CELEX: 62009CJ0307
Laisvė teikti paslaugas
Darbuotojų komandiravimas
2003 m. Stojimo aktas
Pereinamojo laikotarpio priemonės
Lenkijos piliečių įsidarbinimas valstybėse, kurios buvo Sąjungos valstybės narės jau Lenkijos Respublikos įstojimo momentu
Reikalavimas gauti darbo leidimą skiriant darbuotojus
Direktyva 96/71/EB
1 straipsnio 3 dalis

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su SESV 56 bei 57 straipsnių ir 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431) 1 straipsnio 3 dalies c punkto išaiškinimu.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant bylas
Vicoplus SC PUH
(toliau – Vicoplus),
BAM Vermeer Contracting sp. zoo
(toliau – BAM Vermeer) ir
Olbek Industrial Services sp. zoo
(toliau – Olbek) prieš
Minister van Sociale Zaken en Werkgelegenheid
(Socialinių reikalų ir darbo ministerija), susijusias su baudomis, kurios joms buvo paskirtos už lenkų darbuotojų komandiravimą
į Nyderlandus be darbo leidimų.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
2003 m. Stojimo aktas
Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos
Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir
Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003, p. 33; toliau – 2003 m. Stojimo aktas)
24 straipsnyje numatytas šio akto V–XIV prieduose įtvirtintas jame numatytomis sąlygomis naujosioms valstybėms narėms taikomų
priemonių sąrašas.
2003 m. Stojimo akto XII priedas pavadintas „Stojimo akto 24 straipsnyje nurodytas sąrašas: Lenkija“. Šio priedo 2 skyriaus
„Laisvas asmenų judėjimas“ 1, 2, 5 ir 13 dalyse numatyta:
„1.      [SESV 45 straipsnis ir SESV 56 straipsnio pirmoji pastraipa] visiškai taikoma laisvam darbuotojų judėjimui ir laisvei teikti
paslaugas, apimančiai laikiną darbuotojų judėjimą, apibrėžtą Direktyvos 96/71/EB 1 straipsnyje, tarp Lenkijos ir Belgijos,
Čekijos, Danijos, Vokietijos, Estijos, Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos, Airijos, Italijos, Latvijos, Lietuvos, Liuksemburgo,
Vengrijos, Nyderlandų, Austrijos, Portugalijos, Slovėnijos, Slovakijos, Suomijos, Švedijos ir Jungtinės Karalystės tik laikantis
2–14 dalyse išdėstytų pereinamojo laikotarpio nuostatų.
2.      Nukrypstant nuo [1968 m. spalio 15 d. Tarybos] reglamento [dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15)] Nr. 1612/68 1–6 straipsnių ir iki dvejų metų laikotarpio nuo įstojimo
dienos pabaigos, esamos valstybės narės taikys nacionalines priemones arba priemones pagal dvišalius susitarimus, reglamentuojančias
Lenkijos piliečių patekimą į jų darbo rinkas. Esamos valstybės narės gali toliau taikyti tokias priemones iki penkerių metų
laikotarpio nuo įstojimo dienos pabaigos.
<...>
5.      Valstybė narė, toliau taikanti nacionalines priemones ar priemones pagal dvišalius susitarimus, penkerių metų laikotarpio,
nurodyto 2 dalyje, pabaigoje, esant dideliems jos darbo rinkos trikdymams ar kilus tokiai grėsmei, pranešusi Komisijai, gali
toliau taikyti šias priemones iki septintųjų metų nuo įstojimo dienos pabaigos. Nepranešus, taikomi Reglamento (EEB) Nr. 1612/68
1–6 straipsniai.
<...>
13.      Vokietija ir Austrija, siekdamos spręsti didelius savo darbo rinkos konkrečiuose jautriuose paslaugų sektoriuose trikdymus
ar kilus jų grėsmei dėl transnacionalinių paslaugų teikimo, kaip apibrėžta Direktyvos 96/71/EB 1 straipsnyje, tam tikruose
regionuose, kol jos, remdamosi pirmiau išdėstytomis pereinamojo laikotarpio nuostatomis, taiko nacionalines priemones ar priemones
pagal dvišalius susitarimus dėl Lenkijos darbuotojų laisvo judėjimo, pranešusios Komisijai, gali nukrypti [nuo SESV 56 straipsnio
pirmos pastraipos] siekdamos apriboti laikiną darbuotojų, kurių teisei dirbti Vokietijoje ir Austrijoje taikomos nacionalinės
priemonės, judėjimą bendrovių, įsteigtų Lenkijoje, teikiamų paslaugų kontekste.
