CELEX: 62011CJ0660
Sloboda usadiť sa
Slobodné poskytovanie služieb
Články 43 ES a 49 ES
Hazardné hry
Zber stávok
Podmienky povolenia
Požiadavka policajného povolenia a koncesie
Vnútroštátna právna úprava
Povinná minimálna vzdialenosť medzi zbernými miestami
Cezhraničné činnosti podobné tým, ktoré sú predmetom koncesie
Zákaz
Vzájomné uznávanie licencií v oblasti hazardných hier

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článkov 43 ES a 49 ES.
Tieto návrhy boli predložené v rámci konaní medzi D. Biasci, A. Pasquini, A. Milianti, G. Maggini, E. Secenti a G. Livi na jednej strane a Ministero dell’Interno (ministerstvom vnútra) a Questura di Livorno (Policajnou prefektúrou v Livorne) na druhej strane (vec C‑660/11), a C. Rainone, O. Viviani a M. Befani na jednej strane a Ministero dell’Interno, Questura di Prato (Policajnou prefektúrou v Prate) a Questura di Firenze (Policajnou prefektúrou vo Florencii) na druhej strane (vec C‑8/12).
Právny rámec
Talianska právna úprava v podstate stanovuje, že činnosť zberu a prevádzkovania stávok predpokladá získanie koncesie v rámci verejného obstarávania a policajného povolenia. Akékoľvek porušenie tejto právnej úpravy je predmetom trestných sankcií.
Koncesie
Až do zmien a doplnení právnej úpravy v roku 2002 nemohli prevádzkovatelia vo forme kapitálových spoločností, ktorých akcie sú kótované na regulovaných trhoch, získať koncesie na hazardné hry. Títo prevádzkovatelia teda boli vylúčení z verejných obstarávaní na udelenie koncesií, ktoré sa uskutočnili v roku 1999. Nezákonnosť tohto vylúčenia v súvislosti s článkami 43 ES a 49 ES bola konštatovaná okrem iného už v rozsudku zo 6. marca 2007, Placanica a i. (
C-338/04, C-359/04 a C-360/04, Zb. s. I-1891
).
Zákonný dekrét č. 223 zo 4. júla 2006 o naliehavých opatreniach na ekonomické a sociálne oživenie, na kontrolu a racionalizáciu verejných výdavkov a o zásahoch v oblasti daňových príjmov a boja proti daňovým podvodom, zmenený a doplnený zákonom č. 248 zo 4. augusta 2006 (GURI č. 18 z 11. augusta 2006, ďalej len „Bersaniho dekrét“), zaviedol reformu odvetvia hier v Taliansku, ktorej cieľom bolo zabezpečiť súlad s požiadavkami vyplývajúcimi z práva Únie.
Článok 38 Bersaniho dekrétu nazvaný „Opatrenia na boj proti nezákonným hrám“ vo svojom odseku 1 predpokladá do 31. decembra 2006 prijatie súboru opatrení „na účely boja proti rozširovaniu protiprávnych a nezákonných hier, daňovým únikom a daňovým podvodom v oblasti hier, ako aj na účely zabezpečenia ochrany hráčov“.
Článok 38 ods. 2 a 4 Bersaniho dekrétu stanovujú nové spôsoby distribúcie hazardných hier týkajúcich sa jednak iných podujatí, ako sú konské dostihy, a jednak samotných konských dostihov. Konkrétne:
—
predpokladá sa otvorenie aspoň 7000 nových predajných miest pre hazardné hry týkajúce sa iných podujatí ako konské dostihy a aspoň 10000 nových predajných miest pre hazardné hry týkajúce sa konských dostihov,
—
maximálny počet predajných miest na jednu obec sa stanoví podľa počtu obyvateľov a pri zohľadnení predajných miest, v súvislosti s ktorými už po uskutočnení verejného obstarávania v roku 1999 bola udelená koncesia,
—
nové predajné miesta musia byť umiestnené tak, aby bola dodržaná minimálna vzdialenosť od predajných miest, v súvislosti s ktorými už po uskutočnení verejného obstarávania v roku 1999 bola udelená koncesia, a
—
Správa štátnych monopolov (ďalej len „AAMS“) pod gesciou ministerstva hospodárstva a financií je poverená „vymedzením spôsobov ochrany“ držiteľov koncesií udelených po uskutočnení verejného obstarávania v roku 1999.
