CELEX: 62009CJ0369
Apelācija
Valsts atbalsts
Komisijas lēmums
Atbalsta atzīšana par nesaderīgu ar kopējo tirgu
Rīkojums atgūt atbalstu
Tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principi
Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips
Atbalsta atgūšanai piemērojamās procentu likmes "atbilstošā" rakstura noteikšana

Ar savu apelācijas sūdzību
ISD Polska sp. z o.o.
,
Industrial Union of Donbass Corp.
un
ISD Polska sp. z o.o.
, agrāk –
Majątek Hutniczy sp. z o.o.
, lūdz Tiesu atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (kopš 2009. gada 1. decembra – Vispārējā tiesa) 2009. gada 1. jūlija
spriedumu apvienotajās lietās T‑273/06 un T‑297/06
ISD Polska
u.c./Komisija (Krājums, I‑2185. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja
to prasību atcelt Komisijas 2005. gada 5. jūlija Lēmumu 2006/937/EK par valsts atbalstu Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) par labu
tērauda ražotājam
Huta Częstochowa S.A.
(OV 2006, L 366, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas
Eiropas nolīgums, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Polijas Republiku,
no otras puses (OV 1993, L 348, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Eiropas nolīgums”), kas parakstīts Briselē 1991. gada 16. decembrī,
stājās spēkā 1994. gada 1. februārī. Tajā ir noteikta uz EK līguma kritērijiem balstīta konkurences sistēma.
Eiropas nolīguma 2. protokolā par EOTK produktiem (turpmāk tekstā – “2. protokols”) ir paredzēts principiāls valsts atbalsta
aizliegums.
2. protokola 8. pantā ir noteikts:
“1.   Ar šā nolīguma pareizu darbību tiktāl, ciktāl tas var ietekmēt tirdzniecību starp Kopienu un Poliju, nav savienojams:
[..]
iii)      jebkādā veidā sniegts valsts atbalsts, izņemot atkāpes, kas atļautas saskaņā ar EOTK līgumu.
[..]
4.     Līgumslēdzējas puses atzīst, ka pirmajos piecos gados pēc nolīguma stāšanās spēkā, atkāpjoties no šā panta 1. punkta iii) apakšpunkta,
[Polijas Republika] izņēmuma kārtā pārstrukturēšanas nolūkos valsts atbalstu var piešķirt EOTK tērauda ražojumiem, ja vien:
–        pārstrukturēšanas programma ir saistīta ar kopējās ražošanas jaudas racionalizēšanu un samazināšanu Polijā,
–        normālos tirgus apstākļos pārstrukturēšanas perioda beigās atbalstu saņēmušie uzņēmumi kļūst dzīvotspējīgi,
–        šāda atbalsta apjoms un intensitāte nekādā ziņā nepārsniedz apjomu un intensitāti, kāda ir absolūti vajadzīga šādas dzīvotspējas
atjaunošanai, un tie pakāpeniski samazinās.
Asociācijas padome, ņemot vērā [Polijas Republikas] ekonomisko situāciju, var izlemt pagarināt iepriekš minēto piecu gadu
periodu.
[..]”
Ar ES un Polijas Asociācijas padomes 2002. gada 23. oktobra Lēmumu Nr. 3/2002 par 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētā
laika posma pagarināšanu (OV 2003, L 186, 38. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas padomes lēmums”) laika posms, kurā Polijas
Republikai saskaņā ar 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem izņēmuma kārtā bija atļauts piešķirt pārstrukturēšanas
atbalstu “tērauda” ražojumiem, tika pagarināts par astoņiem gadiem, sākot no 1997. gada 1. janvāra, vai līdz Polijas Republikas
pievienošanās Eiropas Savienībai brīdim.
Asociācijas padomes lēmuma 2. pantā ir paredzēts:
“[Polijas Republika] iesniedz Komisijai [..] pārstrukturēšanas programmu un komercdarbības plānus, kas atbilst 2. protokola
8. panta 4. punktā paredzētajām prasībām un kurus ir izvērtējusi un apstiprinājusi attiecīgā valsts iestāde, kura atbild par
valsts atbalsta uzraudzību (Konkurences un patērētāju tiesību aizsardzības birojs).”
Ar 8. protokolu par Polijas tērauda rūpniecības restrukturizāciju [pārstrukturēšanu], kas pievienots Aktam par Čehijas Republikas,
Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas,
Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas
ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 948. lpp.; turpmāk tekstā – “8. protokols”), Polijas Republikai, atkāpjoties
no vispārīgajiem valsts atbalstu reglamentējošajiem noteikumiem, tika atļauts piešķirt atbalstu tās tērauda rūpniecības nozares
pārstrukturēšanai, pamatojoties uz pārstrukturēšanas plānā noteikto kārtību un šajā protokolā paredzētajiem nosacījumiem.
Tajā tostarp bija paredzēts:
“1.   Neskarot [EKL] 87. un 88. pantu, valsts atbalstu, ko [Polijas Republika] piešķīrusi dažu Polijas tērauda rūpniecības daļu
restrukturizācijai [pārstrukturēšanai], uzskata par saderīgu ar kopējo tirgu, ja:
–        līdz pievienošanās dienai tiek pagarināts laikposms, kas noteikts 8. panta 4. punktā 2. protokolā [..],
–        visā laikposmā no 2002. gada līdz 2006. gadam tiek ievēroti restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plāna noteikumi, pamatojoties
uz kuriem tiek pagarināts iepriekšminētā protokola termiņš,
–        tiek ievēroti šajā protokolā izklāstītie nosacījumi, un
–        pēc pievienošanās dienas valsts atbalsts Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijai [pārstrukturēšanai] vairs netiek izmaksāts.
[..]
3.     Valsts atbalstu saskaņā ar Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] programmu ir tiesīgi saņemt
vienīgi 1. pielikumā uzskaitītie uzņēmumi (še turpmāk “saņēmējuzņēmumi”).
4.     Saņēmējuzņēmums nav tiesīgs:
a)     apvienojoties ar uzņēmumu, kas nav iekļauts 1. pielikumā, nodot tiesības uz atbalstu, kas piešķirtas saņēmējuzņēmumam;
b)     pārņemt tādu uzņēmumu aktīvus, kas nav iekļauti 1. pielikumā un kas tiek atzīti par bankrotējušiem laikposmā līdz 2006. gada
31. decembrim.
[..]
6.     Valsts atbalstu restrukturizācijai [pārstrukturēšanai], ko piešķir saņēmējuzņēmumiem, nosaka atbilstīgi pamatojumiem, kas
ietverti apstiprinātā Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plānā un individuālajos komercdarbības
plānos, kurus apstiprina Padome. Jebkurā gadījumā atbalsts, kas izmaksāts laikposmā no 1997. gada līdz 2003. gadam, un tā
kopapjoms nepārsniedz [nedrīkst pārsniegt] PLN 3 387 070 000.
[..]
[Polijas Republika] nepiešķir nekādu turpmāku valsts atbalstu Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijai [pārstrukturēšanai].
[..]
10.   Jebkādas turpmākas izmaiņas restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plānā kopumā un individuālajos plānos ir jāsaskaņo ar Komisiju
un, attiecīgos gadījumos, Padomi.
[..]
18.   Ja pārraudzības gaitā konstatē, ka:
[..]
c)     restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] laikposmā [Polijas Republika] ir piešķīrusi papildu nesaderīgu valsts atbalstu tērauda
rūpniecībai, jo īpaši saņēmējuzņēmumiem,
tad šajā protokolā paredzētie pārejas posma pasākumi nav spēkā.
Komisija veic atbilstīgus pasākumus, prasot, lai attiecīgie uzņēmumi atmaksā jebkādu atbalstu, kas piešķirts, pārkāpjot šajā
protokolā paredzētos nosacījumus.”
Padomes 2003. gada 21. jūlija Lēmuma 2003/588/EK par Lēmuma Nr. 3/2002 3. pantā paredzēto nosacījumu izpildi (OV L 199, 17. lpp.;
turpmāk tekstā – “Padomes lēmums 2003/588”) vienīgajā pantā ir paredzēts:
“Pārstrukturēšanas programma un komercdarbības plāni, kurus [Polijas Republika] saskaņā ar Lēmuma Nr. 3/2002 [..] 2. pantu
iesniegusi Komisijai 2003. gada 4. aprīlī, atbilst 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētajām prasībām.”
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai
(OV L 83, 1. lpp.), 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Lēmumā sākt formālu [oficiālu] izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas
sākotnējais izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes [raksturs], kā arī izklāstīti iemesli, kas
liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu. Lēmums aicina attiecīgo dalībvalsti un citas ieinteresētās personas iesniegt
piezīmes noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. [Atsevišķos] pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var pagarināt
noteikto termiņu.”
Šīs regulas 7. panta 5. punktā ir paredzēts:
“Ja Komisija konstatē, ka paziņotais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka attiecīgais atbalsts netiek ieviests
(turpmāk – “negatīvs lēmums”).”
Regulas Nr. 659/1999 14. pantā ir noteikts:
“1.   Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemt[s] negatīv[s] lēmum[s], Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus
vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu,
ja tas būtu pretrunā kādam Kopienas tiesību vispārējam principam.
2.     Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka
Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
[..]”
Saskaņā ar šīs regulas 20. panta 1. punktu:
“Pēc Komisijas lēmuma sākt formālās [oficiālu] izmeklēšanas procedūru visas ieinteresētās personas var iesniegt piezīmes saskaņā
ar 6. pantu. Ieinteresētajām personām, kas iesniegušas šādas piezīmes, un visiem individuāla atbalsta saņēmējiem nosūta attiecīgā
lēmuma, kuru Komisija pieņēmusi saskaņā ar 7. pantu, kopiju.”
Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Regulu Nr. 659/1999 (OV L 140, 1. lpp.), 9. pantā
ir noteikts:
“1.      Procentu likme, kas jāizmanto, atgūstot valsts atbalstu, kurš piešķirts, pārkāpjot [EKL] 88. panta 3. punktu [punkta noteikumus],
ir procentuāla gada likme, kas noteikta par katru kalendāro gadu, ja vien ar īpašu lēmumu nav noteikts citādi.
