CELEX: 62008TJ0406
Concurență
Înțelegeri
Piața mondială a fluorurii de aluminiu
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE
Stabilirea prețurilor și împărțirea piețelor
Dovada încălcării
Dreptul la apărare
Concordanță între comunicarea privind obiecțiunile și decizia atacată
Amenzi
Orientările din anul 2006 privind calcularea amenzilor
Acord euromediteraneean

Istoricul cauzei
I –
Situația de fapt
Decizia C(2008) 3043 a Comisiei din 25 iunie 2008 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39 180 – Fluorură de aluminiu) (COMP/39 180 – Fluorură de aluminiu) (denumită în continuare „decizia atacată”) privește o înțelegere pe piața mondială a fluorurii de aluminiu având ca obiect stabilirea prețurilor și împărțirea piețelor la scară mondială, la care ar fi participat în mod activ reclamanta, Industries chimiques du fluor (ICF).
Reclamanta este o societate pe acțiuni (société anonyme) de drept tunisian, cotată la bursa din Tunis (Tunisia) și care își desfășoară activitatea în domeniul producerii și al comercializării fluorurii de aluminiu [considerentul (23) al deciziei atacate].
Boliden Odda A/S (denumită în continuare „Boliden”) este o întreprindere de drept norvegian care își desfășoară activitatea în domeniul producerii și al comercializării zincului și fluorurii de aluminiu [considerentul (5) al deciziei atacate]. La 23 martie 2005, Boliden a depus la Comisia Comunităților Europene o cerere de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei din anul 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (
JO 2002, C 45, p. 3
, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”). În luna aprilie 2005, Boliden a furnizat precizări și informații suplimentare și a făcut declarații orale. La 28 aprilie 2005, Comisia a acordat Boliden imunitatea condiționată la amenzi, în temeiul punctului 8 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea [considerentul (56) al deciziei atacate].
La 25 și la 26 mai 2005, conform articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în
JO L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269), Comisia a efectuat inspecții la sediile unor furnizori europeni de fluorură de aluminiu [considerentul (57) al deciziei atacate], mai precis la sediul Fluorsid SpA, societate de drept italian, al Alufluor AB, al Derivados del Fluor, SA și al CE Giulini & C. Srl.
La 23 și la 31 august 2006, Comisia l-a intervievat pe domnul O., fost director comercial al diviziei fluorură de aluminiu „Noralf” a Boliden, în temeiul articolului 19 din Regulamentul nr. 1/2003 [considerentul (58) al deciziei atacate].
Între lunile septembrie 2006 și februarie 2007, Comisia, în temeiul articolului 18 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, a trimis mai multe solicitări de informații întreprinderilor vizate de procedura administrativă la momentul respectiv, între altele reclamantei, Boliden, Alufluor, Derivados del Fluor, Fluorsid, CE Giulini & C., Minmet, societate stabilită în Elveția și principalul acționar al Fluorsid, și Industrial Quimica de Mexico (IQM), societate de drept mexican, solicitări de informații la care aceste întreprinderi au răspuns [considerentul (59) al deciziei atacate].
La 29 martie 2007, în cursul unei reuniuni cu Comisia, Fluorsid a furnizat anumite documente. La 22 aprilie 2007, Fluorsid a prezentat în temeiul Comunicării privind cooperarea o „cerere de imunitate sau de reducere a amenzii” pe care Comisia a interpretat-o drept o cerere de reducere a cuantumului amenzii. La 27 mai 2007, Fluorsid prezentat o anexă la această cerere. La 13 iulie 2007, Comisia a informat Fluorsid că nu avea intenția să îi acorde o reducere a cuantumului amenzilor în temeiul Comunicării privind cooperarea [considerentele (60), (248) și (249) ale deciziei atacate].
La 24 aprilie 2007, Comisia a deschis în mod oficial procedura împotriva, între altele, a ICF, Boliden, Fluorsid, Minmet și IQM și a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care le-a fost trimisă la 25 aprilie 2007 și notificată între 26 și 30 aprilie 2007. În același timp, Comisia le-a acordat acces la dosar sub formă de CD-ROM [considerentul (61) al deciziei atacate].
Cu excepția Boliden, destinatarii comunicării privind obiecțiunile au prezentat observații privind obiecțiunile ridicate în privința lor [considerentul (62) al deciziei atacate].
La 13 septembrie 2007, a avut loc o audiere la care au participat toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile [considerentul (63) al deciziei atacate].
La 11 și la 14 aprilie 2008, Comisia a adresat solicitări de informații tuturor destinatarilor comunicării privind obiecțiunile, invitându-i să indice cifra lor de afaceri globală și vânzările lor de fluorură de aluminiu și să ofere precizări privind orice modificare semnificativă viitoare referitoare la activitate sau la proprietate [considerentul (64) al deciziei atacate].
II –
Decizia atacată
A –
Dispozitivul deciziei atacate
Dispozitivul deciziei atacate are următorul cuprins:
„
Articolul 1
Următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioada 12 iulie 2000-31 decembrie 2000, la un acord și/sau la o practică concertată în sectorul fluorurii de aluminiu:
(a)
Boliden [...]
(b)
Fluorsid [...] și Minmet [...]
(c)
[ICF]
(d)
[IQM] și QB Industrias SAB
Articolul 2
Se impun următoarele amenzi pentru încălcarea prevăzută la articolul 1:
(a)
Boliden [...]: 0 EUR;
(b)
Fluorsid [...] și Minmet [...], împreună și în solidar: 1600000 EUR;
(c)
[ICF]: 1700000 EUR;
(d)
[IQM] și QB Industrias SAB, împreună și în solidar: 1670000 EUR.
[...]”
B –
Motivarea deciziei atacate
În motivarea deciziei atacate, Comisia a considerat, în esență, cele ce urmează.
1. Cu privire la sectorul fluorurii de aluminiu
Potrivit Comisiei, fluorura de aluminiu este un compus chimic utilizat pentru producerea aluminiului, permițând reducerea consumului de energie electrică necesară la momentul fuziunii în cursul procesului de producere a aluminiului primar și contribuind astfel în mod semnificativ la reducerea costurilor de producere a aluminiului. Producătorii de aluminiu ar fi principalii consumatori ai fluorurii de aluminiu. Producția anuală de aluminiu ar fi de peste 20 de milioane de tone la nivel mondial, dintre care aproximativ 30 % în Europa [considerentele (2) și (3) ale deciziei atacate].