Policajné povolenia
Systém koncesií je úzko spätý so systémom policajných povolení upraveným kráľovským dekrétom č. 773 o schválení jednotného znenia zákonov v oblasti verejnej bezpečnosti (Regio decreto n. 773 – Testo unico delle leggi di pubblica sicurezza) z 18. júna 1931 (GURI č. 146 z 26. júna 1931), v znení článku 37 ods. 4 zákona č. 388 z 23. decembra 2000 (riadny dodatok ku GURI č. 302 z 29. decembra 2000, ďalej len „kráľovský dekrét“).
Podľa článku 88 tohto kráľovského dekrétu možno policajné povolenie, v ktorom sa predpokladá niekoľko kontrol zameraných na osobnostné a profesionálne predpoklady žiadateľa, udeliť v odvetví hazardných hier výlučne držiteľovi koncesie. Podľa talianskej právnej úpravy možno okrem iného osobe, ktorá ponúka verejnosti hazardné hry bez koncesie alebo policajného povolenia, uložiť trest odňatia slobody v trvaní až jedného roka.
Verejné obstarávania na základe uplatňovania Bersaniho dekrétu
Ustanovenia Bersaniho dekrétu boli uplatnené vo verejných obstarávaniach, ktoré AAMS vyhlásila v roku 2006. Dokumentácia týkajúca sa verejného obstarávania obsahovala najmä špecifikácie s ôsmimi prílohami, ako aj návrh dohody medzi AAMS a úspešným uchádzačom o koncesii na hazardné hry týkajúce sa iných podujatí, ako sú konské dostihy (ďalej len „návrh dohody“).
Podľa článku 23 ods. 3 návrhu dohody AAMS koncesiu odoberie, keď držiteľ koncesie priamo alebo nepriamo na talianskom území alebo prostredníctvom sietí na prenos údajov umiestnených mimo talianskeho územia ponúka hry podobné verejným hrám alebo iným hrám, ktoré kontroluje AAMS, alebo hry zakázané podľa talianskeho práva.
Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobcovia vo veci samej prevádzkujú „strediská na prenos údajov“ (ďalej len „SPÚ“) v mene spoločnosti Goldbet Sportwetten GmbH (ďalej len „Goldbet“) založenej podľa rakúskeho práva, ktorá je držiteľom povolenia na výkon činnosti bookmakera vydaného vládou Tirolska.
Žalobcovia vo veci samej uviedli pred Tribunale amministrativo regionale per la Toscana, že Goldbet je spoločnosť so sídlom v Innsbrücku (Rakúsko), ktorá pôsobí ako bookmaker v rôznych krajinách sveta a podlieha prísnym kontrolám príslušných orgánov týkajúcich sa riadneho výkonu tejto činnosti.
Pokiaľ ide o vzťah medzi spoločnosťou Goldbet a žalobcami vo veci samej, títo žalobcovia tvrdia, že organizácia stávok prináleží výlučne tejto spoločnosti. Po prijatí návrhu na stávku, ktorý jej doručí SPÚ, Goldbet si vyhradzuje diskrečnú právomoc, či prijme vklad do hry, zatiaľ čo prevádzkovateľ SPÚ má za úlohu len skontaktovať stávkujúceho so zahraničným bookmakerom. Ponúkaná služba teda spočíva len v ponúkaní pripojenia a prenosu údajov na účely uľahčenia zasielania návrhov vkladov do hry pochádzajúcich od stávkujúceho bookmakerovi.
Napriek tomu, že činnosť, ktorú vykonávajú, nie je možné kvalifikovať ako sprostredkovanie stávok, žalobcovia vo veci samej podali návrhy príslušným orgánom, v ktorých žiadajú o udelenie policajného povolenia podľa článku 88 kráľovského dekrétu. Všetky tieto žiadosti boli zamietnuté z dôvodu, že spoločnosť Goldbet nebola v Taliansku držiteľom licencie, ktorú vydáva AAMS, na základe ktorej sa podľa článku 88 kráľovského dekrétu vydáva predmetné povolenie.
Žalobcovia vo veci samej podali samostatné žaloby na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, v ktorých sa domáhajú zrušenia týchto rozhodnutí o zamietnutí po pozastavení ich vykonateľnosti, pričom sa odvolávajú najmä na porušenie zásady vzájomného uznávania medzi členskými štátmi. Taliansky právny poriadok podľa nich porušuje túto zásadu, keď odopiera spoločnostiam s riadnym povolením v iných členských štátoch udelenie povolenia na výkon činnosti mimo územia týchto štátov.