To aprēķina, pamatojoties uz starpbanku mijmaiņas darījumu vidējo piecu gadu likmi iepriekšējā gada septembrī, oktobrī un
novembrī plus 75 pamata punkti. Pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var palielināt likmi vairāk nekā par 75 pamata punktiem
attiecībā uz vienu vai vairākām dalībvalstīm.
[..]
4.     Ja nav ticamu vai līdzvērtīgu datu, kā arī ārkārtējos apstākļos, Komisija ciešā sadarbībā ar attiecīgo(‑ajām) dalībvalsti(‑īm)
var noteikt valsts atbalsta atmaksāšanas procentu likmi vienai vai vairāk dalībvalstīm, pamatojoties uz citu metodi un pamatojoties
uz tai pieejamu informāciju.”
Attiecībā uz procentu likmes piemērošanas metodēm šīs regulas 11. panta 2. punktā ir precizēts:
“Procentu likmi piemēro gan parāda pamatsummai, gan procentiem līdz atbalsta atmaksāšanas dienai. Procentiem, kas uzkrājas
iepriekšējā gadā, piemēro procentus katrā turpmākā gadā.”

Tiesvedības priekšvēsture
No 2002. līdz 2005. gadam notika Polijas tērauda ražotāja
Huta Częstochowa SA
(turpmāk tekstā – “
HCz
”) pārstrukturēšana. Šīs pārstrukturēšanas ietvaros
HCz
aktīvi tika nodoti jaunām sabiedrībām.
Tādējādi 2002. gadā ar mērķi turpināt
HCz
tērauda ražošanas darbību tika izveidota
Huta Stali Częstochowa sp. z o.o.
(turpmāk tekstā – “
HSCz
”), kuras mātes sabiedrība ir
Towarzystwo Finansowe Silesia sp. z o.o.
(turpmāk tekstā – “
TFS
”), kas ir Polijas Valsts kasei pilnībā piederoša sabiedrība.
HSCz
no
HCz
maksātnespējas procedūras administratora iznomāja tērauda ražošanas iekārtas un pārņēma lielāko daļu darbinieku.
2004. gadā tika izveidotas sabiedrības
Majątek Hutniczy sp. z o.o
. (turpmāk tekstā – “
MH
”) un
Majątek Hutniczy Plus sp. z o.o
. (turpmāk tekstā – “
MH

Plus
”). Abu šo sabiedrību kapitāldaļas pilnībā piederēja
HCz
.
MH
pārņēma
HCz
piederošos tērauda ražošanas aktīvus, bet
MH Plus
– vairākus citus ražošanai nepieciešamos aktīvus.
Turklāt, lai varētu dzēst pārstrukturizējamās valsts sektora parādsaistības (nodokļus un sociālās apdrošināšanas iemaksas),
ar ražošanu nesaistītie aktīvi (saukti par “netērauda aktīviem”), kā arī elektroenerģijas uzņēmums
Elsen
tika nodoti sabiedrībai
Operator ARP sp. z o.o.
, kas ir
Agencja Rozwoju Przemysłu SA
– Polijas Finanšu ministrijai piederošas Rūpniecības attīstības aģentūras – pakļautībā esoša sabiedrība.
Ar 2004. gada 19. maija vēstuli Komisija informēja Polijas Republiku par savu lēmumu uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru
par
HCz
piešķirto pārstrukturēšanas atbalstu – šis lēmums 2004. gada 12. augustā tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 204, 6. lpp.) – un uzaicināja visas ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus par lēmumā par oficiālās izmeklēšanas
procedūras uzsākšanu norādītajiem faktiem un juridisko vērtējumu. Komisija saņēma apsvērumus no Polijas Republikas un četrām
ieinteresētajām personām.
2005. gada 3. februāra dokumentā ar nosaukumu “Paziņojums par [
HCz
] un/vai [
HSCz
] varbūtēji piešķirto valsts atbalstu”
ISD Polska sp. z o.o.
, kas tobrīd darbojās ar sabiedrības nosaukumu
ZPD Steel sp. z o.o.
(turpmāk tekstā – “
ISD
”), kas ir
Industrial Union of Donbass Corp.
(turpmāk tekstā – “
IUD
”) pilnībā piederoša meitas sabiedrība, pirms
HSCz
,
MH
,
MH Plus
un desmit citu
HCz
meitas sabiedrību iegādes notikušo pārrunu ietvaros sniedza šādu paziņojumu:
“Gadījumā, ja Komisija pieņemtu lēmumu, ar kuru [
HCz
], [
HSCz
] vai personai, kas pārņēmusi [
HCz
] aktīvus, tiktu uzlikts pienākums atmaksāt nelikumīgo valsts atbalstu, kas ir ar pārstrukturēšanas programmu saistītā atbalsta
daļa un kura kopējā summa nepārsniedz 20 miljonus [PLN], paziņojam, ka šis lēmums nekādā ziņā neatbrīvos mūs no pienākumiem,
kas izriet no attiecīgā piedāvājuma, un apņemamies neizvirzīt nekādas prasības par kompensācijas samaksu pret a) Polijas Republikas
nodokļu dienestu, b) [
Agencja Rozwoju Przemysłu SA
], c) [
TFS
], d) [
HCz
] [..], kas būtu saistītas ar nepieciešamību atmaksāt atbalstu vai ar jebkādu procedūru, kura tādēļ būtu uzsākta Komisijā
pēc atbalsta piešķiršanas [
HCz
]. Šādā gadījumā apņemamies nodrošināt, ka [
MH
], [
MH Plus
] un [
HSCz
], kā arī pārējās sabiedrības, tāpat kā to saistību pārņēmēji (neatkarīgi no šī saistību pārņēmēja juridiskās formas) atmaksās
Komisijas lēmumā paredzēto nelikumīgā valsts atbalsta summu, pat ja šis lēmums attiektos tikai un vienīgi uz [
HCz
].”
Procedūras noslēgumā Komisija secināja, ka pretēji tās sākotnēji pastāvējušajām šaubām
HCz
pārstrukturēšanai paredzētie pasākumi saskaņā ar 2002. gada 30. oktobra Likuma par valsts atbalstu uzņēmumiem, kuriem ir
būtiska loma darba tirgū (
Dz. U
. Nr. 213, 1800. pozīcija), ar tajā izdarītajiem grozījumiem, noteikumiem nav uzskatāmi par “valsts atbalstu” EKL 87. panta
1. punkta izpratnē.
Tomēr Komisija atzina arī, ka
HCz
vairākos aspektos laika posmā no 1997. līdz 2002. gadam ir guvusi labumu no valsts atbalsta, kas ir bijis daļēji saderīgs
ar kopējo tirgu. Komisija pieprasīja atmaksāt to atbalsta daļu, kuru tā bija atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, proti,
summu PLN 19 699 452 apmērā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais atbalsts”).
2005. gada 5. jūlijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Tā 3. pantā bija paredzēts:
“1.   Valsts atbalsts PLN 19 699 452 apmērā, ko [Polijas Republika] no 1997. gada līdz 2002. gada maijam kā darbības atbalstu un
atbalstu pārstrukturēšanas mērķiem nodarbinātības jomā ir piešķīrusi par labu [
HCz
], nav saderīgs ar kopējo tirgu.
2.     [Polijas Republika] veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai no [
HCz
],
Regionalny Fundusz Gospodarczy
, [
MH
] un [
Operator ARP sp. z o.o.
] atgūtu 1. punktā minēto atbalstu, kas nelikumīgi tika piešķirts sabiedrībai [
HCz
]. Visi iepriekš minētie uzņēmumi ir solidāri atbildīgi par šī atbalsta atmaksāšanu.
Atgūšanu īsteno tūlīt un atbilstoši valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu
šī lēmuma izpildi. Par atgūstamajām summām aprēķina procentus, sākot no dienas, kad atbalsts tika piešķirts [
HCz
], līdz tā faktiskās atgūšanas dienai. Procentus aprēķina saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti Regulas [..] Nr.°794/2004
V°nodaļā.
[..]”
Apstrīdētā lēmuma 4.°pantā Komisija ir apstiprinājusi Polijas valsts pārstrukturēšanas programmas grozījumus, kas ierosināti
atbilstoši 8.°protokola 10.°punktam, ciktāl tas ļaus pārstrukturēt
HCz
bez valsts atbalsta un nepalielinot ražošanas jaudu.
Saskaņā ar diviem nolīgumiem, kas noslēgti 2005. gada 30. septembrī un stājās spēkā 2005. gada 7. oktobrī,
ISD
iegādājās, pirmkārt, no
HCz
visas tai piederošās
MH
un
MH Plus
, kā arī desmit atlikušo
HCz
meitas sabiedrību kapitāldaļas un, otrkārt, no
TFS
visas tai piederošās
HSCz
kapitāldaļas un līdz ar to kļuva par
HSCz
,
MH
,
MH Plus
un desmit pārējo
HCz
meitas sabiedrību īpašnieci.
Ar 2006. gada 17. februāra vēstuli Komisija lūdza Polijas iestādēm tai norādīt procentu likmes, kas apstrīdētā atbalsta atgūšanai
tiks piemērotas apstrīdētā lēmuma 3. panta 2. punktā minētajiem solidārajiem parādniekiem. Savā 2006. gada 13. marta atbildē
Polijas iestādes piedāvāja šai atgūšanai piemērojamās procentu likmes un procentu aprēķināšanas metodoloģiju. Polijas iestādes
tostarp piedāvāja laika posmam no 1997. līdz 1999. gadam par pamatu ņemt Polijas Valsts kases Polijas zlotos izsniegtajām
obligācijām piemērojamo fiksēto procentu likmi uz pieciem gadiem, bet laika posmam no 2000. gada līdz Polijas Republikas pievienošanās
Savienībai brīdim – šīm pašām obligācijām noteikto procentu likmi uz desmit gadiem. Tāpat, ņemot vērā Polijā attiecīgajā laikā
esošo situāciju kapitāla tirgos, kam bija raksturīgas ļoti augstas procentu likmes, kas tomēr strauji samazinājās, tās lūdza
veikt ikgadēju šo procentu likmju atjaunošanu un neaprēķināt procentus saskaņā ar salikto procentu metodi.