În anul 2000, vânzările de fluorură de aluminiu ale reclamantei în Spațiul Economic European (SEE) s-ar fi ridicat la un cuantum de 8146129 de euro și la nivel mondial la un cuantum de 34339694 de euro. În anul 2007, cifra de afaceri mondială ar fi atins un cuantum de 36891574 de euro [considerentul (25) al deciziei atacate].
În anul 2000, valoarea de piață totală estimată a fluorurii de aluminiu vândute pe piața liberă din SEE ar fi fost de aproximativ 71600000 de euro. Valoarea de piață a fluorurii de aluminiu vândute pe piața liberă mondială vizată de înțelegere ar fi fost, în anul 2000, de aproximativ 340000000 de euro. Cota de piață cumulată estimată a întreprinderilor avute în vedere în decizia atacată s-ar ridica la 33 % pe piața din SEE și la 35 % pe piața mondială [considerentul (33) al deciziei atacate].
Fluorura de aluminiu s-ar negocia la nivel mondial. Schimburile s-ar face dinspre Statele Unite către SEE și dinspre SEE către Statele Unite, Africa, America de Sud și Australia [considerentul (35) al deciziei atacate]. Reclamanta ar comercializa cantități considerabile de produs în SEE [considerentul (36) al deciziei atacate]. Începând cu anul 1997, asociația producătorilor de fluorură de aluminiu, Inorganic Fluorine Producers Association (IFPA), reunește producătorii din lumea întreagă [considerentul (38) al deciziei atacate].
2. Cu privire la reuniunea de la Milano și la punerea în aplicare a înțelegerii
Potrivit Comisiei, anumite practici coluzive din industria fluorurii de aluminiu datează deja din perioada cuprinsă între crearea, în anul 1997, a IFPA și reuniunea de la Milano (Italia) din 12 iulie 2000, însă nu există nicio dovadă convingătoare în această privință [considerentul (73) al deciziei atacate]. Comisia a precizat că, la reuniunea de la Milano, ar fi fost prezenți reprezentanți ai Fluorsid, ai reclamantei și ai IQM, în timp ce un reprezentant al diviziei „Noralf” a Boliden ar fi participat telefonic la această reuniune. În cursul reuniunii respective, participanții s-ar fi pus de acord asupra unui obiectiv de majorare cu 20 % a prețurilor. Aceștia ar fi examinat mai multe regiuni din lume, inclusiv Europa, pentru a stabili un nivel general al prețurilor și, în anumite cazuri, o împărțire a pieței. Conform acordului lor, scopul general era obținerea unui nivel mai ridicat al prețurilor și descurajarea oricărei reduceri importante. De asemenea, participanții ar fi schimbat informații sensibile din punct de vedere comercial. În această privință, Comisia s-a întemeiat pe raportul reuniunii de la Milano al domnului R., reprezentant al Fluorsid, pe însemnările domnului O., reprezentant al diviziei „Noralf” a Boliden, și pe declarația domnului O. [considerentele (77)-(91) ale deciziei atacate].
După reuniunea de la Milano, întreprinderile în cauză ar fi rămas în contact [considerentul (93) al deciziei atacate].
La 25 octombrie 2000, domnul T., din divizia „Noralf” a Boliden, și domnul A., de la IQM, ar fi schimbat prin telefon informații referitoare la ofertele lor respective adresate unui client în Australia, inclusiv referitoare la nivelul prețurilor, la durata contractului și la cantitatea oferită. Conținutul acestei conversații telefonice ar fi relatat într-o notă olografă de la momentul respectiv, a domnului T., adresată domnului O., care făcea de asemenea parte din divizia „Noralf” a Boliden [considerentul (94) al deciziei atacate].
La 8 noiembrie 2000, domnul C., administrator delegat al Minmet, ar fi trimis o notă către Fluorsid cu privire la o conversație telefonică pe care ar fi avut-o în aceeași zi cu domnul G., care reprezenta reclamanta, privind prețurile de vânzare a fluorurii de aluminiu [considerentul (95) al deciziei atacate].
La 9 noiembrie 2000, Minmet ar fi trimis Fluorsid un alt raport al unei reuniuni cu reclamanta la Lausanne (Elveția) privind clientela și prețurile pe anumite piețe, în special Brazilia și Venezuela [considerentul (96) al deciziei atacate].
3. Cu privire la aplicarea articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE
Comisia a concluzionat că reuniunea de la Milano și comportamentele ulterioare acesteia prin care se urmărea punerea sa în aplicare prezentau toate caracteristicile unui acord și/sau ale unei practici concertate în sensul articolului 81 CE sau al articolului 53 din Acordul privind SEE [considerentele (115)-(122) ale deciziei atacate] și că această înțelegere constituia o încălcare unică și continuă [considerentele (123)-(129) ale deciziei atacate].
Această încălcare ar fi avut drept obiect restrângerea concurenței în Comunitatea Europeană și în SEE [considerentele (130)-(135) ale deciziei atacate], însă întinderea sa geografică ar fi fost mondială, extinzându-se la regiunile menționate în raportul reuniunii de la Milano, și anume în special la Europa, la Turcia, la Australia, la America de Sud, la Africa de Sud și la America de Nord [considerentul (136) al deciziei atacate].
Potrivit Comisiei, înțelegerea era susceptibilă să aibă un efect semnificativ asupra comerțului dintre statele membre „și/sau” dintre părțile contractante la Acordul privind SEE [considerentele (137)-(142) ale deciziei atacate].
4. Cu privire la durata încălcării
În pofida unor indicații potrivit cărora producătorii de fluorură de aluminiu se angajaseră deja în practici coluzive în cursul celei de a doua jumătăți a anilor '90, în special în urma unei reuniuni desfășurate în Grecia în anul 1999, Comisia a apreciat că nu dispunea de elemente de probă convingătoare privind existența unei înțelegeri, decât „cel puțin” începând cu 12 iulie 2000, data reuniunii de la Milano [considerentul (144) al deciziei atacate].
