CELEX: 62010CJ0577
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
ELTL artikkel 56
Teenuste osutamise vabadus
Siseriiklikud õigusnormid, millega kehtestatakse eelneva deklareerimise kohustus teistes liikmesriikides asutatud teenuseosutajatele, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad
Kriminaalkaristused
Teenuste osutamise vabaduse piirang
Objektiivselt õigustatud eristamine
Üldise huviga seotud olulised nõuded
Pettuse ennetamine
Võitlus ebaausa konkurentsi vastu
Füüsilisest isikust ettevõtjate kaitse
Proportsionaalsus

Oma hagiavalduses palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik on vastu võtnud 27. detsembri 2006. aasta programmseaduse (I) (
Moniteur belge,
28.12.2006, lk 75178) alates 2007. aasta 1. aprillist kehtinud redaktsiooni artikli 137 punkti 8, artikli 138 kolmanda taande, artikli 153 ja artikli 157 punkti 3 (edaspidi „vaidlusalused sätted” või „programmseadus”), st kehtestanud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatele, kes on asutatud muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik, kohustuse esitada enne Belgias tegutsemist deklaratsioon (edaspidi „Limosa deklaratsioon”), on Belgia Kuningriik rikkunud ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi.
Euroopa Kohtu presidendi 11. aprill 2011. aasta määrusega lubati Taani Kuningriigil Belgia Kuningriigi nõuete toetuseks menetlusse astuda.
Siseriiklik õigus
Sotsiaalküsimusi käsitlevas programmseaduse IV jaotise VIII peatükis on sätestatud „eelnev deklaratsioon lähetatud töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjate puhul”. Seda täiendati nimetatud peatüki rakendamiseks antud kuninga 20. märtsi 2007. aasta määrusega (
Moniteur belge,
28.3.2007, lk 16975), mida on muudetud kuninga 31. augusti 2007. aasta määrusega (
Moniteur belge,
13.9.2007, lk 48537) (edaspidi „kuninga määrus”).
Kõnesolev deklareerimiskohustus kehtestati ulatuslikuma programmi raames, mis kannab nimetust „Limosa” – see on lühend väljendist „Landenoverschrijdend Informatiesysteem ten behoeve van Migratieonderzoek bij de Sociale Administratie” (riigiülese teavitamise süsteem, mille eesmärk on migratsioonialased uuringud sotsiaalasutustes; edaspidi „Limosa süsteem”). Selle projekti eesmärk on luua kõikide tööga seotud toimingute puhul Belgias ühtne elektrooniline teabesüsteem. Limosa deklaratsiooni raames kogutav teave talletatakse niisiis kesksüsteemi ja tehakse statistika ja kontrollimise eesmärgil ühise IT-platvormi kaudu kättesaadavaks eelkõige Belgia riiklikele ja regionaalsetele kontrollitalitustele.
Programmseadus
Programmseaduse artikkel 137 sätestab:
„Käesolevas peatükis ja selle rakendusmäärustes kasutatakse järgmisi mõisteid:
[...]
7)
füüsilisest isikust ettevõtjad – kõik füüsilised isikud, kes tegelevad kutsetegevusega, mille puhul nad ei ole lepingulistes ega põhikirjajärgsetes töösuhetes;
8)
lähetuses füüsilisest isikust ettevõtjad:
a)
punktis 7 osutatud isikud, kes tegutsevad füüsilisest isikust ettevõtjana ajutiselt või osaliselt ühel või mitmel tegevusalal Belgias, elamata püsivalt seal, ning kes töötavad tavaliselt ühe või mitme teise liikmesriigi territooriumil peale Belgia;
b)
isikud, kes tulevad välismaalt Belgiasse eesmärgiga tegutseda seal ajutiselt füüsilisest isikust ettevõtjana mingil kutsealal või seada end seal ajutiselt sisse füüsilisest isikust ettevõtjana.
[...]”
Programmseaduse artikkel 138 sätestab:
„Käesolevat peatükki kohaldatakse:
[...]
—
lähetuses füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes;
[...]
Kuningas võib [...] vajaduse korral arvata käesoleva peatüki kohaldamisalast välja teatavad lähetuses füüsilisest isikust ettevõtjate kategooriad kuninga määratud tingimustel ja arvestades Belgias teenuste osutamise kestust […]”
Selle peatüki 3. jagu kannab pealkirja „Eelnev deklaratsioon lähetatud füüsilisest isikust ettevõtjate puhul”. Eelnevat deklaratsiooni käsitlev programmseaduse artikkel 153 sätestab:
„Enne kui lähetuses füüsilisest isikust ettevõtja hakkab Belgia territooriumil kutsetegevusega tegelema, peab tema või tema poolt volitatud isik esitama füüsilisest isikust ettevõtjate sotsiaalkindlustusküsimustega tegelevale riiklikule sotsiaalkindlustusasutusele (Institut national d’assurances sociales pour travailleurs indépendants) e-posti teel deklaratsiooni, mis on koostatud vastavalt artiklile 154 ja kuninga kindlaks määratud korras.