Savā 2006. gada 7. jūnija atbildē Komisija konstatēja, ka apstrīdētā atbalsta atgūšanai piemērojamajai procentu likmei visā
attiecīgajā laika posmā ir jābūt Polijas Valsts kases Polijas zlotos izsniegtajām obligācijām noteiktajai procentu likmei
uz pieciem gadiem un ka atbilstoši Regulas Nr. 794/2004 11. panta 2. punktam šī procentu likme ir jāpiemēro, pamatojoties
uz salikto procentu metodi.
Ar vēstulēm, kas datētas attiecīgi ar 2006. gada 7. jūliju un 16. augustu, Komisija nosūtīja apstrīdēto lēmumu
IUD
un
MH
. 2006. gada 21. decembrī šis lēmums tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
2006. gada 15. novembrī notika
ISD
un
MH
apvienošanās, kuras rezultātā
ISD
pārņēma visas
MH
tiesības un saistības.

Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasībām Pirmās instances tiesā lietā T‑273/06 prasītājas
ISD
un
IUD
, savu prasījumu pamatojumam izvirzot sešus pamatus, tostarp lūdza atcelt apstrīdētā lēmuma 3. pantu.
Pirmais pamats bija par 8. protokola noteikumu pārkāpumu. Ceturtais pamats attiecās uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa
pārkāpumu, un sestais pamats bija par Regulas Nr. 794/2004 noteikumu pārkāpumu. Otrais, trešais un piektais pamats nav izvirzīti
apelācijas sūdzības pamatojumam un līdz ar to turpmāk netiks izskatīti.
Lietā T‑297/06
ISD
norādīja identiskus prasījumus, izvirzot četrus būtībā identiskus pamatus tiem, kuri tika izvirzīti lietā T‑273/06, tomēr
papildus lūdza atcelt apstrīdētā lēmuma 4. pantu.
Ar savu pirmo pamatu prasītājas būtībā apstrīdēja Kopienu tiesību noteikumu valsts atbalsta jomā piemērojamību
ratione temporis
un
ratione personae
, kā arī Komisijas kompetenci uzraudzīt šo noteikumu ievērošanu laika posmā pirms Polijas Republikas pievienošanās Savienībai.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa apstiprināja, ka EKL 87. un 88. pants principā nav piemērojami atbalstam, kurš piešķirts
pirms dalībvalsts pievienošanās un pēc pievienošanās vairs netiek piešķirts, un ka tādējādi Komisija, lai pamatotu savu kompetenci,
ir atsaukusies uz 8. protokolu kā
lex specialis
.
Norādot, ka šī sistēma vairākos aspektos atšķiras no EK līgumā un Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras
Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas
Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā,
IV pielikumā (OV 2003, L 236, 797. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akta IV pielikums”) paredzētās vispārīgās sistēmas,
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. punktā konstatēja, ka 8. protokolā ir ietverta atsauce uz laika posmā no 1997. līdz
2003. gadam piešķirtajiem atbalstiem, ka tajā ir atļauta ierobežota pārstrukturēšanas atbalsta summa, kas šim laika posmam
piešķirta atsevišķiem šī protokola I pielikumā uzskaitītajiem uzņēmumiem, un ka tajā ir aizliegts jebkāds cits atbalsts tērauda
rūpniecības nozares pārstrukturēšanai.
Pārsūdzētā sprieduma 94. punktā konstatējot, ka 8. protokola 6. punktā ir paredzēta tā piemērošana ar atpakaļejošu spēku attiecībā
uz laika posmu no 1997. līdz 2003. gadam, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 95. un 96. punktā visbeidzot noraidīja
prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā, ka 8. protokola publicēšanas brīdī 2003. gada septembrī šis laika posms
jau bija gandrīz beidzies, šī atsauce uz minēto laika posmu nozīmējot vienīgi, ka nākotnē piešķirtie atbalsti ir jāaprēķina
ar atpakaļejošu spēku, ņemot vērā jau piešķirtās atbalsta summas. Pēc Pirmās instances tiesas domām, 8. protokola mērķis –
tieši pretēji – bija “ieviest visaptverošu Polijas tērauda rūpniecības nozares pārstrukturēšanai paredzētā atbalsta apstiprināšanas
sistēmu, nevis tikai izvairīties no tā, ka saņēmējuzņēmumi vienlaicīgi saņem arī vēl citu atbalstu”.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 97. punktā Pirmās instances tiesa secināja, ka attiecībā uz Pievienošanās akta IV pielikumu
un EKL 87. un 88. pantu 8. protokols ir uzskatāms par
lex specialis
, kurš Komisijas saskaņā ar Līgumu veikto valsts atbalsta kontroli paplašina arī attiecībā uz atbalstiem, kas Polijas tērauda
rūpniecības nozares pārstrukturēšanai tikuši piešķirti laika posmā no 1997. līdz 2003. gadam.
Attiecībā uz argumentu par 8. protokola piemērojamību
ratione personae
, saskaņā ar kuru šis protokols neattiecas uz tā 1. pielikumā neminētiem uzņēmumiem, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
99. punktā konstatēja, ka minētā protokola 3. punktā ir skaidri noteikts, ka tikai šajā 1. pielikumā minētie uzņēmumi var
saņemt valsts atbalstu Polijas tērauda rūpniecības nozares pārstrukturēšanas programmas ietvaros. Ja minētajā 1. pielikumā
neminēts uzņēmums neierobežotā apjomā varētu paturēt pārstrukturēšanas atbalsta summas, kas saņemtas pirms pievienošanās,
attiecīgi neierobežojot ražošanas jaudu, 8. protokols zaudētu jebkādu jēgu.
Attiecībā uz argumentu, kas izriet no 8. protokola 4. punkta b) apakšpunkta, saskaņā ar kuru tikai saņēmējuzņēmumiem ir liegts
pārņemt 8. protokola 1. pielikumā neminēta uzņēmuma, kurš atzīts par maksātnespējīgu, aktīvus, Pirmās instances tiesa konstatēja,
ka prasītājas kļūdaini interpretē šo noteikumu. Pat pieņemot, ka šajā punktā ir paredzēta trešās personas iespēja pārņemt
8. protokola 1. pielikumā neminēta maksātnespējīga uzņēmuma aktīvus, pēc Pirmās instances tiesas domām, tas nekādā ziņā nenozīmējot,
ka šai trešajai personai nav pienākuma atmaksāt minētā uzņēmuma saņemto nelikumīgo atbalstu. Tādējādi, tā kā
HCz
situāciju nav iespējams pielīdzināt 8. protokola 1. pielikumā neminēta maksātnespējīga uzņēmuma situācijai, Pirmās instances
tiesa noraidīja arī iebildumu, kura ietvaros bija norādīts uz varbūtēju vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot
minēto protokolu.
Līdz ar to, apmierinot ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu saistītu pamatu, būtībā tiktu apstrīdēts 8. protokols,
kurš, būdams primāro tiesību avots, ir Līguma neatņemama sastāvdaļa (skat. pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktu).
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi savas kompetences robežas, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā
sprieduma 102. punktā atgādināja, ka 8. protokolā ir paredzēts, ka Komisijai ir jāveic atbilstoši pasākumi, lai pieprasītu
atmaksāt visu atbalstu, kas piešķirts, pārkāpjot šajā protokolā paredzētos nosacījumus, tostarp kontroles pasākumus atbilstoši
EKL 88. pantam, un tātad Komisija bija kompetenta kontrolēt 8. protokola noteikumu ievērošanu.
Tādējādi Pirmās instances tiesa noraidīja visus argumentus saistībā ar 8. protokola noteikumu pārkāpumu.
Ar ceturto pamatu prasītājas apgalvoja, ka Komisija savā lēmumā uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru par
HCz
piešķirto pārstrukturēšanas atbalstu nav precīzi norādījusi valsts atbalstu, kura atcelšanu tā pieprasa apstrīdētajā lēmumā,
tādējādi padarot šo lēmumu par nelikumīgu arī tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpuma dēļ. Viņu tiesisko paļāvību
radīja tas, ka
IUD
rēķinājās ar to, ka apstrīdētais atbalsts tiks uzskatīts par atmaksātu un ka Komisija ir bijusi pienācīgi informēta par līdz
2003. gadam piešķirto atbalstu.
Šajā ziņā prasītājas apgalvoja, ka Komisija tām bija radījusi pārliecību, ka
HCz
saņemtais atbalsts netiks atcelts. Tās esot varējušas leģitīmi uzskatīt, ka Komisija nelūgs atmaksāt
HCz
saņemto atbalstu, un norādīja, ka, kaut arī par apstrīdēto atbalstu nebija paziņots EKL 87. un 88. panta izpratnē, tas tika
“pienācīgi paziņots” saskaņā ar 2. protokolā paredzēto procedūru.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 134. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka šī paļāvība nav aizsargājama saskaņā ar tiesiskās
paļāvības aizsardzības principu. Kopienu tiesību akts nebija pamudinājis prasītājas pieņemt lēmumu, kurš gala rezultātā radītu
tām negatīvas sekas, un prasītājas nebija arī tāda Kopienu iestādes izdota labvēlīga administratīva akta adresāti, ko iestāde
vēlāk atcēlusi. Atsaucoties uz 1997. gada 20. marta spriedumu lietā C‑24/95
Alcan Deutschland
(
Recueil
, I‑1591. lpp.), pārsūdzētā sprieduma 135. punktā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem var
būt tiesiskā paļāvība par atbalsta likumīgumu tikai tad, ja tas ir ticis piešķirts, ievērojot EKL 88. pantā paredzēto procedūru,
un ka rūpīgam saimnieciskās darbības subjektam ir jāspēj pārliecināties, ka šī procedūra ir tikusi ievērota.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 136. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka šajā gadījumā par apstrīdēto atbalstu netika
nekādā veidā paziņots, ņemot vērā, ka tas tika piešķirts laikā, kad Polijas Republika vēl nebija Savienības dalībvalsts, un
ka līdz ar to paziņojums saskaņā ar EKL 88. pantā paredzēto procedūru nebija iespējams.
Pārsūdzētā sprieduma 137. un 138. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja arī prasītāju argumentu, ka par strīdīgo atbalstu
esot bijis “pienācīgi paziņots” saskaņā ar 2. protokolā paredzēto procedūru. Ciktāl prasītājas esot atsaukušās uz Padomes
Lēmumu 2003/588, kurā tā ir konstatējusi, ka Polijas Republikas 2003. gada 4. aprīlī Komisijai iesniegtā pārstrukturēšanas
programma un komercdarbības plāni atbilst 2. protokola 8. panta 4. punkta prasībām, esot jākonstatē, ka ar
HCz
saistītais komercdarbības plāns Komisijai netika iesniegts un tādējādi uz šo plānu Padomes Lēmumā 2003/588 paredzētais apstiprinājums
neattiecas.