V štyroch dotknutých sporoch, ktoré viedli k veci C‑660/11, SNAI – Sindacato Nazionale Agenzie Ippiche SpA vystupoval ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov žalovaného, ministero dell’Interno, ako štátny koncesionár pre zber stávok a verejné hry a poskytovateľ vysoko technologických služieb prenosu údajov pre zber a prevádzkovanie dostihových stávok, športových stávok a tipovacích súťaží. Spoločnosti Stanley International Betting Ltd a Stanleybet Malta ltd. tiež vystupovali ako vedľajší účastníci konania podporujúci návrhy žalovaného v sporoch, ktoré viedli k veci C‑8/12.
Vnútroštátny súd zastáva názor, že konania vo veci samej v zásade patria do rovnakého právneho a skutkového rámca ako tie, ktoré viedli k rozsudku zo 16. februára 2012, Costa a Cifone (C‑72/10 a C‑77/10), a v dôsledku toho má v úmysle predložiť Súdnemu dvoru rovnaké prejudiciálne otázky, ako položil Corte suprema di cassazione vo veciach, ktoré viedli k uvedenému rozsudku, týkajúce sa súladu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorej účelom je chrániť licencie udelené pred legislatívnymi zmenami, s právom Únie. Okrem toto sa chce Súdneho dvora opýtať na súlad postupu vydávania policajných povolení podľa článku 88 kráľovského dekrétu s právom Únie, ako aj na to, či skutočnosť, že v talianskom práve sa neuplatňuje zásada vzájomného uznávania licencií v oblasti hazardných hier, je takisto v súlade s právom Únie.
Za týchto okolností Tribunale amministrativo regionale per la Toscana rozhodol konanie prerušiť a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa články 43 ES a 49 ES vykladať v tom zmysle, že v zásade bránia takej právnej úprave členského štátu, akou je článok 88 [kráľovského dekrétu], podľa ktorej ‚povolenie na zber stávok môže byť udelené výlučne držiteľom koncesie alebo povolenia vydaných ministerstvami alebo inými subjektmi, ktorým zákon vyhradzuje možnosť organizovať alebo prevádzkovať stávky, ako aj subjektom, ktoré poverí koncesionár alebo držiteľ povolenia na základe tejto koncesie alebo povolenia‘, a má sa článok 2 ods. 2b zákonného dekrétu č. 40 z 25. marca 2010, zmenený zákonom č. 73/2010, na základe ktorého ‚článok 88 jednotného znenia zákonov v oblasti verejnej bezpečnosti, uvedený v kráľovskom dekréte..., vykladať v tom zmysle, že pokiaľ sa tam upravené povolenie vydáva pre obchodné prevádzky, v ktorých sa vykonáva prevádzkovanie a zber verejných hier s peňažnými cenami, má sa považovať za účinné až po tom, ako bude držiteľom týchto povolení vydaná príslušná koncesia na prevádzkovanie a zber týchto hier zo strany ministerstva hospodárstva a financií – [AAMS]‘?
2.
Majú sa články 43 ES a 49 ES vykladať v tom zmysle, že v zásade bránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je uvedená v článku 38 ods. 2 [Bersaniho dekrétu], podľa ktorej sa článok 1 ods. 287 zákona č. 311 z 30. decembra 2004 [(zákona o financiách na rok 2005)] nahrádza takto:
‚287.