[...]
Kui lähetuses füüsilisest isikust ettevõtja või tema poolt volitatud isik või lähetuses praktikant, kes on füüsilisest isikust ettevõtja, või asutus, kus ta õpib või kutset omandab, ei saa esitada seda deklaratsiooni e-posti teel, võivad nad saata selle füüsilisest isikust ettevõtjate sotsiaalkindlustusküsimustega tegelevale riiklikule sotsiaalkindlustusasutusele faksi või posti teel selle asutuse kindlaks määratud korras.
Niipea, kui eelmistes lõikudes osutatud deklaratsioon on esitatud, saab deklarant vastavalt eespool viidatud 24. veebruari 2003. aasta seaduse artiklile 3 teate deklaratsiooni kättesaamise kohta. Kui deklaratsioon esitati faksi või posti teel, edastab füüsilisest isikust ettevõtjate sotsiaalkindlustusküsimustega tegelev riiklik sotsiaalkindlustusasutus teate kättesaamise kohta faksi või posti teel vastavalt vormile, mille ta koostab.
Kuningas määrab kindlaks tähtaja, mille jooksul saab eelnevat deklaratsiooni tühistada.
Kui lähetus pikeneb nii, et kestab üle esialgu ette nähtud aja, peab deklarant esitama enne lähetuse esialgse kestuse lõppu uue deklaratsiooni.”
Programmseaduse artiklis 154 on sätestatud, et „kuningas määrab kindlaks, millised andmed tuleb artiklis 153 ette nähtud deklaratsioonis esitada”.
Programmseaduse VIII peatüki 4. jaos „Järelevalve ja sanktsioonid” paiknev artikkel 157 sätestab:
„Ilma et see piiraks karistusseadustiku artiklite 269‐274 kohaldamist, karistatakse ühe nädala kuni ühe aasta pikkuse vangistuse ja 500‐2500 euro suuruse rahatrahviga või ainult ühega nendest karistustest:
[...]
3)
lähetuses füüsilisest isikust ettevõtjat, kes ei täitnud käesolevat peatükki ja selle rakendusmäärusi;
[...]”
Programmseaduse artikkel 167 näeb ette VIII peatüki jõustumise 1. aprillil 2007.
Kuninga määrus
Kuninga määruse artikkel 2 sätestab:
„[Programmseaduse] IV jaotise 8. peatüki kohaldamisalast on välja jäetud järgmised lähetuses füüsilisest isikust ettevõtjate kategooriad:
1)
füüsilisest isikust ettevõtja, kes on lähetuses Belgias seadme algseks kokkupanekuks ja/või esimeseks paigaldamiseks, kui see on tarnelepingu oluline osa ja vajalik tarnitud seadme käivitamiseks ning kui seda teostab seadme tarninud füüsilisest isikust ettevõtja ja see töö ei kesta kauem kui kaheksa päeva. See erand ei laiene siiski tegevusele ehitussektoris [...];
2)
füüsilisest isikust ettevõtja, kes tuleb Belgiasse, et teha kiireloomulisi hooldus- või remonditöid seadmetel, mida ta ise on tarninud Belgia ettevõtjale, kelle ruumides hooldus- või remonditööd toimuvad, tingimusel et aeg, mille jooksul ta peab nende tööde tegemiseks kohal viibima, ei ületa viit päeva kalendrikuus;
3)
füüsilisest isikust ettevõtjad, kelle peamine elukoht ei ole Belgias ja kes korraldavad Belgias konverentse või osalevad nendel;
4)
füüsilisest isikust ettevõtjad, kelle peamine elukoht ei ole Belgias ja kes osalevad Belgias mitteavalikel koosolekutel, tingimusel et nende viibimine koosolekutel ei ületa 60 päeva kalendriaastas ja kestab ühe koosoleku kohta maksimaalselt 20 järjestikust kalendripäeva;
5)
sportlased, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad, ja vajaduse korral nendega kaasasolevad isikud, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad, kelle peamine elukoht ei ole Belgias ja kes tegutsevad Belgias oma kutsealal, tingimusel et selleks tegevuseks vajalik aeg ei ületa kolme kuud kalendriaastas;
6)
loomingulised töötajad, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad, ja vajaduse korral nendega kaasasolevad isikud, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad, kelle peamine elukoht ei ole Belgias ja kes tulevad Belgiasse oma kutseala raames tegutsemiseks, tingimusel et selleks tegevuseks vajalik aeg ei ületa 21 päeva kvartalis;
7)
füüsilisest isikust ettevõtjad, kes tegutsevad rahvusvahelise reisijate- või kaubaveo alal, välja arvatud kui nad tegelevad kabotaažiga Belgia territooriumil;
8)
Belgiasse saabuvad kaubandusesindajad, tingimusel et nende tegevuseks vajalik viibimine ei ületa viit päeva kalendrikuus;
9)
äriühingu nõukogu liikmed ja esindajad, kes tulevad Belgiasse äriühingu nõukogu koosolekutel ja ülekoosolekul osalemiseks, tingimusel et selleks vajalik viibimine ei ületa viit päeva kalendrikuus.”