Attiecībā uz Komisijas priekšlikuma pamatojumu izklāstu, saskaņā ar kuru 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētā izņēmuma
pagarinājums nozīmē, ka visi atbalsti, kas tikuši nelikumīgi piešķirti kopš Eiropas nolīguma spēkā stāšanās, tiek atzīti par
likumīgiem ar atpakaļejošu spēku, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 139. punktā uzsvēra, ka šie noteikumi Padomes
Lēmumā 2003/588 nav atrodami. Tādējādi tikai Komisijas iesniegts priekšlikums Padomes lēmuma pieņemšanai vien nevarēja prasītājām
radīt tiesisko paļāvību.
Tādējādi Pirmās instances tiesa noraidīja visus argumentus saistībā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
Ar sesto pamatu, kurš tostarp attiecas uz apstrīdētā atbalsta atgūšanai piemērojamo procentu likmju noteikšanu, prasītājas
atsaucās uz Regulas Nr. 794/2004 noteikumu pārkāpumu, apstrīdot, ka Komisija būtu noteikusi atbilstīgu procentu likmi un ka
tā esot pārkāpusi minētās regulas 9. un 11. panta mērķi, proti, atjaunot stāvokli, kāds tas bija pirms apstrīdētā atbalsta
piešķiršanas, piemērojot procentus procentu atmaksai un izvēloties tādu references likmi, kas nekādi nav saistīta ar Polijas
tirgū laika posmā no 1997. līdz 2004. gadam pastāvošo situāciju.
Šajā ziņā prasītājas norādīja, ka saskaņā ar Polijas tiesībām procenti ir jāmaksā tikai par nokavētām nodokļu maksājumu summām
un nodokļu tiesību aktos nav paredzēta par šīm summām maksājamo procentu kapitalizācija. Turklāt tās norādīja, ka laika posmā
no 1997. līdz 2004. gadam ļoti retas bija tādas situācijas, kad uzņēmumi saņēma ilgtermiņa ārējo kapitālu, izmantojot Polijas
zlotos izsniegtas obligācijas un banku aizdevumus. Vēloties piemērot Polijas Valsts kases obligācijām piemēroto procentu likmi,
Komisija neesot izmantojusi likmi, kas pareizi atspoguļotu
HCz
iegūto priekšrocību, kā rezultātā šī priekšrocība esot tikusi pārvērtēta. Tādējādi procentu atmaksa atbalstu saņēmušos uzņēmumus
nostādot nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar
status quo ante
.
Attiecībā uz apstrīdēto lēmumu pārsūdzētā sprieduma 157. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka procenti ir aprēķināti
saskaņā ar Regulas Nr. 794/2004 V nodaļas noteikumiem un ka, ņemot vērā, ka procentu likme nav noteikta nedz minētā lēmuma
rezolutīvajā daļā, nedz tā apsvērumos, prasītāju pamats ir neefektīvs.
Attiecībā uz procentu aprēķināšanas metodi Pirmās instances tiesa nosprieda, ka šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem
secinājumiem ir vienīgi deklaratīvs raksturs, jo procentu aprēķināšanas metode ir paredzēta pašā Regulā Nr. 794/2004. Tomēr
prasītājas nebija izvirzījušas iebildi par spēkā neesamību attiecībā uz šo regulu (skat. pārsūdzētā sprieduma 159. punktu).
Attiecībā uz 2006. gada 7. jūnija vēstuli, kurā Komisija ir noteikusi apstrīdētā atbalsta atgūšanai piemērojamo procentu likmi,
Pirmās instances tiesa atgādināja, ka Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punktā ir paredzēts, ka atgūšanai piemērojamās procentu
likmes noteikšanai ir nepieciešama “cieša sadarbība” ar attiecīgo dalībvalsti.
No Komisijas un Polijas iestāžu sarakstes esot redzams, ka likmes noteikšana tika veikta “ciešā sadarbībā” ar Polijas Republiku,
kura ierosināja piemērot Valsts kases obligācijām piemērojamo likmi attiecīgi uz piecu un desmit gadu termiņu un lūdza ikgadēji
atjaunot šīs likmes un neaprēķināt procentus saskaņā ar salikto procentu metodi (pārsūdzētā sprieduma 163. punkts).
Komisija, akceptējot lielāko daļu no šiem priekšlikumiem, uzskatīja, ka attiecībā uz visu laika posmu no 1997. līdz 2004. gadam
ir izmantojama tikai obligācijām piemērojamā procentu likme piecu gadu termiņam. Šajā ziņā tai bija zināma rīcības brīvība
(pārsūdzētā sprieduma 164. punkts).
Attiecībā uz procentu piemērošanas metodi un it īpaši procentu aprēķināšanu saskaņā ar salikto procentu metodi Pirmās instances
tiesa pārsūdzētā sprieduma 165. punktā norādīja, ka Regulas Nr. 794/2004 11. panta 2. punktā ir skaidri paredzēts, ka procentu
likmi piemēro gan parāda pamatsummai, gan procentiem līdz atbalsta atmaksāšanas dienai un procentiem, kas uzkrājas iepriekšējā
gadā, piemēro procentus katrā nākamajā gadā. Turklāt Regulas Nr. 794/2004 13. pantā ir paredzēts, ka tās 9. un 11. pantu piemēro
visiem atgūšanas lēmumiem, par kuriem paziņots pēc šīs regulas spēkā stāšanās dienas. Ņemot vērā, ka Regula Nr. 794/2004 bija
piemērojama apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, Komisijai bija pienākums pieprasīt, lai procenti tiktu aprēķināti saskaņā
ar salikto procentu metodi.
Tādējādi Pirmās instances tiesa noraidīja visus argumentus saistībā ar Regulas Nr. 794/2004 noteikumu pārkāpumu.
Tā kā visi prasītāju prasības pamatojumam izvirzītie pamati tika atzīti par nepamatotiem, Pirmās instances tiesa prasību noraidīja
pilnībā.

Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
Apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        apmierināt pilnībā vai alternatīvi – daļēji prasījumus, kas tika iesniegti Pirmās instances tiesā apvienotajās lietās T‑273/06
un T‑297/06;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus;
–        gadījumā, ja Tiesa nolemtu, ka šī lieta nav jāizskata, piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, piemērojot Tiesas
Reglamenta 69. panta 6. punkta un 72. panta a) punkta apvienotos noteikumus.
Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza trīs pamatus saistībā ar attiecīgi 8. protokola noteikumu,
tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un Regulas Nr. 659/1999, it īpaši tās 14. panta 2. punkta, noteikumu pārkāpumu,
kā arī Regulas Nr. 794/2004 noteikumu pārkāpumu.
Komisija apstrīd, pirmkārt, apelācijas sūdzības pieņemamību kopumā un, otrkārt, īpaši pirmā un trešā pamata pieņemamību, kā
arī apelācijas sūdzības iesniedzēju trīs iesniegto pamatu pamatotību.

Par apelācijas sūdzības pieņemamību kopumā
Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms Komisija apgalvo, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas attiecībā uz apelācijas sūdzības formu esot sajaukušas
[lēmuma] apstrīdēšanu un [sprieduma] pārsūdzēšanu, jo prasības pieteikumā galvenokārt esot atkārtoti tie paši argumenti attiecībā
uz apstrīdēto lēmumu, kuri tika norādīti pirmajā instancē, apelācijas sūdzība esot nepieņemama. Apelācijas sūdzības iesniedzējas
neesot precizējušas konkrētas Pirmās instances tiesas pamatojuma rindkopas, uz kurām pieteikums attiecas, nedz to, kādas kļūdas
tiesību piemērošanā Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi, pārbaudot šos argumentus pirmajā instancē.
Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka no EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta
pirmās daļas c) apakšpunkta izrietot, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda pārsūdzētā sprieduma apstrīdētās daļas, kā arī
juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs sūdzības atbalstam. Šādai prasībai neatbilst apelācijas sūdzības iesniedzēju
apelācijas sūdzība, kurā pat nav norādīti specifiski argumenti, ar kuriem tiek identificēta kļūda tiesību piemērošanā, kas
esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā, un kurā vienīgi tiek atkārtoti pamati un argumenti, kas jau tikuši iesniegti Pirmās
instances tiesā. Būtībā šāda apelācijas sūdzība faktiski esot lūgums vienkārši pārskatīt prasības pieteikumu, kas jau ir ticis
iesniegts Pirmās instances tiesā, un tas neesot Tiesas kompetencē.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta
pirmās daļas c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā, kura atcelšana
tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs sūdzības atbalstam (it īpaši skat. 2000. gada 4. jūlija
spriedumu lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 34. punkts; 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑248/99 P Francija/
Monsanto
un Komisija,
Recueil
, I‑1. lpp., 68. punkts, kā arī 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑67/09 P
Nuova Agricast
un
Cofra
/Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 48. punkts).
Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka, lai arī dažām argumentācijas daļām, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējas ir izvirzījušas
savu pamatu kontekstā, patiešām trūkst noteiktības, šī argumentācija, skatīta kopumā, tomēr šķiet pietiekami skaidra, lai
ar prasīto precizitāti varētu identificēt pārsūdzētajā spriedumā kritizētos elementus, kā arī juridiskos argumentus, kas izvirzīti
šīs kritikas pamatojumam, un līdz ar to ļauj Tiesai veikt tiesiskuma pārbaudi.
Tādējādi Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida tiktāl, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzību kopumā.

Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, uzskatīdama, ka 8. protokola 6. punktā
ir paredzēta tā noteikumu piemērošana ar atpakaļejošu spēku, esot pārkāpusi šī protokola noteikumus. Ne no minētā protokola
redakcijas, ne mērķa, ne struktūras skaidri neizrietot, ka tam būtu jāpiešķir atpakaļejošs spēks.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka īstenībā 8. protokola mērķis esot, lai tā 1. pielikumā minētie uzņēmumi
ar noteiktiem ierobežojumiem laika posmā no tā parakstīšanas 2003. gada 16. aprīlī līdz 2003. gada beigām varētu saņemt valsts
atbalstu. Vienīgais minētajā protokolā identificējamais atpakaļejoša spēka elements esot atsauce uz laika posmu no 1997. līdz
2003. gadam, kas attiecas vai nu uz kopējo valsts atbalsta summu, kuru iespējams piešķirt (8. protokola 6. punkts), vai arī
uz kopējo ražošanas jaudas samazinājumu, kāds jāsasniedz Polijas Republikai (8. protokola 7. punkts). Tas nozīmējot, ka nākotnē
īstenotie atbalsti, kas saņēmējuzņēmumiem tiks piešķirti līdz 2003. gada beigām, ir jāaprēķina, nevis vajadzības gadījumā
ar atpakaļejošu spēku atzīstot piešķirto atbalstu par nelikumīgu, bet ar atpakaļejošu spēku ņemot vērā jau piešķirtās atbalsta
summas.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru (1979. gada 25. janvāra spriedumi lietā 98/78
Racke
,
Recueil
, 69. lpp. un lietā 99/78
Weingut Decker
,
Recueil
, 101. lpp.; 1982. gada 19. maija spriedums lietā 84/81
Staple Dairy Products
,
Recueil
, 1763. lpp., kā arī 2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp.) parasti tiesisko situāciju drošības princips nepieļaujot, ka Kopienu tiesību akta piemērojamība laikā sākas
kādā dienā pirms tā publicēšanas. Izņēmuma kārtā tas var būt citādāk gadījumā, kad to prasa sasniedzamais mērķis un kad ieinteresēto
personu tiesiskā paļāvība ir atbilstoši ņemta vērā. Tas nozīmējot, ka, ja nav pretēju norāžu, tiek pieņemts, ka Kopienu tiesību
dokumentam nepiemīt atpakaļejošs spēks.
Tomēr šajā gadījumā, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, esot vispārzināms, ka 2002. gada 23. oktobrī ES un Polijas
Asociācijas padome pieņēma lēmumu par 2. protokolā paredzētā atbrīvojuma laikposma pagarināšanu par astoņiem gadiem, sākot
no 1997. gada 1. janvāra. Ar šo lēmumu pagarināšana esot pakļauta diviem nosacījumiem. Pirmkārt, Polijas Republikai ir jāiesniedz
Komisijā pārstrukturēšanas programma un komercdarbības plāni, un, otrkārt, Komisijai ir jāveic to galīgais novērtējums (Asociācijas
padomes lēmuma 2. un 3. pants). Turklāt šī lēmuma 3. pantā esot paredzēts, ka Komisija Kopienas vārdā regulāri uzrauga komercdarbības
plānu īstenošanu, kamēr Polijas Konkurences un patērētāju tiesību aizsardzības birojs to pašu veic Polijas Republikas vārdā.
Komisija esot atzinusi, ka Polijas Republikas iesniegtās pārstrukturēšanas programmas un komercdarbības plāni atbilst 2. protokola
8. panta 4. punkta prasībām un 8. protokolā ietvertajiem nosacījumiem un līdz ar to pēc sava priekšlikuma esot apstiprinājusi
savu galīgo novērtējumu un 8. protokolā Polijas Republikai noteikto saistību ievērošanu. Visbeidzot, šajā saistībā ir ticis
pieņemts Padomes Lēmums 2003/588. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, Komisija apstrīdētajā lēmumā tādējādi esot atgriezusies
pie valsts atbalsta, kurš piešķirts laika posmā no 1997. gada līdz 2002. gadam atbilstoši atbrīvojuma sistēmai, kas pēc 8. protokola
parakstīšanas bija pagarināta ar Padomes Lēmumu 2003/588 un kurā bija iekļauta norāde [uz šo protokolu].
Turklāt 8. protokola 6. punktā esot minēts tikai atbalsts pārstrukturēšanai nākotnē, kuru varot piešķirt saņēmējuzņēmumiem,
un tajā neesot nekādas skaidras norādes par iespējamu atpakaļejošu spēku. No tā redakcijas, mērķa vai struktūras skaidri neizrietot,
ka tam būtu jāpiešķir atpakaļejošs spēks.
Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka esot vispārzināms, ka Polijas iestādes bija plānojušas iekļaut
HCz
to 8. protokola 1. pielikumā uzskaitīto saņēmējuzņēmumu sarakstā, kuri var saņemt valsts atbalstu Polijas tērauda rūpniecības
nozares pārstrukturēšanas programmas ietvaros. Tās esot atteikušās no šī pasākuma pēdējā brīdī, jo
HCz
iestājās maksātnespēja un tās dzīvotspēja kopš tā brīža tika uzskatīta par maz ticamu pat jauna atbalsta piešķiršanas gadījumā.
HCz
dzīvotspēja brīdī, kad tika izlemts 8. protokola saturs, esot bijis vienīgais aspekts, kas to atšķīra no astoņiem saņēmējuzņēmumiem.
Tomēr no 2003. gada aprīļa Polijas iestādes esot plānojušas pārstrukturizēt
HCz
citādi, neizmantojot maksātnespēju. Komisija savā apstrīdētajā lēmumā to neesot ņēmusi vērā, lai gan šie fakti tai esot bijuši
zināmi, un līdz ar to esot pilnīgi atšķirīgi izturējusies pret divām personu kategorijām, kuru juridiskā un faktiskā situācija
būtībā neesot bijusi atšķirīga, – 8. protokola 1. pielikumā minētajiem uzņēmumiem, no vienas puses, un
HCz
pārņēmušo saimniecisko vienību, no otras puses. Tādējādi šī atšķirīgā attieksme pret divām būtībā līdzīgām situācijām esot
8. protokola noteikumu papildu pārkāpums.
Šādos apstākļos Komisijas sniegtā 8. protokola interpretācija apstrīdētajā lēmumā esot acīmredzams šī Kopienu dokumenta noteikumu
pārkāpums. Savukārt Pirmās instances tiesa, nesodot par šādu pārkāpumu, esot pārkāpusi Kopienu tiesības.
Komisija vispirms apgalvo, ka pirmais pamats esot daļēji nepieņemams divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas
šī pamata kontekstā esot norādījušas uz Komisijas priekšlikumu un Padomes Lēmumu 2003/588, lai gan šo jautājumu Pirmās instances
tiesa esot izvērtējusi saistībā ar pamatu par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Līdz ar to apelācijas sūdzības
iesniedzējas Tiesā pirmoreiz esot izvirzījušas pamatu un argumentus, ko tās nebija izvirzījušas Pirmās instances tiesā, tādējādi
šī pamata daļa esot jāatzīst par nepieņemamu.
Otrkārt, attiecībā uz argumentu par atšķirīgu attieksmi pret divām būtībā līdzīgām situācijām, tādējādi pārkāpjot 8. protokola
noteikumus, tas esot jauns arguments, jo prasītāja to neesot norādījusi lietā T‑297/06 pamata par iespējamu 8. protokola noteikumu
pārkāpumu ietvaros. Tikai prasītājas lietā T‑273/06 esot norādījušas uz iespējamu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu,
piemērojot 8. protokolu. Līdz ar to šī pirmā pamata daļa arī esot jāatzīst par nepieņemamu.
Vēlāk attiecībā uz lietas būtību Komisija apstiprina, ka tā piekrīt Pirmās instances tiesas veiktajai analīzei, saskaņā ar
kuru 8. protokola mērķis ir ieviest visaptverošu Polijas tērauda rūpniecības nozares pārstrukturēšanai paredzētā atbalsta
kontroles sistēmu. Pēc tās domām, paša 8. protokola 6. punkta formulējums norādot uz atpakaļejošu spēku, jo viss aplūkojamais
laika posms, proti, 1997.–2003. gads, ir pirms Polijas Republikas pievienošanās Savienībai.
Turklāt Komisija apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru atsauce uz šo laika posmu patiesībā nozīmējot,
ka atbalsta kontrole pirms pievienošanās attiecas tikai uz atbalstu, kurš piešķirts laikā no 2003. gada septembra līdz decembrim.
Līdz ar to Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesas pamatojumā pārsūdzētā sprieduma 93.–97. punktā ir pareizi ņemta vērā
8. protokola redakcija, mērķis un struktūra un pienācīgi ir pamatoti tās secinājumi attiecībā uz atpakaļejošu spēku.
Visbeidzot, Komisija apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītos argumentus uzskata par katrā ziņā nepamatotiem tiktāl, ciktāl
šķiet, ka ar šiem argumentiem patiesībā tiek apstrīdēta
HCz
izslēgšana no 8. protokola 1. pielikumā minēto saņēmējuzņēmumu saraksta, nevis kāds minētā protokola noteikumu pārkāpums.
Tomēr ir acīmredzams, ka prasība atcelt tiesību aktu, ko izskatīja Pirmās instances tiesa, attiecās vienīgi uz Komisijas lēmuma
tiesiskuma pārbaudi un neļāva apšaubīt tādu primāro tiesību, kādi ir 8. protokola noteikumi, tiesiskumu.
Tiesas vērtējums
–       Par pieņemamību
Attiecībā uz Komisijas celto iebildi par nepieņemamību izvirzītā pamata jaunā rakstura dēļ ir jākonstatē, ka no pastāvīgās
judikatūras izriet, ka ļaut vienam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Pirmās instances
tiesā, nozīmētu ļaut tam vērsties Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā
strīds, kurš iesniegts izskatīšanai Pirmās instances tiesā. Tādējādi, izskatot apelācijas sūdzību, Tiesas kompetencē ir vienīgi
izvērtēt juridisko risinājumu, kas pirmajā instancē rasts attiecībā uz izskatītajiem pamatiem (it īpaši skat. 2004. gada 11. novembra
spriedumu apvienotajās lietās C‑186/02 P un C‑188/02 P
Ramondín
u.c./Komisija, Krājums, I‑10653. lpp., 60. punkts, kā arī 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑68/05 P
Koninklijke Coöperatie Cosun
/Komisija, Krājums, I‑10367. lpp., 96. punkts).