În sectorul fluorurii de aluminiu, contractele de livrări ar fi negociate în avans într-o perioadă care începe în cursul celui de al doilea semestru al fiecărui an calendaristic și se termină la sfârșitul aceluiași an calendaristic sau în cursul primelor cinci luni ale anului calendaristic următor. Acest lucru ar fi valabil și pentru contractele plurianuale. Anumite contracte plurianuale ar prevedea întotdeauna fie o negociere anuală a prețurilor la sfârșitul fiecărui an calendaristic, fie o revizuire semestrială a prețurilor la sfârșitul fiecărui semestru. Raportul reuniunii de la Milano ar confirma că practica din acest sector consta în stabilirea prețurilor în avans pentru exercițiul financiar următor. Din aceasta Comisia a dedus că rezultatul contactelor coluzive din luna iulie 2000 s-ar fi aplicat negocierilor desfășurate în cursul celui de al doilea semestru al anului 2000 [considerentul (146) al deciziei atacate].
Astfel, Comisia a ajuns la concluzia că înțelegerea a continuat să existe și să producă efecte anticoncurențiale prin comportamentele membrilor săi „cel puțin” până la 31 decembrie 2000 [considerentul (147) al deciziei atacate].
5. Cu privire la stabilirea cuantumului amenzii
Comisia a stabilit cuantumul de bază al amenzii care trebuia aplicată reclamantei la 1700000 de euro [considerentul (243) al deciziei atacate], precizând că, în conformitate cu Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (
JO 2006, C 210, p. 2
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările din anul 2006”), „cuantumul de bază al amenzii trebuie să fie legat de o proporție din valoarea vânzărilor, determinată în funcție de gradul de gravitate al încălcării, multiplicată cu numărul de ani în cursul cărora a avut loc încălcarea” [considerentul (234) al deciziei atacate].
În prezenta cauză, încălcarea ar fi constat în special într-un acord orizontal de stabilire a prețurilor, care, ca urmare a înseși naturii sale, ar figura printre restricțiile cele mai grave ale concurenței. Aceasta ar trebui să se reflecte în proporția din valoarea vânzărilor luată în considerare [considerentul (236) al deciziei atacate]. În anul 2000, cota de piață cumulată, estimată, a întreprinderilor care au participat la această încălcare nu ar fi depășit 35 % în SEE [considerentul (237) al deciziei atacate]. Întinderea geografică a înțelegerii ar fi fost mondială [considerentul (238) al deciziei atacate]. Comisia „a luat în considerare și gradul de săvârșire a încălcării [considerentele (134) și (135), (154)-(156), (172) și (185) ale deciziei atacate] pentru a stabili proporția din valoarea vânzărilor de care trebuie să se țină seama” [considerentul (239) al deciziei atacate].
Comisia a concluzionat că, luând în considerare factorii menționați mai sus privind natura încălcării și întinderea sa geografică, proporția din valoarea vânzărilor a fiecărei întreprinderi, pornind de la care trebuia stabilit cuantumul de bază al amenzilor care trebuiau aplicate, era de 17 % [considerentul (240) al deciziei atacate].
Întrucât durata încălcării corespundea „cel puțin” perioadei 12 iulie-31 decembrie 2000, factorul de multiplicare care trebuie aplicat la cuantumul de bază stabilit ar fi de 0,5 [considerentul (241) al deciziei atacate]. Cuantumul suplimentar pentru a descuraja întreprinderile să participe la acorduri orizontale de stabilire a prețurilor, precum cel în cauză, ar fi de 17 % din valoarea vânzărilor [considerentul (242) al deciziei atacate].
Comisia a stabilit cuantumurile de bază ale amenzii care trebuia aplicată participanților la înțelegere după cum urmează:
—
Boliden: 1 milion de euro;
—
Fluorsid și Minmet: 1,6 milioane de euro;
—
ICF: 1,7 milioane de euro;
—
IQM, QB Industrias SAB: 1,67 milioane de euro.
În temeiul Comunicării privind cooperarea, în final Comisia a acordat imunitate societății Boliden, care a fost scutită de orice amendă.
6. Cu privire la circumstanțele atenuante
Comisia a apreciat că elementele de probă prezentate de reclamantă nu arătau că comportamentul său real pe piață „putea să prevaleze asupra efectelor anticoncurențiale ale încălcării constatate, nici că aceasta [s-a] comportat întotdeauna în mod independent pe piață în cursul perioadei de desfășurare a încălcării”. Dimpotrivă, dovezile care figurează în dosarul Comisiei ar evidenția că au existat contacte bilaterale între reclamantă și concurenții săi, chiar și după reuniunea de la Milano [considerentele (245)-(247) ale deciziei atacate]. Comisia nu a constatat existența în favoarea reclamantei a niciunei circumstanțe atenuante de natură să determine o reducere a cuantumului amenzii.
Comisia a concluzionat că cuantumul amenzii care trebuia aplicat reclamantei în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuia să fie de 1,7 milioane de euro [considerentul (276) al deciziei atacate].
Procedura și concluziile părților
Reclamanta a introdus prezenta acțiune prin e-mail și prin fax, depuse la grefa Tribunalului la 19 și, respectiv, la 20 septembrie 2008. Versiunea tipărită a cererii introductive a fost primită la grefă la 24 septembrie 2008. Fiecare trimitere a fost însoțită de o scrisoare de transmitere.
La 27 octombrie 2008, reclamanta, la solicitarea Tribunalului, și-a prezentat observațiile asupra caracterului original al versiunii tipărite a cererii introductive primite la 24 septembrie 2008.
Reclamanta solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
cu titlu subsidiar, reducerea substanțială a cuantumului amenzii care i-a fost aplicată;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii drept inadmisibilă sau, alternativ, drept nefondată;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis deschiderea procedurii orale.
Întrucât un membru al camerei a fost împiedicat să judece, președintele Tribunalului a desemnat, în temeiul articolului 32 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, un alt judecător pentru a completa camera.
În cadrul unor măsuri de organizare a procedurii adoptate în temeiul articolului 64 din Regulamentul de procedură, Tribunalul a solicitat Comisiei să prezinte anumite documente și răspundă în scris la anumite întrebări. Comisia a dat curs acestor măsuri de organizare a procedurii în termenul acordat.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 14 iunie 2012.
În drept
I –
Cu privire la admisibilitatea acțiunii
Comisia invocă excepția inadmisibilității prezentei acțiuni.