Kuninga määruse artikli 4 lõige 2 täpsustab, millised andmed peavad olema „tavalisel” deklaratsioonil. See säte näeb ette järgmist:
„Lähetuses füüsilisest isikust ettevõtjate puhul kantakse [programmseaduse] artiklis 154 ette nähtud deklaratsioonile järgmised andmed:
1)
füüsilisest isikust ettevõtja isikuandmed. Kui tal on juba registrikood või sotsiaalkindlustuse number – kui tegemist on füüsilise isikuga, kellel ei ole ettevõtja staatust [16. jaanuari 2003. aasta seaduse mõttes, mis käsitleb keskse ettevõtjate andmepanga loomist, äriregistri ajakohastamist, ettevõtjate registreerimiseks heakskiidetud punktide loomist ja eri sätete kehtestamist (loi du 16 janvier 2003 portant création d’une Banque-Carrefour des Entreprises, modernisation du registre de commerce, création de guichets-entreprises agréés et portant diverses dispositions) –, siis piisab sellest numbrist;
2)
päritoluriigi isikukood, kui see on olemas;
3)
Belgia lähetuse alguskuupäev;
4)
Belgia lähetuse eeldatav kestus;
5)
töö tegemise koht Belgias;
6)
lähetuse raames osutatavate teenuste laad;
7)
päritoluriigi käibemaksukohustuslasena registreerimise number, kui see on olemas, või ettevõtja registrikood, kui tal see on;
8)
eelnevat deklaratsiooni täitva esindaja isikuandmed. Kui tal on juba registrikood või sotsiaalkindlustuse number – kui tegemist on füüsilise isikuga, kellel ei ole ettevõtja staatust eespool viidatud 16. jaanuari 2003. aasta seaduse mõttes –, siis piisab sellest numbrist;
9)
Belgia kasutaja isikuandmed. Kui tal on juba registrikood või sotsiaalkindlustuse number – kui tegemist on füüsilise isikuga, kellel ei ole ettevõtja staatust eespool viidatud 16. jaanuari 2003. aasta seaduse mõttes –, siis piisab sellest numbrist.”
Kuninga määruse artikkel 5 täpsustab, millised andmed peavad olema „lihtsustatud” deklaratsioonil. See säte näeb ette järgmist:
„Lähetuses töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate puhul, kes tegutsevad regulaarselt Belgias ja ühes või mitmes muus riigis, kantakse [programmseaduse] artiklites 140 ja 154 ette nähtud deklaratsioonile järgmised andmed:
1)
töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja isikuandmed;
2)
päritoluriigi isikukood, kui see on olemas;
3)
riiklik registreerimisnumber või eespool viidatud 15. jaanuari 1990. aasta artiklis 8 ette nähtud ettevõtjate andmepanga number, kui see on olemas;
4)
Belgia lähetuse alguskuupäev;
5)
Belgia lähetuse kestus;
6)
lähetuse raames osutatavate teenuste laad;
7)
töötajate puhul iganädalase tööaja pikkus.
See deklaratsioon kehtib maksimaalselt 12 kuud, mille lõppedes võib seda iga kord pikendada maksimaalselt järgmiseks 12 kuuks.
Käesoleva artikli sätted ei ole siiski kohaldatavad tegevusele ehitussektoris või renditööle.
Käesolevas määruses tähendab „regulaarselt Belgias ja ühes või mitmes muus riigis tegutsemine” tegevust, mis toimub struktuuriliselt eri riikides ja millest oluline osa toimub Belgias, mistõttu viibib asjaomane isik tööga seotud põhjustel tihti lühiajaliselt Belgias.”