Tomēr šajā ziņā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas, pretēji Komisijas apgalvojumiem, Tiesā norāda nevis jaunu
pamatu, bet vienkārši argumentu, kurš ietilpst pamatā par 8. protokola noteikumu pārkāpumu un jau tika norādīts Pirmās instances
tiesā. Tās atsaucas uz Komisijas minētajiem dokumentiem, lai pamatotu 8. protokola noteikumu pārkāpumu, bet no juridiskā viedokļa
neceļ nevienu jaunu iebildumu. Līdz ar to nevar apstiprināt Komisijas celto iebildi par nepieņemamību apelācijas sūdzības
iesniedzēju izvirzītā pamata jaunā rakstura dēļ.
Attiecībā uz Komisijas celto iebildi par nepieņemamību saistībā ar to, ka arguments par atšķirīgu attieksmi pret divām būtībā
līdzīgām situācijām, ko prasītāja norādījusi lietā T‑297/06, esot jauns, jo to norādījusi nevis prasītāja pirmajā instancē,
bet tikai prasītājas lietā T‑273/06, pietiek konstatēt, ka, ņemot vērā, ka lietas dalībniekam ir jāvar apstrīdēt visus tam
nelabvēlīgos sprieduma motīvus, ja Pirmās instances tiesa ir apvienojusi divas lietas un pasludinājusi vienotu spriedumu,
kurā ir sniegta atbilde uz visiem pamatiem, ko tiesvedībā Pirmās instances tiesā ir izvirzījuši lietas dalībnieki, katrs no
lietas dalībniekiem var kritizēt argumentāciju attiecībā uz pamatiem, kurus Pirmās instances tiesā ir izvirzījis vienīgais
prasītājs otrajā no apvienotajām lietām (skat. 2007. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑176/06 P
Stadtwerke Schwäbisch Hall
u.c./Komisija, 17. punkts, kā arī pēc analoģijas – 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑348/06 P Komisija/
Girardot
, Krājums, I‑833. lpp., 50. punkts).
Tādējādi Komisijas celtajai iebildei par nepieņemamību saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītu jaunu pamatu nevar
piekrist.
No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir pieņemams.
–       Par lietas būtību
Attiecībā uz šī pamata pamatotību ir jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi 8. protokola noteikumus, pārsūdzētajā
spriedumā uzskatot, ka Komisijas kompetence uzraudzīt Kopienas noteikumu valsts atbalsta jomā ievērošanu laika posmā pirms
Polijas Republikas pievienošanās Savienībai ir pamatota ar šo protokolu un attiecas uz atbalstu, kurš piešķirts visā minētā
protokola 6. punktā noteiktajā laika posmā, proti, no 1997. līdz 2003. gadam, nevis – kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas
– tikai no tā publicēšanas brīža 2003. gada 23. septembrī līdz 2003. gada 31. decembrim, jo tās apstrīd 8. protokola atpakaļejošo
spēku.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa pie šī secinājuma nonāca pēc tam, kad tā pārsūdzētā sprieduma 89.–97. punktā
bija pārbaudījusi 8. protokola piemērojamību.
Šīs analīzes ietvaros Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 90. punktā vispirms uzsvēra, ka attiecībā uz Kopienu noteikumu
valsts atbalsta jomā piemērojamību
ratione temporis
ir skaidrs, ka EKL 87. un 88. pants principā neattiecas uz atbalstu, kas piešķirts pirms pievienošanās un pēc pievienošanās
vairs netiek piemērots.
Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 91. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka 8. protokolā paredzētā sistēma vairākos aspektos
atšķiras no Līgumā un Pievienošanās akta IV pielikumā paredzētās vispārīgās sistēmas. Pirmās instances tiesa šajā ziņā atzina,
ka saskaņā ar 8. protokola 1. punktu atsevišķi valsts atbalsti, ko Polijas Republika piešķīrusi īpašu Polijas tērauda rūpniecības
nozaru pārstrukturēšanai un kuri parasti saskaņā ar EKL 87. un 88. pantu netiktu pieļauti, tiek uzskatīti par saderīgiem ar
kopējo tirgu. Turklāt Pirmās instances tiesa norādīja, ka Pievienošanās akta IV pielikumā ietvertais pārejas mehānisms attiecas
tikai uz valsts atbalstu, kas piešķirts pirms pievienošanās un joprojām tiek piemērots pēc pievienošanas dienas.
Pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā Pirmās instances tiesa arī atgādināja, ka 8. protokolā ir ietverta atsauce uz laika
posmā no 1997. līdz 2003. gadam piešķirtajiem atbalstiem, tātad uz laika posmu pirms Polijas Republikas pievienošanās Savienībai.
Šajā protokolā ir atļauta ierobežota pārstrukturēšanas atbalsta summa (PLN 3 387 070 000), kas šim laika posmam piešķirta
atsevišķiem tā 1. pielikumā uzskaitītajiem uzņēmumiem, un paredzēts, ka Polijas Republika nevar piešķirt jebkādu citu atbalstu
Polijas tērauda rūpniecības nozares pārstrukturēšanai. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka no tā izriet, ka 8. protokola
piemērošana ar atpakaļejošu spēku ir paredzēta tā 6. punktā, kurš attiecas uz laika posmu no 1997. līdz 2003. gadam.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 95. punktā noraidīja prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā,
ka 8. protokola publicēšanas brīdī 2003. gada septembrī šis laika posms jau bija gandrīz beidzies, atsauce 8. protokolā uz
laika posmu no 1997. līdz 2003. gadam nozīmē vienīgi, ka nākotnē piešķirtie atbalsti ir jāaprēķina, ar atpakaļejošu spēku
ņemot vērā jau piešķirtās atbalsta summas, nevis ar atpakaļejošu spēku atzīstot piešķirtos atbalstus par nelikumīgiem.
Turklāt tā uzsvēra, ka 8. protokola mērķis – tieši pretēji – bija ieviest visaptverošu Polijas tērauda rūpniecības nozares
pārstrukturēšanai paredzētā atbalsta apstiprināšanas sistēmu, nevis tikai izvairīties no tā, ka saņēmējuzņēmumi vienlaicīgi
saņem arī vēl citu atbalstu (skat. pārsūdzētā sprieduma 96. punktu).
Ņemot vērā šos apsvērumus, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 97. un 104. punktā noraidīja jebkādu 8. protokola noteikumu
pārkāpumu, nospriežot, ka tas salīdzinājumā ar Pievienošanās akta IV pielikumu un EKL 87. un 88. pantu ir
lex specialis
, kurš valsts atbalsta kontroli, kuru Komisija veic saskaņā ar Līgumu, attiecina arī uz Polijas tērauda rūpniecības nozares
pārstrukturēšanai laika posmā no 1997. līdz 2003. gadam piešķirto atbalstu, un tādējādi noraidīja šo pamatu.
Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, Pirmās instances tiesa, izdarot šādu secinājumu, nav pārkāpusi minētā
protokola noteikumus.
Jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā ir pareizi norādījusi, ka paša 8. protokola 6. punktā
ir paredzēts, ka tas attieksies uz laika posmu no 1997. līdz 2003. gadam, kas ir laika posms pirms pievienošanās dienas.
Protams, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai nodrošinātu tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu
ievērošanu, Kopienu materiālās tiesību normas ir jāinterpretē tā, ka tās attiecas uz situācijām, kas radušās pirms to stāšanās
spēkā, tikai tad, ja no to redakcijas, mērķiem vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir jāpiešķir šāds spēks (it īpaši skat.
1982. gada 10. februāra spriedumu lietā 21/81
Bout
,
Recueil
, 381. lpp., 13. punkts; 1993. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑34/92
GruSa Fleisch
,
Recueil
, I‑4147. lpp., 22. punkts; 2002. gada 29. janvāra spriedumu lietā C‑162/00
Pokrzeptowicz-Meyer
,
Recueil
, I‑1049. lpp., 49. punkts, un 2009. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑441/08
Elektrownia Pątnów

II
, Krājums, I‑10799. lpp., 33. punkts).
Tomēr, ņemot vērā, ka 8. protokols stājās spēkā 2004. gada 1. maijā, pretēji faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem lietās,
kuras tika minētas apelācijas sūdzības iesniedzēju norādīto argumentu pamatojumam, ir jākonstatē, ka no 8. protokola redakcijas
skaidri izriet, ka tajā ir paredzēts atpakaļejošs spēks, kurš attiecas tieši uz laika posmu, kas tā spēkā stāšanās brīdī būs
beidzies.
Attiecībā uz 8. protokola mērķi un struktūru – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, – ir jākonstatē,
ka, ņemot vērā, ka EKL 87. un 88. pants neattiecas uz atbalstu, kas piešķirts pirms pievienošanās un pēc šīs pievienošanās
vairs netiek piemērots, un tiecoties sasniegt mērķi principiāli aizliegt jebkādu valsts atbalstu, izņemot skaidri paredzētas
atkāpes, mērķis, kurš tika noteikts jau 2. protokolā – tādas sistēmas izveide, kas dotu tiesības Komisijai kontrolēt valsts
atbalstu atbilstoši Līgumam attiecībā uz ikvienu atbalstu Polijas tērauda rūpniecības nozares pārstrukturēšanai laikā no 1997. līdz
2006. gadam, – bija loģiskas sekas materiālajai nepārtrauktībai starp Eiropas nolīgumu un Līgumu attiecībā uz valsts atbalstu,
turklāt paužot mērķi pirms un pēc Polijas Republikas pievienošanās Savienībai piemērot vienu kontroles sistēmu.
Līdz ar to 8. protokola mērķis, kā to pareizi konstatējusi Pirmās instances tiesa, bija ieviest visaptverošu Polijas tērauda
rūpniecības nozares pārstrukturēšanai paredzētā atbalsta apstiprināšanas sistēmu, nevis tikai izvairīties no tā, ka saņēmējuzņēmumi
vienlaicīgi saņem arī vēl citu atbalstu.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa pamatoti noraidīja prasītāju argumentu, ka 8. protokols ir jāinterpretē tādējādi, ka tas
attiecas vienīgi uz laika posmu no tā publikācijas brīža 2003. gada septembrī līdz 2003. gada beigām un ka tādēļ nākotnē īstenotie
atbalsti, kas saņēmējuzņēmumiem tiks piešķirti līdz 2003. gada beigām, ir aprēķināmi, nevis ar atpakaļejošu spēku atzīstot
šo piešķirto atbalstu par nelikumīgu, bet ar atpakaļejošu spēku ņemot vērā jau piešķirtās atbalsta summas.