<...>“
Direktyva 96/71
Direktyvos 96/71 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ numatyta:
„1.      Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja
darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį.
<...>
3.      Ši direktyva taikoma tada, kai šio straipsnio 1 dalyje paminėtos įmonės imasi vienos iš šių tarpvalstybinių priemonių:
a)      savo sąskaita komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją ir duoda jiems nurodymus, vadovaudamosi sutartimi,
sudaryta tarp darbuotojus komandiruojančios įmonės ir toje valstybėje narėje veikiančios šalies, kuriai bus teikiamos paslaugos,
su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais;
arba
b)      komandiruoja darbuotojus į įstaigą arba grupės valdomą įmonę kitos valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad komandiruotės
metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais;
arba
c)      kaip laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra samdo darbuotoją įmonei, kuri yra įsisteigusi ar veikia valstybės narės
teritorijoje, su sąlyga, kad komandiruotės metu laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra ir darbuotojas saistomi darbo
santykiais.
<...>“
Direktyva 91/383/EEB
Pagal 1991 m. birželio 25 d. Tarybos direktyvos 91/383/EEB, pateikiančios papildomas priemones, skatinančias gerinti terminuotuose
arba laikinuose darbo santykiuose esančių darbuotojų saugą ir sveikatą darbe (OL L 206, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 418), 1 straipsnį:
„Ši direktyva taikoma:
<...>
2)      tarp laikino įdarbinimo tarnybos, kuri yra darbdavys, ir darbuotojo susiklosčiusiems laikiniems darbo santykiams, kai darbuotojas
yra skiriamas dirbti įmonėje ir (arba) įstaigoje, kurioms reikia jo paslaugų ir kurios jį kontroliuoja.“

Nacionalinė teisė
Pagal
Wet arbeid vreemdelingen
(Užsieniečių darbo įstatymas,
Stb.
, Nr. 959, 1994; toliau –
Wav
) 2 straipsnio 1 dalį darbdaviui draudžiama Nyderlanduose įdarbinti užsienietį be darbo leidimo.

Besluit uitvoering Wav
(Nutarimas dėl
Wav
įgyvendinimo,
Stb
., Nr. 406, 1995), iš dalies pakeisto 2005 m. lapkričio 10 d. nutarimu (
Stb
., Nr. 577, 2005; toliau – Nutarimas dėl
Wav
įgyvendinimo), 1 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„
Wav
2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas netaikomas užsieniečiams, kurie tarpvalstybinių paslaugų teikimo atveju Nyderlanduose
laikinai dirba darbdaviui, įsteigtam ne Nyderlandų Karalystėje, o kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, tik jei:
a)      užsienietis valstybėje, kurioje darbdavys įsteigtas, gali būti įdarbintas kaip to darbdavio darbuotojas;
b)      apie darbą Nyderlanduose darbdavys iš anksto informavo
Centrale Organisatie voor werk en inkomen
(Centrinė darbo ir pajamų organizacija) ir
c)      tai nėra paslauga, kurios esmė – darbuotojo skyrimas.“
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, reikalavimas gauti darbo leidimą, įtvirtintas
Wav
2 straipsnio 1 dalyje, kaip 2003 m. Stojimo akto XII priede numatytas laikinas Lenkijos darbuotojų judėjimo apribojimas,
galiojo iki 2007 m. gegužės 1 dienos.

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Kalbant apie bylą C‑307/09, pažymėtina, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Darbo inspekcijai atlikus
patikrinimą buvo konstatuota, kad
Vicoplus
įdarbinti trys Lenkijos piliečiai dirbo Nyderlandų bendrovėje
Maris
, kuri verčiasi kitoms įmonėms tiekiamų siurblių priežiūra. Vadovaujantis
Maris
ir kitos bendrovės sudaryta sutartimi, šie asmenys turėjo dirbti nuo 2005 m. rugpjūčio 15 d. iki lapkričio 30 dienos.