Opatreniami ministerstva hospodárstva a financií – [AAMS] sa upravujú nové spôsoby rozdelenia hier pri iných podujatiach ako konské dostihy, pričom sa zachovávajú tieto kritériá:
a)
medzi hry týkajúce sa iných podujatí ako konských dostihov sa zahŕňajú stávky s celkovými kurzami a pevnými kurzami na iné podujatia ako konské dostihy, tipovacie súťaže na športovom základe, tipovacia súťaž nazývaná totip, dostihové stávky uvedené v odseku 498, ako aj každá ďalšia verejná hra založená na iných podujatiach ako konské dostihy;
b)
činnosť zberu hier týkajúcich sa iných podujatí ako konských dostihov môžu vykonávať prevádzkovatelia, ktorí vykonávajú zber hier v členskom štáte Európskej únie, prevádzkovatelia z členských štátov Európskeho združenia voľného obchodu a aj prevádzkovatelia z iných štátov len za podmienky, že spĺňajú požiadavky spoľahlivosti, ktoré vymedzila [AAMS];
c)
činnosť zberu stávok prostredníctvom predajných miest, ktorých hlavnou činnosťou je obchodovanie s produktmi verejných hier a predajných miest, ktorých vedľajšou činnosťou je obchodovanie s produktmi verejných hier; len predajné miesta, ktorých hlavnou činnosťou je obchodovanie s produktmi verejných hier, môžu výlučne ponúkať niektoré typy stávok;
d)
predpoklad otvorenia minimálne 7000 nových predajných miest, z ktorých aspoň 30 percent má ako hlavnú činnosť obchodovanie s produktmi verejných hier;
e)
určenie najvyššieho počtu nových predajných miest na obec v pomere k počtu obyvateľov a s prihliadnutím na už pridelené predajné miesta;
f)
umiestnenie predajných miest, ktorých hlavnou činnosťou je obchodovanie s produktmi verejných hier v obciach s viac ako 200000 obyvateľmi do vzdialenosti najmenej 800 metrov od už pridelených predajných miest a v obciach s menej ako 200000 obyvateľmi do vzdialenosti najmenej 1600 metrov od už pridelených predajných miest;
g)
umiestnenie predajných miest, ktorých vedľajšou činnosťou je obchodovanie s produktmi verejných hier v obciach s viac ako 200000 obyvateľmi do vzdialenosti najmenej 400 metrov od už pridelených predajných miest a v obciach s menej ako 200000 obyvateľmi do vzdialenosti najmenej 800 metrov od už pridelených predajných miest, bez toho, aby boli dotknuté predajné miesta, v ktorých sa k 30. júnu 2006 vykonáva zber tipovacích súťaží na športovom základe;
h)
pridelenie predajných miest po vykonaní jedného alebo viacerých postupov verejného obstarávania otvorených všetkým prevádzkovateľom, pri ktorých základná vyvolávacia cena nemôže byť nižšia ako 25000 eur na každé predajné miesto, ktorého hlavnou činnosťou je obchodovanie s produktmi verejných hier, a 7 500 eur na každé predajné miesto, ktorého vedľajšou činnosťou je obchodovanie s produktmi verejných hier;
i)
získanie možnosti diaľkového zberu hier vrátane hier zručnosti s peňažnými cenami po zaplatení sumy najmenej 200000 eur;
...
l)
vymedzenie spôsobov ochrany držiteľov koncesií na zber stávok s pevnými kurzami na iné podujatia ako konské dostihy upravené dekrétom ministra hospodárstva a financií č. 111 z 1. marca 2006?‘
Predmetom otázky týkajúcej sa zlučiteľnosti vyššie uvedených zásad Spoločenstva a článku 38 ods. 2 [Bersaniho dekrétu] sú výlučne tie časti uvedeného ustanovenia, v ktorých: a) sa ustanovuje všeobecné usmernenie na ochranu koncesií vydaných pred zmenou právneho rámca; b) sa zavádza povinnosť otvorenia nových predajných miest v určitej vzdialenosti od už pridelených predajných miest, ktoré de facto garantujú udržanie nadobudnutých obchodných pozícií. Okrem toho je predmetom otázky všeobecný výklad, ktorý vo vzťahu k článku 38 ods. 2 [Bersaniho dekrétu] poskytla [AAMS], ktorá do dohôd o udelení koncesie (článok 23 ods. 3) vložila doložku o uplynutí platnosti koncesie, ktorá bola predtým ustanovená pre prípad priameho alebo nepriameho prevádzkovania cezhraničných hier podobných hrám, ktoré sú predmetom koncesie.
3.
V prípade kladnej odpovede, čiže takej, ktorá považuje vnútroštátne predpisy uvedené v predchádzajúcich bodoch za zlučiteľné s právnou úpravou Spoločenstva, má sa článok 49 ES ďalej vykladať v tom zmysle, že v prípade obmedzenia slobodného poskytovania služieb z dôvodov všeobecného záujmu je potrebné vopred preveriť, či tento všeobecný záujem nebol už dostatočne zohľadnený v právnych predpisoch, kontrolách a previerkach, ktorým poskytovateľ služieb podlieha v štáte, v ktorom je usadený?
4.