Decizia atacată din 25 iunie 2008 ar fi fost notificată reclamantei la 10 iulie 2008. Termenul pentru introducerea unei acțiuni în anulare împotriva deciziei atacate, prelungit pentru considerente de distanță cu zece zile, ar fi expirat la 22 septembrie 2008. O copie a cererii introductive ar fi fost primită la grefa Tribunalului prin e-mail, la 19 septembrie 2008, și prin fax, la 20 septembrie 2008, în timp ce versiunea tipărită nu ar fi fost primită la grefă decât la 24 septembrie 2008. Întrucât versiunea tipărită nu ar fi originalul cererii introductive, ci o fotocopie a originalului, articolul 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură nu ar fi aplicabil, iar acțiunea introdusă tardiv ar fi inadmisibilă. Semnătura care figurează pe copia cererii introductive nu ar fi o semnătură olografă originală, ci copia semnăturii respective. Cerința unei semnături olografe în sensul articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul de procedură ar trebui să fie considerată drept o normă fundamentală de formă și să fie aplicată în mod strict, astfel încât nerespectarea sa ar determina inadmisibilitatea acțiunii. Comisia lasă la aprecierea Tribunalului stabilirea admisibilității acțiunii.
Potrivit reclamantei, „eroarea de manevrare administrativă” în cauză nu aduce atingere nici principiului securității juridice, nici articolului 43 din Regulamentul de procedură. La 19 septembrie 2008, consilierul juridic al reclamantei ar fi trimis prin fax cererea de sesizare a instanței semnată de M. van der Woude și de T. Hennen. Scrisoarea de însoțire a faxului ar fi fost semnată de T. Hennen și de P. Wytinck, asociați ai avocatului M. van der Woude. În aceeași zi, T. Hennen ar fi trimis prin e-mail la grefa Curții cererea introductivă, scrisoarea de însoțire, precum și confirmarea de primire a faxului, iar M. van der Woude ar fi redirecționat acest e-mail către grefa Tribunalului la 20 septembrie 2008. La 23 septembrie 2008, T. Hennen ar fi trimis prin intermediul societății UPS șapte exemplare ale cererii introductive la grefa Tribunalului, dintre care un exemplar fiind prezentat drept original și șase copii conforme. Scrisoarea de însoțire a acestei expedieri ar fi fost semnată de T. Hennen. Cele șapte exemplare trimise la 23 septembrie 2008 ar fi identice cu textul transmis prin fax și prin e-mail și toate ar fi semnate de T. Hennen. Versiunea cererii introductive prezentată ca fiind originalul, însă a cărei versiune originală nu ar fi fost trimisă ca urmare a unei „erori de manevrare”, nu ar purta o semnătură olografă originală.
Reclamanta susține că versiunea tipărită a cererii introductive transmise la grefă are într-adevăr un caracter „original”. Chiar dacă semnătura nu este olografă, principiul securității juridice ar fi fost respectat în speță. În primul rând, toate versiunile cererii introductive depuse la grefă ar fi identice pe fond. În al doilea rând, ar rezulta clar din scrisoarea de însoțire din 23 septembrie 2008, semnată de mână de T. Hennen, că intenția reclamantei era să transmită un exemplar original. Semnătura de pe scrisoare ar fi identică cu cea reprodusă pe documentul prezentat ca fiind originalul cererii introductive, precum și cu semnăturile de pe toate celelalte documente transmise grefei Tribunalului. În al treilea rând, versiunea prezentată ca fiind originalul cererii introductive ar fi identică cu cea scanată și transmisă prin e-mail. În al patrulea rând, întrucât T. Hennen ar fi semnat toate documentele transmise la grefa Tribunalului, nu ar exista niciun dubiu că autorul acestor documente este avocatul mandatat. Din aceasta, reclamanta concluzionează că nu ar putea exista niciun dubiu cu privire la autorul cererii introductive prezentate ca fiind originalul.
Articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul de procedură prevede că originalul oricărui act de procedură trebuie să fie semnat de către agentul sau avocatul părții.
În temeiul articolului 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură, dacă un act de procedură a fost transmis grefei mai întâi prin fax sau prin orice alt mijloc tehnic de comunicare aflat la dispoziția Tribunalului, înainte de expirarea termenului de procedură, se consideră că acest termen este respectat, cu condiția ca originalul semnat al actului să fie depus la grefă în cel mult 10 zile.
În cauză, versiunea tipărită a cererii introductive a fost depusă la grefă în termenul de 10 zile după transmiterea versiunilor prin fax și prin e-mail.
După cum s-a recunoscut în jurisprudență, cerința semnăturii olografe în sensul articolului 43 alineatul (1) primul paragraf vizează, din rațiuni de securitate juridică, garantarea autenticității cererii introductive și excluderea riscului ca aceasta să nu fie, în realitate, opera autorului împuternicit în acest scop. Prin urmare, această cerință trebuie să fie considerată o normă fundamentală de formă și să facă obiectul unei aplicări stricte, astfel încât nerespectarea sa determină inadmisibilitatea acțiunii (Hotărârea Tribunalului din 23 mai 2007, Parlamentul European/Eistrup,
T-223/06 P, Rep., p. II-1581
, punctul 51).
Articolul 43 din Regulamentul de procedură urmărește să garanteze respectarea principiului securității juridice și impune în acest scop ca cererea introductivă să fie autentică și să fie opera unui avocat mandatat corespunzător de clientul său.
În cauză, după cum rezultă din documentul din 8 septembrie 2008 anexat la cererea introductivă, T. Hennen a fost mandatat corespunzător de reclamantă.
Deși cererea introductivă în sine, trimisă la 23 septembrie 2008, nu poartă semnătura originală a avocatului reprezentant, ci poartă doar o fotocopie a semnăturii, aceasta este atașată la o scrisoare de însoțire care poartă o semnătură olografă originală a aceluiași avocat reprezentant, T. Hennen, care corespunde și semnăturii care se află pe scrisoarea de însoțire a transmiterii prin fax. În consecință, este cert că semnătura de pe scrisoarea de însoțire, cea de pe cererea introductivă în format tipărit, trimisă la 23 septembrie 2008, și cea de pe versiunea cererii introductive trimise prin fax provin de la același avocat, T. Hennen. Rezultă din aceasta că nu există niciun dubiu asupra identității autorului cererii introductive care a fost prezentată drept original. În plus, o scrisoare sau un borderou de transmitere semnat de reprezentantul reclamantei și un memoriu nesemnat trebuie să fie considerate în sensul că constituie un singur act de procedură semnat în mod corespunzător atunci când fac parte din una și aceeași expediere poștală, precum în cauză.
În consecință, trebuie considerat că transmiterea cererii introductive prin e-mail și prin fax a fost autentificată în timp util în temeiul articolului 43 alineatul (5) din Regulamentul de procedură și că, în consecință, acțiunea este admisibilă.