Byloje C‑308/09 pagrindinės bylos aplinkybės susijusios su 2006 m. liepos 31 d. Darbo inspekcijos parengta ataskaita, kuria
remiantis nuo 2006 m. sausio 10 d. du Lenkijos piliečiai dirbo montuotojais Nyderlandų bendrovės
Flevoservice en Flevowash BV
garaže. Juos įdarbino
BAM Vermeer
, sudariusi sutartį su minėta bendrove tam, kad būtų taisomi ir pritaikomi sunkvežimiai bei priekabos.
Dėl bylos C‑309/09 pažymėtina, kad sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nurodoma, kad 2005 m. lapkričio
15 d.
Olbek
bendrovė pirmtakė sudarė sutartį su Nyderlandų bendrove
HTG Nederveen BV
, kad jai perleistų darbuotojus, kurie kelis mėnesius teiktų atliekų tvarkymo paslaugas. Per Darbo inspekcijos atliktą
HTG Nederveen BV
biurų patikrinimą nustatyta, kad kartu su kitais darbuotojais šį darbą atliko 20 Lenkijos piliečių.
Trims ieškovėms pagrindinėje byloje buvo skirtos baudos už
Wav
2 straipsnio 1 dalies pažeidimą, nes jos komandiravo Lenkijos darbuotojus į Nyderlandus be darbo leidimų.
Atmesdami dėl šių baudų pateiktus skundus,
Staatsecretaris van Sociale Zaken en Werkgelegenheid
(socialinių reikalų ir darbo valstybės sekretorius) (byloje C‑307/09) ir
Minister van Sociale Zaken en Werkgelegenheid
(bylose C‑308/09 ir C‑309/09) tvirtino, kad atitinkamai
Vicoplus
,
BAM Vermeer
ir
Olbek
teiktos paslaugos reiškė darbuotojų skyrimą pagal Nutarimo dėl
Wav
įgyvendinimo 1e straipsnio 1 dalies c punktą.
Kadangi
Rechtbank’s‑Gravenhage
atmetė dėl šių sprendimų ieškovių pagrindinėje byloje pareikštus ieškinius, jos
Raad van State
pateikė apeliacinius skundus.
Šis teismas pažymi, kad aišku, jog Nutarimo dėl
Wav
įgyvendinimo 1e straipsnio 1 dalyje numatyta pareiga gauti darbo leidimus siekiant skirti darbuotojus yra laisvės teikti paslaugas
apribojimas. Vis dėlto jis mano, kad iš 1990 m. kovo 27 d. Sprendimo
Rush Portuguesa
(C‑113/89, Rink. p. I‑1417), 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo
Vander Elst
(C‑43/93, Rink. p. I‑3803), 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑445/03, Rink. p. I‑10191), 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
(C‑244/04, Rink. p. I‑885) bei 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
(C‑168/04, Rink. p. I‑9041) darytina išvada, kad toks apribojimas gali būti pateisinamas, jeigu juo siekiama bendrojo intereso
tikslo apsaugoti nacionalinę darbo rinką pirmiausia nuo kėsinimosi apeiti laisvo darbuotojų judėjimo apribojimą.
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškina, kad minėto reikalavimo gauti darbo leidimą
palikimas galioti pagrįstas visų pirma minėtu Sprendimu
Rush Portuguesa
, tačiau pažymi, kad nurodytuose vėlesniuose sprendimuose Teisingumo Teismas nepatvirtino šio sprendimo 16 punkte pateiktų
išvadų. Todėl kyla klausimas, ar pagal šiuo metu galiojančią Sąjungos teisę draudžiama nustatyti, kad tokiomis kaip pagrindinės
bylos aplinkybėmis darbuotojų skyrimas būtų siejamas su darbo leidimo gavimu.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar siekiant apsaugoti nacionalinę darbo rinką darbo
leidimas, pagal
Wav
2 straipsnį reikalaujamas tuo atveju, kai teikiama paslauga, kurios esmė – darbuotojų skyrimas, yra proporcinga priemonė
pagal SESV 56 bei 57 straipsnius ir atsižvelgiant į 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje nustatytą išlygą,
kiek ji susijusi su laisvu darbuotojų judėjimu. Jei atsakymas į šį klausimą būtų teigiamas, šiam teismui kyla klausimas dėl
žodžių junginio „darbuotojų skyrimas“ reikšmės ir, konkrečiai kalbant, dėl pagrindinės veiklos, kurią paslaugą teikianti įmonė
vykdo savo buveinės valstybėje, rūšiai teiktinos svarbos.