V prípade kladnej odpovede v zmysle špecifikovanom v predchádzajúcom bode, musí vnútroštátny súd v rámci skúmania proporcionality takého obmedzenia zohľadniť skutočnosť, že dotknuté predpisy sa v štáte, v ktorom je poskytovateľ služieb usadený, vyznačujú rovnakou alebo dokonca prísnejšou kontrolou ako predpisy štátu, v ktorom sa služby poskytujú?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 43 ES a 49 ES majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej musia spoločnosti, ktoré chcú vykonávať činnosti spojené s hazardnými hrami, získať okrem koncesie udelenej štátom na tento účel aj policajné povolenie, pričom udeľovanie takého povolenia sa obmedzuje predovšetkým na žiadateľov, ktorí už sú držiteľmi koncesie.
Súdny dvor už konštatoval, že vnútroštátna právna úprava dotknutá v konaniach vo veci samej prináša tým, že pod hrozbou trestných sankcií zakazuje výkon činností v odvetví hazardných hier bez koncesie alebo policajného povolenia vydaného štátom, obmedzenia slobody usadiť sa, ako aj slobodného poskytovania služieb (rozsudok Placanica a i., už citovaný, bod 42 a citovaná judikatúra).
Také obmedzenia však môžu byť prípustné na základe výnimiek výslovne uvedených v článkoch 45 ES a 46 ES, ktoré sa vzťahujú aj na oblasť slobodného poskytovania služieb na základe článku 55 ES, alebo odôvodnené v súlade s judikatúrou Súdneho dvora naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu (rozsudok z 24. januára 2013, Stanleybet International a i., C‑186/11 a C‑209/11, bod 22, ako aj citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide o vnútroštátnu právnu úpravu dotknutú vo veci samej, Súdny dvor pritom už konštatoval, že len cieľ boja proti trestnej činnosti spojenej s hazardnými hrami môže odôvodniť obmedzenia základných slobôd vyplývajúce z tejto právnej úpravy, pokiaľ tieto obmedzenia spĺňajú zásadu proporcionality a len ak sú opatrenia v tomto ohľade koherentné a systematické (pozri v tomto zmysle rozsudky Placanica a i., už citovaný, body 52 až 55, ako aj Costa a Cifone, už citovaný, body 61 až 63).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora systém koncesií je spôsobilý vytvárať efektívny mechanizmus umožňujúci kontrolovať subjekty pôsobiace v odvetví hazardných hier s cieľom predchádzať využívaniu týchto činností na kriminálne alebo podvodné ciele (pozri rozsudok Placanica a i., už citovaný, bod 57).
Vnútroštátnemu súdu však prislúcha, aby overil, či systém koncesií stanovený vnútroštátnou právnou úpravou, v rozsahu, v akom obmedzuje počet subjektov pôsobiacich v odvetví hazardných hier, skutočne zodpovedá cieľu, ktorým je predchádzanie využívaniu týchto činností na kriminálne alebo podvodné ciele. Vnútroštátnemu súdu rovnako prislúcha overiť, či tieto obmedzenia spĺňajú podmienky, ktoré vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora, pokiaľ ide o ich primeranosť (pozri rozsudok Placanica a i., už citovaný, bod 58).
Pokiaľ ide o požiadavku policajného povolenia, na základe ktorej hospodárske subjekty pôsobiace v tomto odvetví, ako aj ich prevádzkové priestory podliehajú prvotnej kontrole a následnému dohľadu, Súdny dvor už konštatoval, že jednoznačne prispieva k cieľu predchádzať tomu, aby tieto subjekty neboli zapojené do kriminálnych alebo podvodných aktivít, a zdá sa byť opatrením skutočne primeraným tomuto cieľu (pozri v tomto zmysle rozsudok Placanica a i., už citovaný, bod 65).
Skutočnosť, že hospodársky subjekt musí mať súčasne licenciu aj policajné povolenie, aby mohol vstúpiť na dotknutý trh, tak nie je sama osebe neprimeraná vzhľadom na cieľ, ktorý sa vnútroštátny normotvorca snaží dosiahnuť, konkrétne cieľ boja proti trestnej činnosti spojenej s hazardnými hrami.
Pokiaľ sa ale policajné povolenia vydávajú len držiteľom koncesie, vady, ktoré má toto konanie o udelení koncesie, potom ovplyvňujú aj konanie o vydaní povolenia. Neexistenciu policajného povolenia preto nemožno vytýkať osobám, ktoré ho nemohli získať z dôvodu, že predpokladom vydania takéhoto povolenia je udelenie koncesie, ktorú tieto osoby v rozpore s právom Únie nemohli získať (pozri rozsudok Placanica a i., už citovaný, bod 67).