Kohtueelne menetlus
Komisjon teatas Belgia Kuningriigile 2. veebruaril 2009 saadetud märgukirjas, et füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajate suhtes eelneva deklareerimise kohustuse kohaldamine, mis on sedavõrd üldise ulatusega nagu programmseaduse artiklites 137–167 ette nähtud Limosa deklaratsioon, näib komisjoni arvates olevat vastuolus teenuste osutamise vabadusega, mille tagab EÜ artikkel 49.
Belgia Kuningriik vaidlustas 26. märtsi 2009. aasta kirjaga komisjoni analüüsi. Muu hulgas väitis ta, et eelkõige võimaldab see süsteem võidelda selle vastu, et füüsilisest isikust ettevõtja staatust kuritarvitatakse töötajate sotsiaalse kaitse alal kohaldatavatest miinimumnormidest kõrvalehoidmise eesmärgil seoses isikutega, kes on tegelikult töötajad (edaspidi „fiktiivsed füüsilisest isikust ettevõtjad”).
Komisjon saatis 9. oktoobril 2009 Belgia Kuningriigile põhjendatud arvamuse, milles ta täpsustas, et ta leiab, et programmseaduse artikli 137 punkt 8, artikli 138 kolmas taane, artikkel 153 ja artikli 157 punkt 3 on osas, milles need puudutavad muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik asutatud või elavaid füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajaid, EÜ artikliga 49 vastuolus.
Kuna põhjendatud arvamusele vastuseks saadetud Belgia Kuningriigi 11. detsembri 2009. aasta kirjas toodud argumendid komisjoni ei veennud, otsustas ta esitada käesoleva hagi.
Hagi
Poolte argumendid
Komisjon väidab esiteks, et vaidlusalused sätted kujutavad endast teenuste osutamise vabaduse diskrimineerivat piirangut, sest deklareerimiskohustus on vaid sellistel füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatel, kes on asutatud muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik.
Järelikult saaks Belgia Kuningriik tugineda vaid ELTL artiklis 52 loetletud õigustustele, mida ta aga ei tee. Sellest tulenevalt on liikmesriigi kohustuste rikkumine tuvastatud.
Teiseks väidab komisjon, et igal juhul ei ole vaidlusalused sätted Belgia Kuningriigi osutatud üldise huvi eesmärkide seisukohast ei õigustatud ega proportsionaalsed.
Isegi kui ebaausa konkurentsi ennetamise eesmärk võiks – niivõrd kui sellel on sotsiaalne mõõde – olla üldise huvi eesmärk, ei ole Belgia Kuningriik siiski esitanud ühtegi konkreetset argumenti põhjendamaks oma kinnitust, et kõnesolev deklareerimiskohustus aitab võidelda sotsiaalse dumpingu vastu.
Belgia Kuningriik ei ole esitanud ka mingeid tõendeid selle kohta, et sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu tõsise kahjustamise oht oleks reaalne – selleks ei piisa pelgalt väitest, et esineb sotsiaalkindlustuspettusi. Järelikult ei saa seda eesmärki põhjendatuks pidada.
Kolmandaks väidab komisjon, et kuigi käesolevas asjas võib viidata pettustevastase võitluse ja töötajate kaitse eesmärgile, ei tohi meetmed, mille eesmärk on kontrollida üldise huvi alusel õigustatud nõuete järgimist, muuta teenuste osutamise vabadust illusoorseks. Nii see aga käesolevas asjas on.
Sellega seoses vaidlustab komisjon eeskätt Limosa deklaratsiooni üldise ja kõikehõlmava ulatuse. See kohustus põhineb üldisel pettuse presumptsioonil, mida ei saa kasutada selleks, et õigustada niisugust meedet nagu deklareerimiskohustus.
Komisjon lisab, et Euroopa Liidu tasandil on juba olemas arvukalt mehhanisme, mille eesmärk on parandada liikmesriikidevahelist halduskoostööd, et võidelda varjatud töösuhete ja teenuste osutamise vabaduse kuritarvitamise vastu.
Belgia Kuningriik väidab esimese võimalusena, et käesolev hagi tuleb ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta. Hagi põhineb arvukatel eeldustel, oletustel ja arvamustel ning seda ei toeta objektiivsed andmed, mis oleksid seotud konkreetse olukorraga, millega Belgia ametiasutustel tegelda tuleb, kui nad teostavad oma pädevust kontrollida sotsiaalõigusaktide täitmist. Komisjon ei saa aga eelduste ja oletuste põhjal tuvastada liikmesriigi kohustuste rikkumist. Seega ei ole komisjon järginud ka Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punkti e, mille kohaselt tuleb hagiavalduses märkida tõendid, juhul kui neid esitatakse.