II –
Cu privire la fond
A –
Rezumatul motivelor de anulare
În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă, în esență, patru motive, dintre care unele se împart în mai multe aspecte.
Primul motiv este întemeiat, cu titlu principal, pe încălcarea dreptului la apărare și a articolului 27 din Regulamentul nr. 1/2003. Prin decizia atacată s-ar sancționa o încălcare diferită de cea descrisă în comunicarea privind obiecțiunile, iar ulterior trimiterii comunicării privind obiecțiunile Comisia s-ar fi întemeiat în decizia atacată pe noi documente. Reclamanta nu ar fi putut să ia cunoștință de adevăratele obiecțiuni formulate de Comisie, care astfel ar fi încălcat dreptul la apărare al reclamantei.
Al doilea motiv este întemeiat pe o încălcare a articolului 81 CE. Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv se susține că faptele imputate reclamantei nu ar constitui o încălcare a articolului 81 CE. Astfel, probele invocate în decizia atacată nu ar dovedi nici un acord de stabilire a prețurilor, nici o practică concertată în sensul articolului 81 CE. Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, se susține că faptele imputate reclamantei nu ar putea fi calificate drept o încălcare unică și continuă.
Al treilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, este întemeiat pe încălcarea articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003 și a principiului încrederii legitime. Primul aspect este întemeiat pe aplicarea eronată a punctului 18 din Orientările din anul 2006. Al doilea aspect este întemeiat pe stabilirea greșită a cuantumului de bază și a cuantumului suplimentar al amenzii.
Al patrulea motiv este întemeiat pe o încălcare a articolului 36 din Acordul euromediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Tunisiană, pe de altă parte (
JO 1998, L 97, p. 2
, Ediție specială, 11/vol. 70, p. 133, denumit în continuare „acordul euromediteraneean”), a principiului solicitudinii și a curtoaziei internaționale.
Tribunalul consideră oportun să abordeze în primul rând al doilea motiv.
B –
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 CE
1. Cu privire la primul aspect, prin care se susține că faptele imputate reclamantei nu ar constitui o încălcare a articolului 81 CE
a) Observații introductive
Reclamanta contestă încălcarea articolului 81 CE și existența unei înțelegeri, precum și obiectul sau efectul anticoncurențial al unui schimb de informații. De asemenea, reclamanta susține că Comisia ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că a afirmat că existența unui obiect anticoncurențial ar fi suficientă pentru a dovedi existența unei restrângeri a concurenței.
Probele identificate în decizia atacată ar demonstra cel mult existența unor contacte în cursul cărora participanții examinau diferitele piețe pe care operau. Reclamanta nu s-ar fi înțeles cu concurenții săi asupra prețurilor, nici prin intermediul unui acord, nici printr-o practică concertată. Faptele reținute în decizia atacată ar constitui cel mult un schimb de informații al cărui obiect sau efect anticoncurențial nu ar fi fost dovedit. Comisia nu ar fi demonstrat că întreprinderile în cauză conveniseră o majorare cu 20 % a prețurilor fluorurii de aluminiu sau stabilirea obiectivelor de majorare. Raportul reuniunii de la Milano nu ar evidenția decât o creștere a costurilor de producție, o informație privind piața general cunoscută și „dorința” participanților privind o majorare corespunzătoare a prețului pentru produsul lor. Cu toate acestea, participanții ar fi avut dubii că piața ar putea accepta o astfel de majorare de preț. Reclamanta susține că discuția ar fi fost „de ordin ipotetic” și că nu ar fi existat un acord de voințe privind o majorare cu 20 % a prețurilor fluorurii de aluminiu. Ar fi vorba despre un document analitic, iar nu despre un acord. Însemnările făcute de domnul O. cu ocazia reuniunii de la Milano ar fi de asemenea de natură analitică, însă nu ar evidenția niciun acord privind prețul. Însemnările domnului O., din divizia „Noralf” a Boliden, din 25 octombrie 2000, referitoare la Australia, nu ar menționa un acord sau o reuniune la Milano. De asemenea, însemnările Fluorsid, din 8 noiembrie 2000, și ale domnului R., de la Fluorsid, din 9 noiembrie 2000, nu ar constitui o dovadă a unui acord asupra prețurilor și nu ar face nicio referire la un pretins acord de la Milano. În sfârșit, reclamanta susține că ideea că patru producători ar avea posibilitatea să convină asupra unei majorări mondiale a prețurilor este „absurdă din punct de vedere economic”. În sfârșit, Comisia nu ar fi dovedit nici obiectul schimbului de informații, nici efectul său anticoncurențial.
Comisia solicită respingerea prezentului motiv.
Cu titlu introductiv, trebuie amintită jurisprudența constantă care a recunoscut, pe de o parte, că revine părții sau autorității care invocă o încălcare a normelor privind concurența sarcina de a demonstra existența acesteia, dovedind corespunzător cerințelor legale faptele constitutive ale unei încălcări, și, pe de altă parte, revine întreprinderii care invocă un mijloc de apărare împotriva constatării unei încălcări obligația de a face dovada că au fost îndeplinite condițiile de aplicare a acestui mijloc de apărare, astfel încât autoritatea respectivă va trebui atunci să recurgă la alte elemente de probă (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia,
C-185/95 P, Rec., p. I-8417
, punctul 58, Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P și C-219/00 P, Rec., p. I-123
, punctul 78, și Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia,
T-120/04, Rec., p. II-4441
, punctul 50).
În ceea ce privește administrarea probelor privind încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, trebuie de asemenea amintită obligația Comisiei de a prezenta dovezi precise și concordante pentru a susține convingerea fermă că încălcarea invocată a fost săvârșită (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 28 martie 1984, Compagnie royale asturienne des mines și Rheinzink/Comisia,
29/83 și 30/83, Rec., p. 1679
, punctul 20). Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a încălcării. Prin urmare, instanța nu ar putea concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie corespunzător cerințelor legale dacă în percepția sa ar exista încă un dubiu cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia,
T-38/02, Rec., p. II-4407
, punctul 215).