Na prvú otázku preto treba odpovedať tak, že články 43 ES a 49 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej musia spoločnosti, ktoré chcú vykonávať činnosti spojené s hazardnými hrami, získať okrem koncesie udelenej štátom na tento účel aj policajné povolenie, pričom vydanie takého povolenia sa obmedzuje predovšetkým na žiadateľov, ktorí už sú držiteľmi koncesie.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 43 ES a 49 ES majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je uvedená v článku 38 ods. 2 Bersaniho dekrétu a v článku 23 ods. 3 návrhu dohody, ktorá po prvé chráni nadobudnuté obchodné postavenie prevádzkovateľov tým, že okrem iného stanovuje minimálnu vzdialenosť medzi umiestnením nových držiteľov koncesií a existujúcimi prevádzkovateľmi, a po druhé predpokladá uplynutie platnosti koncesie pre činnosti zberu a správy stávok za predpokladu, že držiteľ koncesie priamo alebo nepriamo prevádzkuje cezhraničné hry podobné hrám, ktoré spravuje AAMS, alebo hazardné hry zakázané vo vnútroštátnom právnom poriadku.
Táto otázka je obsahovo v podstate rovnaká ako otázky, o ktorých Súdny dvor rozhodol v už citovanom rozsudku Costa a Cifone.
Pokiaľ ide o prvú časť tejto otázky, v bode 66 predmetného rozsudku Súdny dvor rozhodol, že články 43 ES a 49 ES, ako aj zásada rovnosti zaobchádzania a efektivity sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby členský štát, ktorý v rozpore s právom Únie vylúčil jednu kategóriu prevádzkovateľov z udeľovania koncesií na vykonávanie hospodárskej činnosti a ktorý v snahe o nápravu tohto porušenia ponúka vysoký počet nových koncesií, chránil obchodné pozície existujúcich prevádzkovateľov najmä tým, že určí minimálne vzdialenosti medzi prevádzkami nových koncesionárov a prevádzkami už existujúcich koncesionárov.
Pokiaľ ide o druhú časť tejto otázky týkajúcu sa článku 23 ods. 3 návrhu dohody, Súdny dvor v bodoch 89 a 90 predmetného rozsudku konštatoval, že toto ustanovenie nie je jasne, presne a jednoznačne formulované a že za týchto okolností nemožno prevádzkovateľovi vytýkať, že sa vzhľadom na neexistenciu akejkoľvek právnej istoty vzdal možnosti podať žiadosť o koncesiu, kým existovala neistota v súvislosti so súladom spôsobu výkonu jeho činnosti s ustanoveniami dohody, ktorá mala byť podpísaná pri zadaní koncesie.
Účastníci v konaní pred Súdnym dvorom si však odporujú v tom, či situácie dotknuté vo veci samej sú porovnateľné so situáciou, ktorá viedla k predmetnému rozsudku, najmä či sú spoločnosť Goldbet a žalobcovia vo veci samej dotknutí ustanoveniami vnútroštátnej právnej úpravy, v súvislosti s ktorou Súdny dvor konštatoval nesúlad s právom Únie.
Súdny dvor síce už mal príležitosť uviesť, že situácia prevádzkovateľa SPÚ napojeného na spoločnosť Goldbet patrí do právneho a skutkového rámca, ktorý je v zásade rovnaký ako rámec, ktorý viedol k už citovanému rozsudku Costa a Cifone (uznesenie zo 16. februára 2012, Pulignani a i., C 413/10, bod 3), ale v tejto súvislosti sa opieral o konštatovanie vnútroštátneho súdu vo veci, ktorá viedla k tomuto uzneseniu. Pokiaľ ide o prejednávané veci, je takisto vecou vnútroštátneho súdu, aby posúdil skutkový rámec a dôsledky, ktoré preň vyplývajú z už citovaného rozsudku Costa a Cifone.
Ak vnútroštátny súd zistí, že v prejednávanej veci sa spoločnosť Goldbet predtým, než jej boli odobraté práva, zúčastnila na verejnom obstarávaní na udelenie koncesií a boli jej udelené koncesie prostredníctvom kontrolovanej spoločnosti založenej podľa talianskeho práva, musí posúdiť, či toto konštatovanie nemá za následok, že spoločnosť Goldbet sa bude musieť považovať za existujúceho prevádzkovateľa, ktorý by bol v skutočnosti zvýhodnený prijatím pravidiel o minimálnej vzdialenosti, ktorú treba dodržať medzi zbernými miestami a týka sa zariadení nových koncesionárov. Ak vnútroštátny súd naopak bude musieť prijať záver, že spoločnosť Goldbet sa uvedených konaní nezúčastnila, bude musieť okrem iného preveriť, či sa tento prevádzkovateľ vzdal možnosti podať žiadosť o koncesiu z dôvodu právnej neistoty vyplývajúcej z článku 23 ods. 3 návrhu dohody.