Teise võimalusena väidab Belgia Kuningriik, et komisjon ei ole tõendanud, et deklareerimiskohustus oleks väidetavaid eesmärke arvestades mittevajalik või vähemalt ebaproportsionaalne.
Esiteks, komisjon ei ole seoses teenuste osutamise vabaduse väidetava diskrimineeriva piiranguga tõendanud, et Limosa süsteem oleks heidutav, kuna Belgia Kuningriigi sõnul kulutab füüsilisest isikust ettevõtjast teenuseosutaja selle süsteemiga seotud formaalsustele keskmiselt vaid 20–30 minutit. Pealegi on see süsteem tasuta ja võimaldab kohe saada ametliku dokumendi ilma mingisuguste eelneva loa taoliste nõueteta. Teatud valdkondadele tehtud erandid näitavad ka seda, et Belgia ametiasutused on valmis olema paindlikud.
Isegi kui eeldada, et Limosa deklaratsioon on teenuste osutamise vabaduse piirang, ei ole see diskrimineeriv. Kontroll füüsilisest isikust ettevõtjate üle, kes ei ole asutatud Belgias, ei ole samastatav kontrolliga Belgias asutatud füüsilisest isikust ettevõtjate üle, sest nende kahe füüsilisest isikutest ettevõtjate kategooria vahel on objektiivsed erinevused.
Teiseks, deklareerimiskohustuse õigustatuse ja proportsionaalsuse kohta väidab Belgia Kuningriik, et osaliselt õigustab Limosa süsteemi ebaausa konkurentsi ennetamise eesmärk, millel on töötajate ja tarbijate kaitsega ning sotsiaalse dumpingu ennetamisega seonduv sotsiaalne mõõde. See aitab kaitsta teenuseosutajaid, kes järgivad õigusnorme, teenuseosutajate eest, kes seda ei tee ja saavad seetõttu õigustamatu konkurentsieelise.
Kohtupraktikastki tuleneb, et eelneva deklareerimise süsteem, mille eesmärk on koguda kontrollimiseks ja pettuste – antud juhul sotsiaalõigusaktidega seotud pettuste, eelkõige varjatud töösuhete ja fiktiivsete füüsilisest isikust ettevõtjate olemasolu – avastamiseks vajalikke andmeid, ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik vältimaks kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda teenuste osutamise vabaduse elluviimisest. Vastuseks üldist pettuse presumptsiooni käsitlevale väitele rõhutab Belgia Kuningriik, et sotsiaalõigusaktidega seotud pettuste avastamiseks ja vajaduse korral nende eest karistamiseks on vaja, et kõnesolev süsteem kohalduks
a priori
kõigi teenuseosutajate suhtes.
Töötajate kaitsmise eesmärki, mis hõlmab võitlust inimkaubanduse ja orjastavate töötingimuste vastu ning vajadust tagada füüsilisest isikust ettevõtjate heaolu, tuleb eristada pettustevastase võitluse eesmärgist. Belgia Kuningriik toonitab sellega seoses eelkõige, et Lissaboni lepingust tulenevat uut konteksti tuleb võtta arvesse ja käsitada selle eesmärgi õiguspärasust kinnitavana.
Taani Kuningriik täpsustab, et ta astub menetlusse Belgia Kuningriigi esitatud nõuete toetuseks, sest ka Taani õiguses on sätted, mis näevad välismaa teenuseosutajatele ette eelneva deklareerimise kohustuse, mida kohaldatakse füüsilisest isikutest ettevõtjate suhtes. Sisuliselt esitab see liikmesriik argumente, mis sarnanevad Belgia Kuningriigi argumentidele. Muu hulgas lisab ta, et töötingimuste ja sotsiaalsete tagatiste kontrollimise eesmärk on ära hoida tööõnnetuste ja kutsehaiguste ohtu; et vastus küsimusele, kas eelneva deklareerimise kohustus on diskrimineeriv, ei saa sõltuda sellest, kas teenust osutaval ettevõtjal on töötajaid või mitte; ning et ükski kehtiv liikmesriikidevahelise teabevahetuse süsteem ei paku taotletud eesmärkide saavutamiseks samasuguseid võimalusi, toonitades sellega seoses, et kontrollimiseks on oluline tunda kohta, kus teenuse osutamine peab toimuma.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 258 alusel toimuva liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses komisjon kohustatud tõendama väidetavat liikmesriigi kohustuste rikkumist ja esitama Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, mis võimaldaksid kohtul rikkumise esinemist kontrollida, ilma et komisjon võiks seejuures toetuda ühelegi oletusele (25. mai 1982. aasta otsus kohtuasjas
96/81: komisjon
vs
. Madalmaad, EKL 1982, lk 1791
, punkt 6, ja 18. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-458/08: komisjon
vs
. Portugal, EKL 2010, lk I-11599
, punkt 54).