No tā izriet, ka 8. protokols, kā to pareizi konstatējusi Pirmās instances tiesa, ir
lex specialis
, kurš paplašināja Komisijas kompetenci veikt valsts atbalsta kontroli, attiecinot to arī uz Polijas tērauda rūpniecības nozares
pārstrukturēšanai laika posmā no 1997. līdz 2003. gadam piešķirto atbalstu.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru kā no Komisijas priekšlikuma, tā arī no Padomes Lēmuma 2003/588
izrietot, ka, pēc šo iestāžu domām, ar 8. protokolu noteiktās saistības ir ievērotas, pietiek konstatēt, ka ar atvasinātu
Savienības tiesību aktu nevar ne atcelt, ne grozīt primāro tiesību aktu, pat ja tas ir pieņemts pēc tā.
Visbeidzot, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu par atšķirīgu attieksmi, ciktāl tās apgalvo, ka
HCz
bija jāiekļauj 8. protokola 1. pielikumā minēto saņēmējuzņēmumu sarakstā, pietiek konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas,
patiesībā apstrīdot
HCz
izslēgšanu no šī saraksta, apšauba 8. protokolu, kas ir Līguma neatņemama sastāvdaļa un kam līdz ar to ir primāro tiesību
statuss. Tomēr apelācijas ietvaros Tiesa pārbauda tikai Pirmās instances tiesas pasludinātā sprieduma tiesiskumu, kas neļauj
apšaubīt primāro tiesību normas tiesiskumu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, Pirmās instances tiesai bija pamats uzskatīt, ka nav noticis 8. protokola noteikumu
pārkāpums, un līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka 2. protokolā paredzētās procedūras, ar kuru palīdzību apstrīdētais
atbalsts tika paziņots gan Komisijai, gan Padomei, esot tām radījušas tiesisko paļāvību.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas atgādina, ka esot vispārzināms, ka Komisija zināja, ka
HCz
ir saņēmusi valsts atbalstu, jo tā izvērtēja Polijas [tērauda rūpniecības] pārstrukturēšanas programmas turpmākās redakcijas.
Komisijas priekšlikums tika publicēts 2003. gada 26. maijā. Pat atzīstot, ka šī priekšlikuma pamatojums apelācijas sūdzības
iesniedzējām nevar radīt tiesisko paļāvību, tās uzsver, ka Komisija tomēr esot bijusi informēta par apstrīdēto atbalstu.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, tā kā Padomes Lēmums 2003/588 tika pieņemts, pamatojoties uz Komisijas
priekšlikumu, un šajā lēmumā tika konstatēts, ka attiecīgais atbalsts atbilst 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētajiem
atbrīvojuma nosacījumiem, un tā kā tajā laikā uz Polijas Republiku neattiecās EKL 88. pantā noteiktās obligātās procedūras,
šajā gadījumā Komisijas un Padomes īstenotā procedūra atbilst judikatūrā tiesiskās paļāvības aizsardzības jomā noteiktajiem
nosacījumiem.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas, šajā ziņā atsaucoties uz Pirmās instances tiesas 1990. gada 27. marta spriedumu lietā T‑123/89
Chomel
/Komisija (
Recueil
, II‑131. lpp.) un 1998. gada 31. marta spriedumu lietā T‑129/96
Preussag Stahl
/Komisija (
Recueil
, II‑609. lpp.), uzsver, ka tiesiskās paļāvības aizsardzība attiecas uz katru indivīdu, kurš atrodas situācijā, no kuras izriet,
ka Kopienu administrācija ir viņam radījusi pamatotas cerības.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas atgādina, ka tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību pastāvot, ja
ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, Kopienu administrācija ieinteresētajai personai ir sniegusi konkrētus solījumus, tie
var radīt to adresātam tiesiski pamatotas cerības, un tie atbilst piemērojamajām tiesību normām.
Pirmās instances tiesa esot precizējusi, ka šādus solījumus, lai arī kāda būtu forma, kādā tie darīti zināmi, veido precīza,
beznosacījumu un saskaņota informācija, ko snieguši pilnvaroti un ticami avoti (1999. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑203/97
Forvass
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑129. un II‑705. lpp., 70. un 71. punkts, kā arī 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑273/01
Innova Privat-Akademie
/Komisija,
Recueil
, II‑1093. lpp., 26., 28., 29. un 32. punkts).
Piemērojot šo judikatūru Komisijas priekšlikumam, apelācijas sūdzības iesniedzējas secina, ka priekšlikuma pamatojuma izklāsta
6. punktā tām esot sniegti konkrēti solījumi, ka šie solījumi varot tām radīt tiesiski pamatotas cerības un tie atbilstot
piemērojamajām tiesību normām. Līdz ar to esot izpildīti trīs nepieciešamie nosacījumi, lai apelācijas sūdzības iesniedzējas
atsauktos uz tiesisko paļāvību, ka saņemtais atbalsts nav ne nelikumīgs, ne arī atgūstams. Turklāt Padomes Lēmuma 2003/588
vienīgajā pantā apelācijas sūdzības iesniedzējām esot sniegtas garantijas, ka pārstrukturēšanas programma atbilst Eiropas
nolīgumam un ka tādējādi minētajā programmā ietvertais atbalsts ir likumīgs.
Komisija, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Alcan Deutschland
, uzsver, ka tās priekšlikuma, tāpat kā Padomes Lēmuma 2003/588, pamatā ir Polijas Republikas iesniegtā pārstrukturēšanas
programma un komercdarbības plāni. Tajos bija paredzēta
HCz
likvidācija un nebija nekāda uzņēmuma komercdarbības plāna. Tātad ne Komisija, ne Padome neesot varējušas sniegt konkrētus
solījumus attiecībā uz konkrēti
HCz
piešķirto atbalstu, jo šis uzņēmums nebija minēts.
Turklāt Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīdot pārsūdzētā Pirmās instances tiesas sprieduma 138. punktā
ietvertās konstatācijas, ka Komisijā netika iesniegts ar
HCz
saistītais komercdarbības plāns un līdz ar to Padomes Lēmumā 2003/588 paredzētais apstiprinājums uz to neattiecoties. Tomēr
Pirmās instances tiesa esot pamatojusies uz šo konstatējumu. Runa esot par tāda fakta konstatējumu, kuru prasītājas neapstrīd
un kuru tās nevarētu apstrīdēt apelācijas tiesvedībā.
Līdz ar to Komisija uzskata, ka pamats par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu esot jānoraida. Ne Komisijas
priekšlikuma, ne Padomes Lēmuma 2003/588 rezolutīvā daļa, ne Komisijas priekšlikuma pamatojuma izklāsta 13. apsvērums neesot
varējuši radīt nekādu tiesisko paļāvību atbilstoši 8. protokolam par komercdarbības plāniem, kuri Komisijai netika iesniegti
un uz kuriem līdz ar to šie dokumenti nevarēja attiekties.
Visbeidzot, Komisija atgādina, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 139. punktā ir nospriedusi, ka, tā kā Padomes
Lēmumā 2003/588 nav pārņemti Komisijas priekšlikumā izteiktie apsvērumi, saskaņā ar kuriem 2. protokola 8. panta 4. punktā
paredzētā izņēmuma pagarinājums nozīmē, ka ar atpakaļejošu spēku par likumīgām tiktu atzītas visas atbalsta summas, kas bija
nelikumīgi piešķirtas kopš Eiropas nolīguma spēkā stāšanās, ir jānorāda, ka šie noteikumi Padomes galīgi pieņemtajā tiesību
aktā vairs nav atrodami. Līdz ar to tikai Komisijas iesniegts priekšlikums vien nevarot prasītājām radīt tiesisko paļāvību.
Turklāt Komisija uzsver, ka jautājums katrā ziņā šķietot akadēmisks, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas neesot izteikušas
nekādu kritiku par apstrīdētā sprieduma 139. punktu.
Tiesas vērtējums
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības
aizsardzības principu, jo tā nav konstatējusi, ka strīdīgais atbalsts 2. protokola procedūras ietvaros tika paziņots gan Komisijai,
gan Padomei, tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējām radot tiesisko paļāvību. Turklāt Komisijas priekšlikuma Padomes Lēmumam 2003/588
pamatojuma izklāsts un minētā lēmuma vienīgais pants apelācijas sūdzības iesniedzējām esot radījis tiesiski pamatotas cerības,
ka attiecīgais atbalsts ir likumīgs un ka pārstrukturēšanas programma ir tiesiska.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pie šī secinājuma nonāca pēc tam, kad tā pārsūdzētā sprieduma 135.–139. punktā
bija no jauna aplūkojusi dažādu tiesību aktu, kuri tieši vai netieši attiecas uz apstrīdēto atbalstu, rašanās vēsturi. Pēc
tam Pirmās instances tiesa konstatēja, ka, pirmkārt, ar
HCz
saistītais komercdarbības plāns Komisijai netika iesniegts un līdz ar to uz to neattiecas Padomes Lēmums 2003/588 un, otrkārt,
ka šajā lēmumā, pretēji Komisijas priekšlikuma pamatojuma izklāstam, netika noteikts, ka 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētā
izņēmuma pagarinājums nozīmē, ka ar atpakaļejošu spēku par likumīgiem tiktu atzīti visi atbalsti, kas bija nelikumīgi piešķirti
kopš Eiropas nolīguma spēkā stāšanās.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāuzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, saskaņā ar kuru Komisija esot bijusi informēta
par apstrīdēto atbalstu, nav nekādas nozīmes. Ņemot vērā, ka ar
HCz
saistītais komercdarbības plāns Komisijai nebija iesniegts šim nolūkam skaidri paredzētās procedūras, proti, Polijas tērauda
rūpniecības nozares pārstrukturēšanas programmas, ietvaros, turklāt šo Pirmās instances tiesas konstatējumu apelācijas sūdzības
iesniedzējas nav apstrīdējušas, un ņemot vērā, ka šajā programmā bija skaidri paredzēta
HCz
likvidācija, Padomes Lēmums 2003/588uz
HCz
nevarēja likumīgi attiekties.
Otrkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Savienības
pamatprincipiem (it īpaši skat. 1981. gada 5. maija spriedumu lietā 112/80
Dürbeck
,
Recueil
, 1095. lpp., 48. punkts).