Ak tento súd ďalej bude musieť konštatovať, že spoločnosť Goldbet prišla o svoje práva na základe uvedeného článku, bude musieť stanoviť, či jej tieto práva boli odobraté z dôvodu, že táto spoločnosť navrhla hry, ktoré neboli povolené, alebo len z toho dôvodu, že vykonáva cezhraničnú činnosť. Pokiaľ ide o tento posledný uvedený predpoklad, treba spresniť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni vykonávaniu akejkoľvek cezhraničnej činnosti v odvetví hier bez ohľadu na spôsob, akým sa vykonáva, a najmä v prípadoch, keď existuje jednak možnosť priameho kontaktu medzi spotrebiteľom a prevádzkovateľom a jednak možnosť vykonať na policajné účely fyzickú kontrolu zástupcov podniku, ktorí sa zdržiavajú na vnútroštátnom území, je v rozpore s článkami 43 ES a 49 ES.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať takto:
—
Články 43 ES a 49 ES, ako aj zásada rovnosti zaobchádzania a zásada efektivity, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby členský štát, ktorý v rozpore s právom Únie vylúčil jeden druh prevádzkovateľov z udeľovania koncesií na výkon podnikateľskej činnosti a snaží sa napraviť toto porušenie zavedením výberových konaní na veľký počet nových koncesií, chránil obchodné postavenie nadobudnuté existujúcimi prevádzkovateľmi stanovením najmä minimálnych vzdialeností medzi zariadeniami nových koncesionárov a zariadeniami existujúcich prevádzkovateľov.
—
Z článkov 43 ES a 49 ES, zo zásady rovnosti zaobchádzania, z povinnosti transparentnosti, ako aj zo zásady právnej istoty vyplýva, že podmienky a spôsoby verejného obstarávania, aké je dotknuté vo veciach samých, a najmä ustanovenia o zániku koncesií udelených na konci takého verejného obstarávania, akým je článok 23 ods. 3 návrhu dohody, musia byť formulované jasne, presne a jednoznačne, čo musí overiť vnútroštátny súd.
—
Články 43 ES a 49 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá bráni vykonávaniu akejkoľvek cezhraničnej činnosti v odvetví hier bez ohľadu na spôsob, akým sa vykonáva, a najmä v prípadoch, keď existuje jednak možnosť priameho kontaktu medzi spotrebiteľom a prevádzkovateľom a jednak možnosť vykonať na policajné účely fyzickú kontrolu zástupcov podniku, ktorí sa zdržiavajú na vnútroštátnom území. Vnútroštátny súd musí overiť, či to tak je v prípade článku 23 ods. 3 návrhu dohody.
O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 43 ES a 49 ES majú vykladať v tom zmysle, že pri súčasnom stave práva Únie skutočnosť, že hospodársky subjekt má v členskom štáte svojho sídla povolenie, ktoré mu umožňuje ponúkať hazardné hry, bráni tomu, aby iný členský štát podmienil možnosť takéhoto subjektu ponúkať uvedené služby spotrebiteľom nachádzajúcim sa na jeho území držbou povolenia vydaného jeho vlastnými orgánmi.
V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že vzhľadom na veľkú mieru voľnej úvahy členských štátov, pokiaľ ide o ciele, ktoré chcú sledovať, a úroveň ochrany spotrebiteľov, akú sa snažia dosiahnuť, a vzhľadom na neexistenciu zjednotenej právnej úpravy v oblasti hazardných hier nemôže pri súčasnom stave práva Únie existovať žiadna povinnosť vzájomného uznávania povolení vydaných rôznymi členskými štátmi (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. septembra 2010, Stoß a i., C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, s. I‑8069, bod 112, ako aj z 15. septembra 2011, Dickinger a Ömer,
C-347/09, Zb. s. I-8185
, body 96 a 99).
Každý členský štát tak má právo podmieniť možnosť akéhokoľvek subjektu, ktorý by chcel ponúkať hazardné hry spotrebiteľom nachádzajúcim sa na jeho území, držbou povolenia vydaného jeho príslušnými orgánmi bez toho, aby skutočnosť, že konkrétny subjekt je už držiteľom povolenia vydaného v inom členskom štáte, tomu mohla byť prekážkou (pozri rozsudok Stoß a i., už citovaný, bod 113).