Kuigi Euroopa Kohus on otsustanud, et juhul, kui komisjoni etteheited puudutavad siseriikliku sätte rakendamist, on tõendamisnõuded rangemad (vt 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-287/03: komisjon
vs
. Belgia, EKL 2005, lk I-3761
, punkt 28, ja 22. jaanuari 2009. aasta otsus kohtuasjas C-150/07: komisjon
vs
. Portugal, punkt 66), tuleb siiski tõdeda, et käesolevas liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis ei väida komisjon, et ELTL artikliga 56 oleks vastuolus halduspraktika, vaid et sellega on vastuolus õigusnormid, mille olemasolu ja tegelikku kohaldamist Belgia Kuningriik ei eita. Seega ei näi käesolev hagi põhinevat pelgalt oletustel.
Järelikult ei saa nõustuda Belgia Kuningriigi peamise väitega, et käesolev hagi tuleks jätta ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata, sest komisjon ei ole täitnud oma tõendamiskohustust, või vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, sest hagi ei vasta tõendite esitamist käsitleva kodukorra artikli 38 lõike 1 punkti e nõuetele.
Komisjoni hagi põhjendatuse üle otsustamiseks tuleb kõigepealt kontrollida, kas vaidlusalused sätted kujutavad endast teenuste osutamise vabaduse piirangut, kusjuures olgu täpsustatud, et hagi puudutab vaid eelnevat deklaratsiooni, mida nõutakse füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatelt, kes on seaduslikult asutatud muud liikmesriigis kui Belgia Kuningriik ja soovivad Belgias ajutiselt teenuseid osutada, ega puuduta töötajate lähetamist vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 1996. aasta direktiivile 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega (
EÜT L 18, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/02, lk 431).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei nõua ELTL artikkel 56 mitte ainult igasuguse diskrimineerimise kaotamist teenuseosutaja suhtes, mis põhineb tema kodakondsusel või asjaolul, et ta on asutatud teises liikmesriigis kui see, kus teenust tuleb osutada, vaid ka kõigi piirangute kaotamist, isegi juhul kui need laienevad nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem soodsaks selle teenuseosutaja tegevuse, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta samalaadseid teenuseid seaduslikult osutab (vt eelkõige 23. novembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-369/96 ja C-376/96: Arblade jt, EKL 1999, lk I-8453
, punkt 33, ning 21. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-518/09: komisjon
vs
. Portugal, EKL 2011, lk I-105
, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et deklareerimiskohustus paneb programmseaduse artikli 137 punktis 8 ja artikli 138 kolmandas taandes nimetatud isikutele, kes elavad või on asutatud muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik, kohustuse registreeruda, millega luuakse konto, enne kui nad seejärel peavad põhimõtteliselt enne iga teenusosutamist Belgia territooriumil teatama Belgia ametiasutustele vastavalt programmseaduse artiklile 153 teatava hulga andmeid, nagu teenuse osutamise kuupäev ja kestus, koht ja laad ning juriidilise või füüsilise isiku andmed, kellele teenust osutatakse. Andmete edastamisel tuleb kasutada vormi, mis täidetakse internetis või kui see pole võimalik, siis saadetakse vorm pädevale talitusele posti või faksi teel. Nende vorminõuete täitmata jätmise eest on programmseaduse artikli 157 punktis 3 ette nähtud kriminaalkaristused.
Kõnesoleva deklareerimiskohustusega kaasnevad vorminõuded on järelikult seda laadi, et need takistavad Belgia Kuningriigi territooriumil teenuste osutamist teises liikmesriigis asutatud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenusosutajatel. Järelikult kujutab see kohustus endast teenuste osutamise vabaduse piirangut.
Sama kehtib ka siis, kui nõutakse vaid „lihtsustatud” deklaratsiooni. Asjassepuutuv füüsilisest isikust ettevõtjast teenusosutaja on samuti kohustatud pärast konto loomisega registreerumist teatama Belgia ametiasutustele eelkõige oma Belgia lähetuse kuupäeva ja kestuse ning seal osutatavate teenuste laadi. Ka nende kohustuste täitmata jätmise eest karistatakse programmseaduse artikli 157 punktis 3 ette nähtud kriminaalkaristustega.
Seetõttu ei saa nõustuda Belgia Kuningriigi väitega, et deklareerimiskohustuse mõju teenuste osutamise vabaduse on liiga juhuslik või kaudne, mistõttu ei saa seda piiranguks kvalifitseerida.