Šiomis aplinkybėmis
Raad van State
nusprendė sustabdyti šių bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius vienodai suformuluotus prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [SESV 56] ir [57 straipsnius] reikia aiškinti taip, kad pagal juos draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata kaip (
Wav
) 2 straipsnis, skaitomas su Nutarimo dėl
Wav
įgyvendinimo 1e straipsnio 1 dalies c punktu, pagal kurį komandiruojant darbuotojus pagal Direktyvos 96/71/EB 1 straipsnio
3 dalies c punktą reikalaujama darbo leidimo?
2.      Kokiais kriterijais remiantis turi būti nustatoma, ar darbuotojai komandiruoti pagal Direktyvos 96/71/EB 1 straipsnio 3 dalies
c punktą?“
2009 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑307/09–C‑309/09 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas bendras sprendimas.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal SESV 56 ir 57 straipsnius
draudžiami tokie valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos kitos valstybės narės piliečių darbuotojų komandiravimas pagal
Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą į pirmosios valstybės teritoriją siejamas su darbo leidimo gavimu.
Reikia priminti, kad tai, jog nacionalinis teismas formaliai pateikė prejudicinį klausimą, nurodydamas tam tikras Sąjungos
teisės nuostatas, netrukdo Teisingumo Teismui pateikti šiam teismui išsamaus aiškinimo, kuris gali būti naudingas sprendimui
jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apie tai
užsimena savo pateiktuose klausimuose. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos,
ypač iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus Sąjungos teisės
klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (žr., be kita ko, 2009 m. spalio 27 d. Sprendimo
ČEZ
, C‑115/08, Rink. p. I‑10265, 81 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad iki 2007 m. gegužės 1 d. palikusi galioti
Wav
2 straipsnio 1 dalyje numatytą reikalavimą gauti darbo leidimą, taikomą Nyderlandų Karalystėje ketinantiems dirbti Lenkijos
piliečiams, ši valstybė narė pasinaudojo su laisvu darbuotojų judėjimu susijusia nukrypti leidžiančia nuostata, numatyta 2003 m.
Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje. Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 16–18 punktų, jis abejoja, ar, remiantis
Nutarimo dėl
Wav
įgyvendinimo 1e straipsnio 1 dalies c punktu, tai, kad šis reikalavimas paliktas galioti teikiant paslaugas, kurių esmė –
Lenkijos darbuotojų skyrimas dirbti į Nyderlandų Karalystės teritoriją, gali būti pateisinama atsižvelgiant į šią nukrypti
leidžiančią nuostatą.
Šiuo aspektu pažymėtina, kad jeigu nacionalinės teisės aktai pateisinami vienos iš 2003 m. Stojimo akto 24 straipsnyje numatytų
priemonių, šiuo atveju – šio akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje numatyta pereinamojo laikotarpio priemonė, atžvilgiu, nebereikia
kelti klausimo dėl šių teisės aktų atitikties SESV 56 ir 57 straipsniams (šiuo klausimu žr. 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo
Valeško
, C‑140/05, Rink. p. I‑10025, 74 punktą).
Todėl reikia išnagrinėti, ar tokie teisės aktai kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, patenka į minėtos pereinamojo laikotarpio
priemonės taikymo sritį.
Pirma, svarbu priminti, kad 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje nukrypstama nuo laisvo darbuotojų judėjimo
ir numatoma, kad Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsniai laikinai netaikomi Lenkijos piliečiams. Iš tikrųjų šioje nuostatoje
numatyta, kad dvejus metus nuo 2004 m. gegužės 1 d. valstybės narės taikys nacionalines priemones arba priemones pagal dvišalius
susitarimus, reglamentuojančias Lenkijos piliečių patekimą į jų darbo rinkas. Be to, pagal minėtą nuostatą numatyta, kad valstybės
narės gali toliau taikyti tokias priemones ne ilgiau nei penkerius metus nuo Lenkijos Respublikos įstojimo į Sąjungą dienos.
Antra, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad veikla, kai įmonė už atlyginimą skiria savo darbuotojus dirbti paslaugos
gavėjui nesudariusi su juo darbo sutarčių, yra profesinė veikla, atitinkanti SESV 57 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatytas
sąlygas, ir todėl pagal šią nuostatą turi būti pripažinta paslauga (žr. 1981 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Webb
, 279/80, Rink. p. 3305, 9 punktą ir 2010 m. birželio 16 d. Nutarties
RANI Slovakia
, C‑298/09, 36 punktą).