Potrivit de asemenea unei jurisprudențe constante, nu este obligatoriu ca fiecare dintre dovezile prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să îndeplinească această cerință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia,
T-67/00, T-68/00, T-71/00 și T-78/00, Rec., p. II-2501
, punctul 180 și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, activitățile la care se referă acordurile și practicile anticoncurențiale se desfășoară de obicei în mod clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Prin urmare, chiar în cazul în care Comisia descoperă elemente care atestă în mod expres un contact nelegal între operatori, precum rapoartele unor reuniuni, de regulă acestea nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. În consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada încălcării normelor de concurență (Hotărârea Curții Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, punctele 55-57, și Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia,
C-403/04 P și C-405/04 P, Rep., p. I-729
, punctul 51).
b) Amintirea conținutului deciziei atacate
Trebuie amintit că, în decizia atacată, Comisia s-a întemeiat în esență, pentru a constata existența unei încălcări a articolului 81 CE, pe următoarele documente: raportul reuniunii de la Milano [considerentele (77) și (81)-(88) ale deciziei atacate], însemnările domnului O., din divizia „Noralf” a Boliden, cu ocazia acestei reuniuni [considerentul (89) al deciziei atacate], declarația domnului O. privind raportul menționat [considerentul (90) al deciziei atacate], însemnările domnului O. din 25 octombrie 2000 referitoare la convorbirea telefonică între divizia „Noralf” a Boliden și IQM [considerentul (94) al deciziei atacate], precum și însemnările domnului C. de la Minmet, din 8 și din 9 noiembrie 2000 [considerentele (95) și (96) ale deciziei atacate]. Din aceste documente, Comisia a dedus că între reprezentanți ai Fluorsid, domnul R., ai reclamantei, domnul G., și ai IQM, domnul A., avusese loc o reuniune la 12 iulie 2000 la Milano, în Italia, la care reprezentantul diviziei „Noralf” a Boliden, domnul O., a participat telefonic. Raportul reuniunii de la Milano a fost redactat de domnul R., de la Fluorsid. Potrivit Comisiei, această reuniune avea un conținut și un obiect anticoncurențiale [considerentele (115)-(122) ale deciziei atacate].
În documentele menționate anterior sunt utilizați următorii termeni tehnici:
—
„US$/T sau US$/MT”, ceea ce înseamnă că prețurile sunt indicate în dolari americani (USD) pe tonă sau pe tonă metrică;
—
„incoterms”, ceea ce înseamnă „international commercial terms” (termeni de comerț internațional);
—
„C & F filo” (cost and freight și free in liner out), ceea ce înseamnă „cost și navlu și costurile la încărcare revin expeditorului și costurile la descărcare revin cărăușului”;
—
„cfr” (cost and freight), ceea ce înseamnă „cost și navlu”;
—
„fca” (free carrier), ceea ce înseamnă „franco la cărăuș”;
—
„fob” (free on board), ceea ce înseamnă „franco la bord”;
—
„LME” (London Metal Exchange), în română „Bursa de Metale de la Londra”, este un loc de cotare a metalelor. Cursul LME determină prețul aluminiului. În documentele la care se face referire, această abreviere indică prețul aluminiului;
—
„AlF
” este abrevierea pentru fluorura de aluminiu. În plus, trebuie precizat că prețul fluorurii de aluminiu poate fi calculat drept procent din cursul LME. Potrivit indicațiilor părților, prețul AlF
este în mod normal cuprins între 45 % și 55 % din cursul LME și între 650 USD și 900 USD.
De asemenea, trebuie observat că documentele pe care se întemeiază Comisia în decizia atacată au fost furnizate fie de Boliden, fie de ceilalți membri ai înțelegerii, între care în special reclamanta. Aceasta din urmă nu a contestat nici autenticitatea, nici credibilitatea, nici caracterul doveditor al documentelor menționate și niciun element din dosar nu lasă să se prezume că ar trebui să fie repusă în discuție valoarea lor probatorie. Astfel, reclamanta nu repune în discuție conținutul ca atare al acestor probe, ci se limitează să conteste concluziile la care a ajuns Comisia pentru a stabili existența unei înțelegeri.
c) Cu privire la proba încălcării
În decizia atacată, Comisia a considerat că participanții la reuniunea de la Milano au încheiat un acord cu privire la o majorare cu 20 % a prețului pentru vânzarea fluorurii de aluminiu. De asemenea, aceștia ar fi stabilit un nivel general al prețului în mai multe regiuni din lume, inclusiv în Europa, și, în anumite cazuri, ar fi împărțit piețele și ar fi schimbat informații sensibile din punct de vedere comercial. În consecință, trebuie apreciate probele pe care Comisia s-a întemeiat în decizia atacată în susținerea concluziilor sale.
Mai întâi, raportul reuniunii de la Milano menționează o majorare cu 20 % a tuturor costurilor între lunile iunie 1999 și iunie 2000, ceea ce ar face necesară o majorare cu 20 % a prețurilor fluorurii de aluminiu în anul 2001. În această privință, se precizează, în continuare, următoarele [considerentul (81) al deciziei atacate]:
„Întrucât prețul de vânzare a [fluorurii de aluminiu] în anul 2000 a fost stabilit la sfârșitul primului semestru al anului 1999, iar costurile noastre la jumătatea anului 2000 sunt cu 20 % mai ridicate decât în anul 1999, ar trebui ca în anul 2001 prețurile noastre pentru [fluorura de aluminiu] să fie cu 20 % mai ridicate decât cele din anul 2000. Cele trei părți [Fluorsid, reclamanta și IQM] au convenit că această creștere era rezonabilă din punctul de vedere al producătorului. Cu toate acestea, ar trebui să se pună întrebarea dacă oferta/cererea de pe piață permit o astfel de creștere” (pagina 1 din raportul reuniunii de la Milano).
Rezultă astfel în mod clar din raportul reuniunii de la Milano că reprezentanții care au participat la această reuniune, printre care cel al reclamantei, au convenit o majorare cu 20 % a prețului lor pentru vânzarea de fluorură de aluminiu în anul 2001.
În plus, în ceea ce privește piața europeană, raportul reuniunii de la Milano menționează un acord între acești reprezentanți pentru anul 2001 privind un preț de 775 USD „fca”, și anume de 800 USD „fob”, pe tona de fluorură de aluminiu [considerentul (85) al deciziei atacate]:
„Pentru anul 2001 [ICF] dorește să majoreze prețul la 800 USD/t fca Mordijk [ș]i la 775 USD/t fob Gabes. Preț[ul] producătorului european [este, așadar, de] 775/800 USD/t fca/fob [per] producător european” (pagina 6 din raportul reuniunii de la Milano).