Teiseks tuleb kontrollida, kas deklareerimiskohustus võib olla õigustatud, võttes arvesse asjaolu, et käesolevas asjas kõne all olevat füüsilisest isikust ettevõtjate piiriülest teenuseosutamist ei ole siiani liidu tasandil ühtlustatud.
Nimelt võib liidu tasandil ühtlustamata valdkonna siseriiklik normistik, mida kohaldatakse eranditeta kõigi selles liikmesriigis tegutsevate füüsiliste isikute või ettevõtjate suhtes, olla õigustatud sellest hoolimata, et sellega piiratakse teenuste osutamise vabadust, tingimusel et see on vastavuses ülekaaluka üldise huviga, mis ei ole kaitstud teenuseosutaja suhtes tema asukohaliikmesriigis kohaldatavate eeskirjadega, ja ainult niivõrd, kui see on eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui on vajalik eesmärgi saavutamiseks (eespool viidatud kohtuotsus Arblade jt, punktid 34 ja 35; 19. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-244/04: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2006, lk I-885
, punkt 31, ja 1. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-219/08: komisjon
vs
. Belgia, EKL 2009, lk I-9213
, punkt 14).
Käesolevas asjas Belgia Kuningriigi osutatud eesmärkide kohta tuleb tõdeda, et neid võib arvesse võtta kui üldise huviga seotud olulisi nõudeid, mis võivad õigustada teenuste osutamise vabaduse piirangut. Selles osas piisab märkimisest, et eesmärk võidelda pettuste vastu, sh sotsiaalvaldkonnas, ja ennetada kuritarvitusi – eelkõige avastada fiktiivseid füüsilisest isikust ettevõtjaid ning võidelda varjatud töösuhete vastu – võib olla seotud mitte üksnes sotsiaalkindlustusskeemide finantstasakaalu kaitsmise eesmärgiga, vaid ka eesmärgiga ennetada ebaausat konkurentsi ja sotsiaalset dumpingut ning kaitsta töötajaid, kaasa arvatud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajad.
Komisjon leiab siiski, et antud juhul ei saa Belgia Kuningriik neile õigustustele tugineda, sest deklareerimiskohustus on diskrimineeriv.
Selles osas piisab tõdemusest, nagu Belgia Kuningriik ja Taani Kuningriik väidavad, et kontrollimise seisukohast – mis on muu hulgas töö ja tööhõive valdkonna siseriiklike õigusaktide ühtlustamise puudumise tõttu vajalik, et tagada Belgia Kuningriigi mainitud üldise huviga seotud oluliste nõuete järgimine – on muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik asutatud ja teenuste osutamiseks ajutiselt Belgia territooriumile tulevad füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajad olukorras, mis objektiivselt erineb olukorrast, milles on Belgia Kuningriigis asutatud ja seal alaliselt teenuseid osutavad füüsilisest isikust ettevõtjad.
Euroopa Kohus on juba otsustanud, et pidades silmas seda, kuidas saavad selle liikmesriigi ametiasutused, kelle territooriumil toimub teenuste osutamine, kontrollida niisuguste eeskirjade järgimist, mille eesmärk on tagada selliste õiguste austamine, mis on selle liikmesriigi õigusaktidega antud töötajatele tema territooriumil, eksisteerivad objektiivsed erinevused ettevõtjate vahel, kes on asutatud liikmesriigis, mille territooriumil toimub teenuste osutamine, ja ettevõtjate vahel, kes on asutatud mõnes muus liikmesriigis ja lähetavad töötajaid esimesena mainitud liikmeriigi territooriumile seal teenuse osutamiseks (vt selle kohta 25. oktoobri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-49/98, C-50/98, C-52/98-C-54/98 ja C-68/98-C-71/98: Finalarte jt, EKL 2001, lk I-7831
, punktid 63, 64 ja 73). Selle, et Belgias asutatud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatele kehtestatud kohustused ei ole eelkõige edastatava teabe osas täpselt võrdväärsed kohustustega, mis on muus liikmesriigis asutatud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatel deklareerimiskohustuse tõttu, võivad niisiis olla tinginud ka objektiivsed erinevused nende kahe füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajate kategooria vahel.
Seega tuleb hinnata, kas vaidlusalused sätted on proportsionaalsed, kusjuures tuleb arvestada, et teenuste osutamise vabadust piirav meede on proportsionaalne vaid siis, kui meede on sellega taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobiv ega lähe nende saavutamiseks vajalikust kaugemale (vt selle kohta 15. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-255/04: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2006, lk I-5251
, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et komisjoni mainitud halduskoostöömehhanismid ei saa selle hindamise juures olla määravad. Esiteks on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivil 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (
ELT L 376, lk 36
) üksnes piiratud kohaldamisala.