Vis dėlto Teisingumo Teismas pripažino, kad tokia veikla gali turėti įtakos valstybių narių, kurioms šios paslaugos teikiamos,
darbo rinkai. Iš tikrųjų, pirma, SESV 45–48 straipsniai ir jiems įgyvendinti priimti Sąjungos reglamentai prireikus gali būti
taikomi darbuotojus skiriančiose įmonėse dirbantiems darbuotojams (žr. minėto Sprendimo
Webb
10 punktą).
Antra, dėl su darbuotojų skyrimu susijusių darbo ryšių ypatingo pobūdžio šios veiklos vykdymas daro tiesioginį poveikį tiek
darbo rinkos santykiams, tiek teisėtiems šių darbuotojų interesams (minėto Sprendimo
Webb
18 punktas).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas minėto Sprendimo
Rush Portuguesa
16 punkte nusprendė, kad skirianti darbuotojus įmonė, nors ir yra paslaugų teikėja pagal ESV sutartį, vis dėlto vykdo veiklą,
kurios esmė yra darbuotojų įdarbinimas priimančiosios valstybės narės darbo rinkoje.
Dėl šios išvados pateisinama tai, kad pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą skirtas darbuotojas paprastai
per paskyrimo laikotarpį įmonėje, kuriai reikalingos paslaugos, užima iki tol jos darbuotojui priklausiusią darbo vietą.
Darytina išvada, kad tokie valstybės narės teisės aktai kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje turi būti laikomi priemone,
kurioje reglamentuojamas Lenkijos piliečių įdarbinimas pirmosios valstybės narės darbo rinkoje pagal 2003 m. Stojimo akto
XII priedo 2 skyriaus 2 dalį.
Todėl šie teisės aktai, pagal kuriuos per 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje numatytą pereinamąjį laikotarpį
Lenkijos piliečių komandiravimas pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą į šios valstybės narės teritoriją tebesiejamas
su darbo leidimo gavimu, yra suderinami su SESV 56 ir 57 straipsniais.
Tokia išvada darytina ir atsižvelgiant į minėtos nuostatos tikslus, mat ja siekiama užkirsti kelią trikdymams, kurių galėtų
atsirasti naujoms valstybėms įstojus į Sąjungą ankstesnių valstybių narių darbo rinkose dėl staigaus didelio skaičiaus naujųjų
valstybių piliečių darbuotojų atvykimo (šiuo klausimu žr. 1989 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Lopes da Veiga
, 9/88, Rink. p. 2989, 10 punktą ir minėto Sprendimo
Rush Portuguesa
13 punktą). Šis tikslas, be kita ko, matyti ir 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 5 dalyje, kiek joje numatyta galimybė
valstybei narei, esant dideliems jos darbo rinkos trikdymams ar kilus tokiai grėsmei, toliau taikyti to paties skyriaus 2 dalyje
numatytas priemones iki septintųjų metų nuo Lenkijos Respublikos įstojimo dienos pabaigos.
Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 51 punkte, atribojimas to, kaip darbuotojai patenka į priimančiosios valstybės
narės darbo rinką – paskirti ar tiesiogiai ir savarankiškai, yra dirbtinis, nes abiem atvejais tai potencialiai didelio masto
darbuotojų judėjimas, dėl kurio gali būti sutrikdyta darbo rinka. Todėl jei darbuotojų skyrimas nepatektų į 2003 m. Stojimo
akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalies taikymo sritį, atsirastų rizika, kad ši nuostata didele dalimi neteks savo veiksmingumo.
Išvada šio sprendimo 33 punkte, be kita ko, atitinka Teisingumo Teismo išvadą minėtame Sprendime
Rush Portuguesa
dėl Akto dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių pritaikomųjų pataisų (OL L 302, 1985,
p. 23) 216 straipsnio. Iš tikrųjų, kadangi jis šio sprendimo 14 punkte nusprendė, kad minėtas straipsnis, be kita ko, taikytinas
Portugalijos darbuotojų įdarbinimo kitų valstybių narių darbo rinkoje atveju, pagal jį draudžiama, kad paslaugas teikianti
įmonė skirtų darbuotojus iš Portugalijos.