Rezultă din toate aceste documente relevante că prețul indicat constituie un preț minim de vânzare, sub care membrii înțelegerii nu trebuiau să facă oferte pe piețele avute în vedere.
Aceste concluzii sunt confirmate de însemnările domnului O. din divizia „Noralf” a Boliden făcute cu ocazia reuniunii de la Milano, la care acesta a participat telefonic, precum și de declarațiile sale orale date în fața Comisiei la 23 și la 31 august 2006 [considerentele (77), (89) și (90) ale deciziei atacate]. Astfel, rezultă din aceste însemnări și declarații că participanții la reuniunea menționată au afirmat că aveau nevoie de o majorare cu 20 % a prețurilor și au concluzionat, după ce au întocmit tabelul costurilor, că prețurile pentru anul 2001 trebuiau să fie majorate cu 20 % și stabilite la 800 USD pe tonă, și anume la 50 % din prețul LME.
Pe de altă parte, mai multe documente ulterioare reuniunii de la Milano demonstrează că participanții la respectiva reuniune au respectat termenii acordului, au menținut contacte bilaterale în această privință și au schimbat informații sensibile din punct de vedere comercial, în special cu scopul de a-și controla reciproc politicile respective în materie de prețuri. Astfel, nota domnului T. din divizia „Noralf” a Boliden, adresată domnului O., de asemenea din divizia „Noralf” a Boliden, referitoare la o conversație telefonică din 25 octombrie 2000 între domnul T. și domnul AR. de la IQM, arată că aceștia din urmă au schimbat informații privind ofertele lor de prețuri adresate unui client în Australia. Aceste oferte de prețuri corespundeau prețului minim de 800 USD pe tonă convenit cu ocazia reuniunii de la Milano. Astfel, rezultă că IQM a oferit acestui client un nivel de preț de „850 – 875 – 900 USD” pe tonă, în timp ce divizia „Noralf” a Boliden a arătat că a oferit un preț de aproximativ 800 USD, însă nu a încheiat încă un contract cu clientul australian [considerentul (94) al deciziei atacate].
În plus, rezultă din nota domnului C., de la Minmet, referitoare la conversația sa telefonică din 8 noiembrie 2000 cu domnul G. din partea reclamantei, că aceasta din urmă a criticat prețurile „puțin ridicate” oferite de Minmet în cadrul unei cereri de oferte în Egipt – acestea fiind de „725 USD pe tonă fob/745 USD pe tonă cfr” – și a întrebat cum prevedea Minmet să majoreze la 875 USD pe tonă prețul practicat în Venezuela, având în vedere că clienții din Venezuela ar avea acces la cererea de oferte din Egipt. Potrivit acestei note, domnul C. de la Minmet a răspuns că situația era dificil de controlat din cauza unei lipse de încredere, iar domnul G. a confirmat că prețurile oferite Albras, un client producător de aluminiu în Brazilia, depășeau 800 USD pe tonă. Din această notă rezultă și că, după reuniunea de la Milano, reclamanta era în contact cu un alt participant la această reuniune, Minmet, în legătură cu acordul care fusese încheiat la Milano, pentru a controla prețurile cerute de Minmet și pentru a informa această din urmă societate cu privire la propriile prețuri oferite Albras [a se vedea și considerentul (95) al deciziei atacate].
În plus, potrivit raportului din 9 noiembrie 2000, redactat de domnul C. de la Minmet și trimis Fluorsid, referitor la o reuniune cu domnii G. și T., din partea reclamantei, aceasta din urmă a indicat că a solicitat clientului Albras un preț de 845 USD „cfr” pentru 3000 de tone metrice și o opțiune de 1000 de tone metrice, și „740 USD «fob + 65 freight»”, iar Derivados del Fluor a solicitat Albras un preț de 803 USD pe tonă cfr. Minmet relatează în acest raport că reclamanta pretinde că a solicitat 845 USD pe tonă „fob” clientului Egyptalum și că a respins cererea acestuia de a reduce prețul la 750 USD pe tonă. Potrivit acestui raport, reclamanta a criticat prețul puțin ridicat solicitat de Minmet. Raportul amintit menționează și un schimb de informații privind comportamentul comercial al IQM în Australia, în America de Nord și în Brazilia, precum și referitor la piața din Venezuela. În ceea ce privește această din urmă piață, se precizează că reclamanta a confirmat că dorește să limiteze oferta sa la 6000 de tone metrice, în timp ce Minmet a insistat ca prețurile să depășească 800 USD pe tonă „cfr” [a se vedea și considerentul (96) al deciziei atacate].
Rezultă astfel din documentele referitoare la contactele din 25 octombrie, din 8 și din 9 noiembrie 2000 că întreprinderile în cauză au practicat un control reciproc al nivelurilor prețurilor. În plus, după cum a arătat în mod corect Comisia în decizia atacată, prețurile corespundeau rezultatelor negocierilor desfășurate cu ocazia reuniunii de la Milano. În această privință, trebuie arătat și că documentele din 25 octombrie, din 8 și din 9 noiembrie 2000 menționează contacte ulterioare reuniunii de la Milano între participanții la aceasta, în special între Fluorsid, Minmet și reclamantă, contacte care erau în mod vădit legate de acordul privind prețurile convenite cu ocazia acestei reuniuni, întrucât fac referire la elementele-cheie ale acestui acord.
Acest acord privind prețurile se referea, pe de o parte, la piețele europene. În această privință, raportul reuniunii de la Milano menționează cantitățile de producție și de vânzări de fluorură de aluminiu realizate în anul 2000, în special pentru Norvegia, Suedia, Spania și Italia (pagina 2 din raportul reuniunii de la Milano), precum și previziuni de vânzări pentru anul 2001 pentru România, Italia, Norvegia, Germania și Țările de Jos (paginile 2 și 3 din raportul reuniunii de la Milano). În plus, raportul reuniunii de la Milano evocă un schimb de informații privind vânzările în Europa, între altele în Italia, în România, în Spania, în Scandinavia, în Germania, în Benelux și în Regatul Unit. În această privință, reclamanta a indicat că dorea să majoreze prețul în anul 2001 la 800 USD pe tonă „fca Mordijk” și la 775 USD pe tonă „fob Gabes”, având drept rezultat că prețul producătorului european ar fi fost de 775/800 USD pe tonă „fca/fob” [pagina 6 din raportul de la Milano; a se vedea și considerentul (85) al deciziei atacate și punctul 76 de mai sus].