Teiseks, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta otsusega 2004/387/EÜ üleeuroopaliste e-valitsuse teenuste koostalitusvõimelise osutamise kohta riiklikele haldusasutustele, ettevõtetele ja kodanikele (IDABC) (
ELT L 144, lk 65
, parandus
ELT L 181, lk 25
; ELT eriväljaanne 13/34, lk 864) loodud siseturu infosüsteem võimaldab küll muu hulgas alates 28. detsembrist 2009 täita halduskoostöökohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivist 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (
ELT L 255, lk 22
), ning direktiivi 96/71 artikkel 4 näeb küll ette asutustevaheliste halduskoostöö, kuid ei ole siiski tuvastatud, et need mehhanismid võimaldaksid Belgia Kuningriigil saada samasugust teavet nagu need, mida ta peab vajalikuks tema osutatud üldise huvi eesmärkide saavutamiseks.
Kolmandaks tuleb tõdeda, et põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ei olnud veel olemas sotsiaalkindlustusalase teabe elektroonilise vahetamise (EESSI) süsteemi, mis on ette nähtud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (
ELT L 166, lk 1
, parandused
ELT L 200, lk 1
, ja
ELT 2007, L 204, lk 30
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72, parandus
ELT 2009, L 202, lk 90
).
Olgu siiski meenutatud, et üldine pettuse presumptsioon ei saa olla piisav, et õigustada meedet, mis takistab EL toimimise lepingu eesmärkide saavutamist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Prantsusmaa, punkt 52, ja 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-433/04: komisjon
vs.
Belgia, EKL 2006, lk I-10653
, punkt 35).
Isegi kui antud juhul möönda, et muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik asutatud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatele võib viimati nimetatud liikmesriigis kehtestada maksu- ja sotsiaalkohustusi, ei piirdu deklareerimiskohustuse kohaldamine juhtudega, mil on vaja kontrollida, kas need maksu- ja fiskaalkohustused on täidetud.
Pealegi toob deklareerimiskohustus kaasa kohustuse edastada Belgia ametiasutustele väga üksikasjalikke andmeid, eelkõige seoses „tavalise” deklaratsiooniga. Kuigi on mõeldav, et liikmesriik võib nõuda teises liikmesriigis asutatud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatelt, kes tulevad tema territooriumile teenuseid osutama, et nad edastaksid talle teatavaid konkreetseid andmeid, kehtib selle suhtes tingimus, et andmete edastamine oleks taotletavate eesmärkide seisukohast vajalik. Belgia Kuningriik ei ole siiski suutnud veenvalt põhjendada, mis põhjusel on niisuguste üksikasjalike andmete edastamine tema mainitud üldise huvi eesmärkide saavutamiseks vajalik ja mis põhjusel ei lähe niisuguste andmete eelneva edastamise kohustus kaugemale kui nende eesmärkide saavutamiseks vajalik, kuigi tema ülesanne oli seda teha (vt selle kohta 19. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-319/06: komisjon
vs.
Luksemburg, EKL 2008, lk I-4323
, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel tuleb vaidlusaluseid sätteid pidada ebaproportsionaalseks, kuna need lähevad kaugemale sellest, mida on vaja Belgia Kuningriigi osutatud üldise huvi eesmärkide saavutamiseks. Järelikult ei saa deklareerimiskohustust pidada ELTL artikliga 56 kooskõlas olevaks.
Seetõttu tuleb komisjoni hagi rahuldada ja tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik on vastu võtnud vaidlusalused sätted, st kehtestanud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatele, kes on asutatud muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik, kohustuse esitada enne Belgias tegutsemist deklaratsioon, on Belgia Kuningriik rikkunud ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Belgia Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Belgia Kuningriigilt. Taani Kuningriik, kes astus menetlusse Belgia Kuningriigi nõuete toetuseks, kannab vastavalt sama kodukorra artikli 140 lõikele 1 ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Kuna Belgia Kuningriik on vastu võtnud 27. detsembri 2006. aasta programmseaduse (I) alates 2007. aasta 1. aprillist kehtinud redaktsiooni artikli 137 punkti 8, artikli 138 kolmanda taande, artikli 153 ja artikli 157 punkti 3, st kehtestanud füüsilisest isikust ettevõtjatest teenuseosutajatele, kes on asutatud muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik, kohustuse esitada enne Belgias tegutsemist deklaratsioon, on Belgia Kuningriik rikkunud ELTL artiklist 56 tulenevaid kohustusi.

2.
Mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

3.
Jätta Taani Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.