Šiuo atžvilgiu, nors, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Teisingumo Teismas vėlesniuose
sprendimuose tiesiogiai nenurodė minėto Sprendimo
Rush Portuguesa
16 punkto, vis dėlto jis nurodė to paties sprendimo 17 punktą, kuriame paaiškinama iš minėto 16 punkto išplaukianti išvada:
valstybė narė, atsižvelgdama į Sąjungos teisėje nustatytas ribas, turi turėti galimybę patikrinti, ar realiai laisve teikti
paslaugas nesinaudojama tam, kad būti skiriami judėjimo laisvės neturintys darbuotojai (žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Liuksemburgą
39 punktą bei
Komisija prieš Austriją
56 punktą).
Aišku, 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 1 dalyje įtvirtinamos pereinamojo laikotarpio priemonės, susijusios ne tik
su laisvu darbuotojų judėjimu, bet ir su laisve teikti paslaugas, dėl kurių darbuotojai juda laikinai, kaip tai apibrėžta
Direktyvos 96/71 1 straipsnyje. Tačiau to paties skyriaus 13 dalyje vien Vokietijos Federacinei Respublikai ir Austrijos Respublikai
leidžiama pagal joje numatytas sąlygas nukrypti nuo SESV 56 straipsnio teikiant taip apibrėžtas tarpvalstybines paslaugas.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Direktyvos 96/71 1 straipsnyje numatyti du tarpvalstybinio darbuotojų skyrimo atvejai.
Iš tikrųjų, pirma, šio straipsnio 3 dalies c punktas apima komandiravimo atvejus, kai valstybėje narėje įsisteigusi laikino
įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra skiria darbuotoją į kitos valstybės narės teritorijoje įsisteigusią ar veikiančią
įmonę, kuriai reikalingos paslaugos. Antra, tos pačios dalies b punkte numatytas grupės valdomos įmonės vienoje valstybėje
narėje darbuotojo komandiravimas į tai pačiai grupei priklausančią įstaigą arba įmonę.
Vis dėlto, kaip pažymėjo Danijos ir Vokietijos vyriausybės, 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 13 dalis yra Vokietijos
Federacinės Respublikos ir Austrijos Respublikos derybų, pradėtų siekiant nustatyti pereinamuoju laikotarpiu visoms pagal
Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalį teikiamoms paslaugoms taikytiną tvarką, rezultatas. Tačiau negalima nuspręsti, kad dėl
jo iš visų valstybių, kurios Lenkijos Respublikos stojimo į Sąjungą metu jau buvo Sąjungos narės, reikėtų atimti galimybę
Lenkijos piliečių darbuotojų komandiravimui pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą taikyti jų nacionalines
priemones. Tokia išvada prieštarautų minėto skyriaus 2 dalies tikslui, kaip nurodyta šio sprendimo 34 punkte.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagal SESV 56 ir 57 straipsnius nedraudžiama, kad
valstybė narė 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje numatytu pereinamuoju laikotarpiu Lenkijos piliečių darbuotojų
komandiravimą pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą į savo teritoriją sietų su darbo leidimo gavimu.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia apie kriterijus, kurie leistų apibrėžti,
ar suteikta paslauga, kurios esmė – darbuotojų komandiravimas pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą.
Pirma, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 27 punkte, iš minėto Sprendimo
Webb
9 punkto matyti, kad darbuotojo skyrimas dirbti paslaugos gavėjui, nesudarius su juo darbo sutarčių, yra atlygintinas paslaugų
teikimas pagal SESV 57 straipsnio pirmą pastraipą.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punkte taip pat pažymima, kad komandiruotės metu
laikinojo įdarbinimo įmonė arba darbuotoją skirianti įmonė ir darbuotojas turi būti saistomi darbo santykiais.
Antra, svarbu atskirti darbuotojų skyrimą ir į kitą valstybę narę išsiunčiamų atlikti darbų dėl darbdavio įsipareigojimo suteikti
paslaugą darbuotojų laikiną perkėlimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Rush Portuguesa
15 punktą), kuris, beje, numatytas Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punkte.
Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 65 punkte, pastaruoju atveju darbuotojų komandiravimas į kitą valstybę
narę yra papildoma paslaugų, kurias šioje valstybėje teikia darbdavys, dalis. Todėl komandiruojama pagal Direktyvos 96/71
1 straipsnio 3 dalies c punktą tuomet, kai, skirtingai nuo ankstesniame punkte aprašytos laikinos komandiruotės, perkelti
juos į kitą valstybę narę yra teikiamų tarpvalstybinių paslaugų tikslas.