No judikatūras izriet arī, ka ikvienai privātpersonai ir tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu,
ja tā atrodas situācijā, kurā Kopienu administrācija, sniedzot tai konkrētus solījumus, ir devusi pamatotas cerības (1987. gada
16. decembra spriedums lietā 111/86
Delauche
/Komisija,
Recueil
, 5345. lpp., 24. punkts; 2000. gada 25. maija spriedums lietā C‑82/98 P
Kögler
/Tiesa,
Recueil
, I‑3855. lpp., 33. punkts, kā arī 2006. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un
Forum 187
/Komisija, Krājums, I‑5479. lpp., 147. punkts). Dotajiem solījumiem turklāt ir jāatbilst piemērojamajām normām (šajā ziņā
skat. 1985. gada 20. jūnija spriedumu lietā 228/84
Pauvert
/Revīzijas palāta,
Recueil
, 1969. lpp., 14. un 15. punkts, kā arī 1986. gada 6. februāra spriedumu lietā 162/84
Vlachou
/Revīzijas palāta,
Recueil
, 481. lpp., 6. punkts).
Taču pietiek konstatēt, ka attiecībā uz nosacījumu par konkrētiem solījumiem – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības
iesniedzējas, – Komisijas priekšlikums lēmumam, kas iesniegts Padomei, nevar radīt nekādu tiesisko paļāvību attiecībā uz apstrīdētā
atbalsta atbilstību Savienības tiesību normām.
Tā kā Padomes Lēmumā 2003/588 nav pārņemts Komisijas priekšlikuma pamatojuma izklāsta teksts, tas nevar radīt tiesisko paļāvību
attiecībā uz atbalsta tādai sabiedrībai likumību, kuras komercdarbības plāns nav iesniegts Komisijai un uz kuru līdz ar to
nevar attiekties minētais lēmums. Tādējādi tam, ka minētais teksts netika pieņemts, apelācijas sūdzības iesniedzējām bija
jānorāda, ka Savienības likumdevējs ir mainījis nostāju attiecībā uz atbalsta atzīšanu par likumīgu.
No tā izriet, ka nosacījums par konkrētiem solījumiem, kuram ir jābūt izpildītam, lai varētu atzīt, ka ir pārkāpts tiesiskās
paļāvības aizsardzības princips, šajā gadījumā nav izpildīts. Tādēļ nav jāpārbauda citi nosacījumi, jo tie ir kumulatīvi.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka ar apstrīdēto lēmumu nav pārkāpta apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesiskā
paļāvība, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, otrais pamats ir jānoraida.

Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd Pirmās instances tiesas piekrišanu [atbalsta] atgūšanas brīdī piemērojamajai
procentu likmei.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot vienīgi konstatējusi, ka Komisija ir ievērojusi Regulas
Nr. 794/2004 9. panta 4. punktā noteikto procedūru. Tomēr Pirmās instances tiesai esot bijis jāpārbauda, vai Komisija ir noteikusi
“atbilstīgu” likmi Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punkta izpratnē, jo likmes atbilstības novērtējums neesot vienīgi konstatējums,
ka tā ir noteikta sadarbībā ar attiecīgo dalībvalsti.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka atbilstība esot materiāls, no procedūras, kāda ir jāievēro Komisijai izņēmuma
gadījumos, kad tā nosaka procentu likmi ciešā sadarbībā ar dalībvalsti, neatkarīgs jēdziens. Šis autonomais jēdziens – kas
esot tieši saistīts ar to, ka Komisijai ir rīcības brīvība un ka gala rezultātā tā nosaka galīgo likmi, – esot jāinterpretē,
un to Pirmās instances tiesa neesot darījusi.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas atgādina, ka, interpretējot minēto jēdzienu, esot jāņem vērā Pirmās instances tiesas 1995. gada
8. jūnija spriedums lietā T‑459/93
Siemens
/Komisija (
Recueil
, II‑1675. lpp.), kurā ir noteikts, ka atgūšanas nolūks ir atjaunot stāvokli, kāds bija pirms nelikumīga atbalsta piešķiršanas.
Lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi, no atbalsta izrietošās priekšrocības ir jānovērtē objektīvi, sākot no brīža, kad atbalsts
ir pieejams saņēmējuzņēmumam.
Tā kā Komisijas pienākums ir atjaunot situāciju, kāda bija pirms nelikumīgas atbalsta piešķiršanas, procentu atmaksu varot
veikt, vienīgi lai kompensētu finanšu priekšrocības, kas radušās saistībā ar atbalsta nodošanu saņēmēja rīcībā, un tai esot
jābūt samērīgai ar tām.
Neievērojot agrāka stāvokļa atjaunošanas principu un izvēloties tādu references likmi, kas nekādi nav saistīta ar Polijas
tirgū laika posmā no 1997. līdz 2004. gadam pastāvošo situāciju, Komisija, kā arī Pirmās instances tiesa, kura esot uzskatījusi,
ka Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punkta piemērojamība šajā jautājumā ir ierobežota ar Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punkta
piemērojamību, līdz ar to esot pārkāpušas abus šos Kopienu tiesību noteikumus.
Pēc Komisijas domām, šis pamats ir nepieņemams. Apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdzot apelācijas instances tiesai pārbaudīt
pamatu, kurš nav ticis izvirzīts Pirmās instances tiesā. Trešais pamats, kurš galvenokārt ir pamatots ar iespējamu Regulas
Nr. 659/1999 14. panta 2. punkta noteikumu pārkāpumu, ņemot vērā, ka vienīgais pirmajā instancē izvirzītais pamats attiecībā
uz procentu likmi esot bijis pamats par Regulas Nr. 794/2004 noteikumu pārkāpumu, neesot norādīts Pirmās instances tiesā.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas nevarot pārmest, ka pārsūdzētajā spriedumā būtu nepareizi interpretēts jēdziens
“atbilstīga procentu likme”, jo izvirzītie tiesību akta atcelšanas pamati nelika Pirmās instances tiesai šo jēdzienu interpretēt.
Pakārtoti Komisija uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas, apgalvojot, ka Pirmās instances tiesa esot uzskatījusi, ka
Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punkta piemērojamība ir ierobežota ar Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punkta piemērojamību,
proti, ka Pirmās instances tiesa esot nospriedusi, ka Komisijas noteiktā procentu likme bija atbilstīga vienīgi tādēļ, ka
tā ir noteikta “ciešā sadarbībā ar dalībvalsti”, pamatojoties uz kļūdainu pieņēmumu.
Tomēr Pirmās instances tiesa, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem, neesot vienīgi konstatējusi, ka Komisija
ir ievērojusi spēkā esošo procedūru – ciešu sadarbību ar dalībvalsti, bet esot nospriedusi, ka noteiktā likme ir pamatota,
atgādinot par Komisijas rīcības brīvību un pārbaudot iemeslus, kuru dēļ tā ir izslēgusi konkrētus priekšlikumus. Turklāt Pirmās
instances tiesa šajā jautājumā esot secinājusi, ka nav pierādīta “acīmredzama kļūda vērtējumā” un ka procentu aprēķināšana
saskaņā ar salikto procentu metodi atbilstoši Regulai Nr. 794/2004 ir obligāta (pārsūdzētā sprieduma 159.–167. punkts).
Tā kā apelācijas sūdzībā neesot norādīts neviens arguments, ar kuru varētu apstrīdēt Pirmās instances tiesas argumentāciju,
un neviena derīga iebilde attiecībā uz to, Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa pareizi esot pārbaudījusi prasītāju
argumentus, nepārsniedzot pamata par tiesību akta atcelšanu, kāds tas norādīts pirmajā instancē, robežas, kas neliek Pirmās
instances tiesai lemt par procentu likmes “atbilstību” saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punktu.
Tiesas vērtējums
–       Par pieņemamību
Attiecībā uz Komisijas celto iebildi par nepieņemamību saistībā ar to, ka trešais pamats, kas galvenokārt ir balstīts uz iespējamu
Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punkta noteikumu pārkāpumu, neesot norādīts tiesvedībā Pirmās instances tiesā, ir jāatgādina,
ka no šī sprieduma 83. punktā minētās judikatūras izriet, ka pamats, kas pirmo reizi iesniegts apelācijas instancē Tiesā,
principā ir jānoraida kā nepieņemams.
Tādēļ ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu pārbaudīt Komisijas noteiktās procentu likmes likumību
saistībā ar tās atbilstību saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punktu. Tomēr šis pamats nav ticis norādīts Pirmās
instances tiesā, jo vienīgais Pirmās instances tiesā norādītais pamats attiecībā uz procentu likmi bija pamats par iespējamu
Regulas Nr. 794/2004 noteikumu pārkāpumu. Līdz ar to Komisijas celtā iebilde par nepieņemamību saistībā ar apelācijas sūdzības
iesniedzēju izvirzītu jaunu pamatu ir jāapstiprina.
No tā izriet, ka trešais pamats tiktāl, ciktāl tas ir pamatots ar iespējamu Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punkta noteikumu
pārkāpumu, ir jāatzīst par nepieņemamu. Savukārt tiktāl, ciktāl trešais pamats attiecas uz Regulu Nr. 794/2004, tas ir pieņemams.
–       Par lietas būtību
Attiecībā uz šī pamata pamatotību pietiek konstatēt, ka, ņemot vērā, ka trešais pamats tiktāl, ciktāl tas attiecas uz iespējamu
Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punkta noteikumu pārkāpumu, nav pieņemams, trešajam pamatam, kas pamatots ar iespējamu Regulas
Nr. 794/2004 9. panta 4. punkta noteikumu pārkāpumu attiecībā uz atbilstīgas likmes noteikšanu, kā to pareizi apgalvojusi
Komisija, nav nozīmes. Patiesībā apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācijā nav iespējams nošķirt pret Pirmās instances
tiesu celtu iebildi, kura attiektos tikai uz iespējamu Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punkta noteikumu pārkāpumu, nevis
uz “atbilstīgas likmes” jēdzienu Regulas Nr. 659/1999 14. panta 2. punkta izpratnē.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tā kā nevar apstiprināt nevienu no apelācijas sūdzības pamatiem, tā ir jānoraida kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. panta pirmo daļu, ja apelācija nav pamatota, Tiesa spriež par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši
šī reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējām spriedums ir nelabvēlīgs, tām ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
ISD Polska sp. z o.o.
un
Industrial Union of Donbass Corp.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.