Rôzne členské štáty totiž nemajú nevyhnutne tie isté technické prostriedky na kontrolu hazardných hier a nemusia v tejto súvislosti nevyhnutne vykonať tú istú voľbu. Skutočnosť, že osobitnú úroveň ochrany spotrebiteľov možno dosiahnuť v danom členskom štáte uplatnením sofistikovaných techník kontroly a dohľadu, neumožňuje dospieť k záveru, že rovnakú úroveň ochrany možno dosiahnuť v iných členských štátoch, ktoré nemajú k dispozícii tie isté technické prostriedky alebo nevykonali rovnakú voľbu. Členský štát môže okrem toho legitímne chcieť vykonávať dohľad nad hospodárskou činnosťou prebiehajúcou na jeho území, čo by nebolo možné, keby sa musel spoľahnúť na kontroly vykonávané orgánmi iného členského štátu prostredníctvom regulačných systémov, na ktoré on sám nemá dosah (pozri v tomto zmysle rozsudok Dickinger a Ömer, už citovaný, bod 98).
Z toho vyplýva, že na tretiu prejudiciálnu otázku treba odpovedať tak, že články 43 ES a 49 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že za súčasného stavu práva Únie skutočnosť, že hospodársky subjekt má v členskom štáte svojho sídla povolenie, ktoré mu umožňuje ponúkať hazardné hry, nebráni tomu, aby iný členský štát, rešpektujúc požiadavky práva Únie, podmienil možnosť takéhoto subjektu ponúkať uvedené služby spotrebiteľom nachádzajúcim sa na jeho území držbou povolenia vydaného jeho vlastnými orgánmi.
O štvrtej otázke
Vzhľadom na odpoveď na tretiu otázku netreba odpovedať na štvrtú otázku vnútroštátneho súdu.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Články 43 ES a 49 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej musia spoločnosti, ktoré chcú vykonávať činnosti spojené s hazardnými hrami, získať okrem koncesie udelenej štátom na tento účel aj policajné povolenie, pričom vydanie takého povolenia sa obmedzuje predovšetkým na žiadateľov, ktorí už sú držiteľmi koncesie.

2.
Články 43 ES a 49 ES, ako aj zásada rovnosti zaobchádzania a zásada efektivity sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby členský štát, ktorý v rozpore s právom Únie vylúčil jeden druh prevádzkovateľov z udeľovania koncesií na výkon podnikateľskej činnosti a snaží sa napraviť toto porušenie zavedením výberových konaní na veľký počet nových koncesií, chránil obchodné postavenie nadobudnuté existujúcimi prevádzkovateľmi stanovením najmä minimálnych vzdialeností medzi zariadeniami nových koncesionárov a zariadeniami existujúcich prevádzkovateľov.
Z článkov 43 ES a 49 ES, zo zásady rovnosti zaobchádzania, z povinnosti transparentnosti, ako aj zo zásady právnej istoty vyplýva, že podmienky a spôsoby verejného obstarávania, aké je dotknuté vo veciach samých, a najmä ustanovenia o zániku koncesií udelených na konci takého verejného obstarávania, akým je článok 23 ods. 3 návrhu dohody, musia byť formulované jasne, presne a jednoznačne, čo musí overiť vnútroštátny súd.
Články 43 ES a 49 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá bráni vykonávaniu akejkoľvek cezhraničnej činnosti v odvetví hier bez ohľadu na spôsob, akým sa vykonáva, a najmä v prípadoch, keď existuje jednak možnosť priameho kontaktu medzi spotrebiteľom a prevádzkovateľom a jednak možnosť vykonať na policajné účely fyzickú kontrolu zástupcov podniku, ktorí sa zdržiavajú na vnútroštátnom území. Vnútroštátny súd musí overiť, či to tak je v prípade článku 23 ods. 3 návrhu dohody.

3.
Články 43 ES a 49 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že pri súčasnom stave práva Únie skutočnosť, že hospodársky subjekt má v členskom štáte svojho sídla povolenie, ktoré mu umožňuje ponúkať hazardné hry, nebráni tomu, aby iný členský štát, rešpektujúc požiadavky práva Únie, podmienil možnosť takéhoto subjektu ponúkať uvedené služby spotrebiteľom nachádzajúcim sa na jeho území držbou povolenia vydaného jeho vlastnými orgánmi.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.