Trečia, kaip pažymėjo visos Teisingumo Teismui pastabas pateikusios vyriausybės ir Komisija, darbuotojas, komandiruotas pagal
Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą, dirba kontroliuojamas ir vadovaujamas įmonės, kuriai reikalingos paslaugos.
Tai išvestina iš to, kad toks darbuotojas atlieka darbus ne dėl savo darbdavio įsipareigojimo suteikti paslaugą priimančiojoje
valstybėje narėje.
Šis kriterijus taip pat nurodytas Direktyvos 91/383 1 straipsnio 2 punkte, kuriame nustatyta, kad laikino įdarbinimo įmonės
darbuotojas skiriamas dirbti jį kontroliuojančioje įmonėje ir (arba) įstaigoje, kurioms reikia jo paslaugų.
Tačiau tai, kad pasibaigus komandiruotei darbuotojas grįžta į savo kilmės valstybę narę, nereiškia, kad šis darbuotojas nebuvo
paskirtas į priimančiąją valstybę narę. Iš tikrųjų, nors darbdavio įsipareigojimo suteikti paslaugas pagal Direktyvos 96/71
1 straipsnio 3 dalies a punktą atveju komandiruotas darbuotojas, suteikęs paslaugą, paprastai grįžta į savo kilmės valstybę
(šiuo klausimu žr. minėtų Sprendimo
Rush Portuguesa
15 punktą ir Sprendimo
Vander Elst
21 punktą), negalima paneigti, kad komandiruotas pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą darbuotojas, baigęs
dirbti įmonėje, kuriai reikalingos paslaugos, taip pat gali išvykti iš priimančiosios valstybės narės ir sugrįžti į savo kilmės
valstybę narę.
Be to, nors dėl to, kad darbuotojo priimančiojoje valstybėje narėje atliktos užduotys neatitinka pagrindinės jo darbdavio
veiklos, būtų galima manyti, jog šis darbuotojas paskirtas darbdavio, be kita ko, neatmestina galimybė, jog šis darbuotojas
darbdavio nurodymu teikia paslaugas, kurios yra tik papildoma arba nauja darbdavio veikla. Priešingai, jeigu šios užduotys
atitinka komandiruoto darbuotojo darbdavio pagrindinę veiklą, neatmestina, kad šis darbuotojas buvo paskirtas, nes ši aplinkybė
gali atsirasti būtent tuo atveju, kai komandiruojama į tai pačiai grupei priklausančią įmonę, kaip numatyta Direktyvos 96/71
1 straipsnio 3 dalies b punkte.
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad darbuotojų komandiravimas pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą
yra atlygintinas paslaugų teikimas, kai komandiruotas darbuotojas lieka dirbti paslaugas teikiančioje įmonėje nesudaręs darbo
sutarties su įmone, kuriai reikalingos paslaugos. Jam būdinga tai, kad įmonės teikiamų paslaugų tikslas yra darbuotojo perkėlimas
į priimančiąją valstybę narę, kur šis darbuotojas savo užduotis atlieka kontroliuojamas ir vadovaujamas įmonės, kuriai reikalingos
paslaugos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Pagal SESV 56 ir 57 straipsnius nedraudžiama, kad valstybė narė Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos,
Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos
ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų XII priedo
2 skyriaus 2 dalyje numatytu pereinamuoju laikotarpiu Lenkijos piliečių darbuotojų komandiravimą pagal 1996 m. gruodžio 16 d.
Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje 1 straipsnio 3 dalies
c punktą į savo teritoriją sietų su darbo leidimo gavimu.
2.
Darbuotojų komandiravimas pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą yra atlygintinas paslaugų teikimas, kai komandiruotas
darbuotojas lieka dirbti paslaugas teikiančioje įmonėje nesudaręs darbo sutarties su įmone, kuriai reikalingos paslaugos.
Jam būdinga tai, kad įmonės teikiamų paslaugų tikslas yra darbuotojo perkėlimas į priimančiąją valstybę narę, kur šis darbuotojas
savo užduotis atlieka kontroliuojamas ir vadovaujamas įmonės, kuriai reikalingos paslaugos.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.