanos. Apstrīdētajā lēmumā izklāstītie fakti neliecinot par
to, ka
FMC Foret
būtu bijusi iesaistīta slepenā projekta īstenošanā, bet katrā ziņā par to, ka lielāki uzņēmumi bija iesaistījuši
FMC Foret
par institucionalizētas slepenās vienošanās dalībnieci un lielā mērā pret tās pašas interesēm. Tās loma galvenokārt esot bijusi
pasīva, un tās dalība sanāksmēs esot bijusi nejauša.
Prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar pašas Komisijas viedokli
FMC Foret
kļuva par aizliegtās vienošanās dalībnieci tikai apmēram trīs gadus pēc tās uzsākšanas. Citi aizliegtās vienošanās dalībnieki
jau iepriekš bija iesaistīti par identiskas aizliegtās vienošanās dalībniekiem tajā pašā tirgū.
Kā jauns ienācējs
FMC Foret
nebija ieguvēja no aizliegtās vienošanās, taču tā varēja daudz ko iegūt, ievērojot konkurences nosacījumus. Komisija pati
esot atzinusi, ka starp citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem un
FMC Foret
bija atšķirība, norādot, ka tās dalība “bieži bija citādāka veida nekā pārējo uzņēmumu dalība” (apstrīdētā lēmuma 323. apsvērums).

FMC Foret
pasīvo lomu apliecinot arī tās ļoti nejaušā dalība aizliegtās vienošanās sanāksmēs, tā kā tās pārstāvji fiziski bija piedalījušies
14 no 30 sanāksmēm, kas notika laika posmā no 1997. maija līdz 1999. decembrim, no 73 sanāksmēm, kas bija notikušas visā aizliegtās
vienošanās laikā. Dažu sanāksmju ietvaros
FMC Foret
, iespējams, bija iesaistīta vai informēta pa telefonu un līdz ar to nevarēja ietekmēt diskusijas.
Prasītāja apstrīd Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru tiktāl, ciktāl
FMC Foret
dalības pārkāpumā ilgums bija ņemts vērā apstrīdētā lēmuma 467. apsvērumā, tas nebija vēlreiz jāņem vērā brīdī, kad tika
novērtēts pārkāpuma smagums. Apstāklis, ka uzņēmums tirgū ir ienācis novēloti, varētu pierādīt tā mazāk aktīvo lomu pārkāpumā,
un šis pats princips būtu jāpiemēro situācijām, kad uzņēmums iesaistījies aizliegtās vienošanās īstenošanā labu laiku pēc
tam, kad tā tikusi uzsākta. Uzņēmuma dalības pārkāpumā ilgums ir cits jautājums nekā tas, kas attiecas uz uzņēmuma aktīvo
vai pasīvo lomu (Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 171.–174. punkts).
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Prasības par naudas soda apmēra samazināšanu pamatojumam prasītāja izvirza savas meitas sabiedrības dalības pārkāpumā apstākļus,
apgalvojot, pirmkārt, ka tās dalības pārkāpumā smagums nav tik būtisks kā pārējo uzņēmumu dalības pārkāpumā smagums un, otrkārt,
ka Komisijai esot vajadzējis atzīt tai atbildību mīkstinošus apstākļus saistībā ar tās pasīvo lomu pārkāpumā.
Vispirms runājot par to, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu un nosakot naudas soda sākumsummu, it kā nav ņemti vērā attiecīgie
apstākļi, ir jānorāda, ka minētā novērtēšana ir jāveic, ņemot vērā visu pārkāpumu, kurā ir piedalījušies visi uzņēmumi, kopumā.
Līdz ar to prasītājas argumentāciju, kas attiecas uz
FMC Foret
dalības pārkāpumā apstākļiem, ir iespējams izvērtēt tikai to iebildumu pārbaudes ietvaros, kas attiecas uz atbildību mīkstinošu
apstākļu novērtēšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑73/04
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 102. un 104. punkts).
Turpinājumā runājot par iebildumu, kas attiecas uz atteikumu atzīt
FMC Foret
atbildību mīkstinošos apstākļus saistībā ar tās iespējami pasīvo lomu pārkāpumā, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa savā šajā
pašā dienā pasludinātajā spriedumā lietā T‑191/06
FMC Foret
/Komisija (Krājums, II‑0000. lpp., 334.–341. punkts) ir atzinusi, ka faktu kopums, kas līdzinās prasītājas izvirzītajiem faktiem
šajā gadījumā, neapliecina
FMC Foret
vienīgi pasīvo vai sekotājas lomu aizliegtās vienošanās īstenošanā, runājot it īpaši par tās dalības slepenajās sanāksmēs
iespējami nejaušo raksturu, šīs dalības īpatnībām, kā arī faktiem attiecībā uz minētās sabiedrības konkurencei atbilstošo
stratēģiju tirgū.
It īpaši ir jānorāda, ka
FMC Foret
bija pārstāvēta un informēta par lielāko daļu laika posmā no 1997. gada 29. maija līdz 1999. gada 13. decembrim notikušajām
slepenajām sanāksmēm, kuras minētas apstrīdētajā lēmumā. Līdz ar to prasītāja šajā ziņā nevar pamatoti apgalvot, ka
FMC Foret
dalība bija jūtami nejaušāka salīdzinājumā ar pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Tiktāl, ciktāl prasītāja izvirza
FMC Foret
dalības dažās slepenajās sanāksmēs īpašos veidus, proti, to, ka tā sanāksmēs nepiedalījās fiziski, bet tika informēta pa
telefonu, ir jānorāda, ka šie veidi atbilst aizliegtas vienošanās prettiesiskajam raksturam un neliecina vienīgi par pasīvu
vai sekotājas lomu.
Turklāt saistībā ar prasītājas argumentu, kas attiecas uz laika posma ilgumu, kad
FMC Foret
bija aizliegtās vienošanās dalībniece, ir jānorāda, ka šis fakts tika ņemts vērā, nosakot naudas soda apmēru (apstrīdētā lēmuma
467. apsvērums).
Vēl prasītāja nevar pamatoti atsaukties uz risinājumu, kas pieņemts iepriekš 179. punktā minētajā spriedumā lietā
Cheil Jedang
/Komisija (171. punkts), kurā Vispārējā tiesa, novērtējot pasīvo lomu, ir ņēmusi vērā attiecīgā uzņēmuma novēloto ienākšanu
tirgū. Atšķirībā no lietas apstākļiem, kurā taisīts minētais spriedums, šajā gadījumā
FMC Foret
attiecīgajā tirgū darbojās jau no aizliegtās vienošanās sākuma, un tas, ka bija pierādīts, ka tā bija šīs vienošanās dalībniece,
tikai sākot no 1997. gada 29. maija, neliecina, it īpaši ņemot vērā pārējos apstākļus, par tās pasīvo lomu šajā gadījumā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, iebildums, kas attiecas uz iespējamo atbildību mīkstinošo apstākli saistībā
FMC Foret
vienīgi pasīvo vai sekotājas lomu aizliegtās vienošanās īstenošanā, nevar tikt atbalstīts.
Tādējādi ir jānoraida prasījumi par naudas soda apmēra samazināšanu un tātad šī prasība kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
FMC Corp
. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. jūnijā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.