Pe de altă parte, Comisia a stabilit că acest acord se aplica și în privința a diferite regiuni ale lumii. Astfel, conform raportului reuniunii de la Milano, în ceea ce privește Australia, „ideea de preț” pentru anul 2001 era de 800 USD pe tonă „fob Europe”, și anume „50 % LME fob”, în timp ce prețul european putea fi mai ridicat decât prețul din China și trebuia să fie de 875 USD pe tonă. În ceea ce privește America de Sud, în raport figurează prețuri pentru anul 2000 și prețuri minime pentru anul 2001. Pentru Venezuela apare pentru anul 2001 prețul de 850 USD pe tonă metrică „C & F filo”, iar ca preț minim absolut 890 USD pe tonă metrică. Pentru Brazilia, toți producătorii sunt de acord asupra faptului că prețul trebuie să fie de aproximativ „50 % LME fob” și de 875 USD pe tonă cfr. În ceea ce privește America de Nord, prețul Alcoa pentru anul 2000 este de 775 USD pe tonă metrică „ex Point Comfort” și pentru anul 2001 de 800-825 USD pe tonă metrică „ex Point Comfort”. Furnizorii care nu livrează către Alcoa ar trebui să obțină prețul de 825 USD pe tonă, drept preț „franco depozit”, și de 825 USD pe tonă livrată. Participanții la reuniunea de la Milano și-au arătat interesul de a aproviziona anumite regiuni ale lumii. Pentru India, raportul reuniunii de la Milano arată că există un interes să se vândă 3000 de tone, însă că prețul ar trebui să fie de 900 USD pe tonă metrică livrată. Pentru Turcia, apare prețul de 800 USD pe tonă „fob” [paginile 6 și 7 din raportul reuniunii de la Milano; a se vedea și considerentele (86) și (87) ale deciziei atacate].
În declarațiile sale orale făcute la Comisie la 23 și la 31 august 2006, domnul O., din divizia „Noralf” a Boliden, a afirmat în plus că participanții la reuniunea de la Milano se puseseră de acord asupra clienților fiecăruia, precum și asupra nivelului de preț care trebuia să fie menținut în Europa și în afara Europei. Scopul reuniunii de la Milano ar fi fost și stabilirea unei explicații comune privind modul în care trebuiau introduse noile niveluri ale prețurilor. Participanții la reuniunea de la Milano și-ar fi împărțit cantitățile pe care să le ofere diferiților clienți. Ar fi existat un acord implicit pentru a respecta clienții fiecăruia și livrările furnizate fiecăruia dintre aceștia [a se vedea considerentul (90) al deciziei atacate].
De asemenea, potrivit notei telefonice din 25 octombrie 2000, domnul A., de la IQM, dorea „să rămână în contact” cu domnul T., din divizia „Noralf” a Boliden, și s-a declarat de acord, în privința Australiei, ca divizia „Noralf” a Boliden să livreze 3000 de tone, precizând că livrase 7000 de tone în anul 1999 și că dorea să mențină acest nivel. În plus, rezultă din nota respectivă că, cu această ocazie, domnul T. a amintit prețul de 800 USD care corespundea celui reținut cu ocazia reuniunii de la Milano pentru Australia. Astfel, nota menționată dovedește contactele între divizia „Noralf” a Boliden și IQM după reuniunea de la Milano, privind prețul și cantitățile de fluorură de aluminiu livrate sau oferite în Australia, al căror conținut este conform cu cele convenite la reuniunea de la Milano [a se vedea și considerentul (94) al deciziei atacate].
În sfârșit, din raportul reuniunii de la Milano rezultă de asemenea că, ulterior, participanții la reuniunea de la Milano, și anume Fluorsid, reclamanta și IQM, au schimbat informații privind producția și volumele de vânzări în anul 2000 și previziunile pentru anul 2001 privind diferite țări din lume, cu indicații referitoare la cantități precise, precum și informații raportate la producători și la clienți. Referitor la „piețele individuale”, raportul menționează următoarele [considerentul (84) al deciziei atacate]:
„Am examinat fiecare piață pentru a stabili un nivel general al prețurilor și, în anumite cazuri, o împărțire a pieței. Cu toate acestea, [am] convenit toți că, indiferent cui îi revine vânzarea, trebuie obținut un nivel de preț mai ridicat. În consecință, trebuie descurajată orice reducere importantă” (pagina 5 din raportul reuniunii de la Milano).
Rezultă că participanții la reuniunea de la Milano au schimbat informații sensibile din punct de vedere comercial, printre care cele privind volumele lor de producție, cantitățile vândute sau pe care au preconizat să le vândă, clienții lor atât în Europa, cât și în lume, stabilirea prețurilor lor, precum și împărțirea piețelor între aceștia, pentru a se pune de acord asupra acestor parametri de concurență.
Rezultă din toate aceste probe, al căror conținut ca atare nu este contestat de reclamantă, că Comisia a dovedit corespunzător cerințelor legale existența unui acord de stabilire a prețurilor în sensul articolului 81 CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE, încheiat cu ocazia reuniunii de la Milano, la care a participat reclamanta.
În consecință, în decizia atacată, Comisia a dovedit obiectul anticoncurențial al reuniunii de la Milano și existența unui acord care încalcă articolul 81 alineatul (1) CE, fără a fi necesar să demonstreze că acordul respectiv a produs efecte (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni,
C-49/92 P, Rec., p. I-4125
, punctul 123, și Hotărârea Curții JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 68 de mai sus, punctul 181). În această privință, trebuie amintit că obiectul și efectul anticoncurențial ale unui acord nu sunt condiții cumulative, ci alternative pentru a aprecia dacă un astfel de acord intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE. Or, potrivit constatărilor din jurisprudența constantă, caracterul alternativ al acestei condiții, indicat prin conjuncția „sau”, conduce la necesitatea de a analiza mai întâi chiar obiectul acordului, ținând seama de contextul economic în care acesta trebuie să fie aplicat. Or, nu este necesar să se examineze efectele unui acord din moment ce obiectul anticoncurențial al acestuia din urmă este dovedit (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 6 octombrie 2009, GlaxoSmithKline Services și alții/Comisia și alții,
C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P și C-519/06 P, Rep., p. I-9291
, punctul 55, și Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții,
C-403/08 și C-429/08, Rep., p. I-9083
, punctul 135).
În aceste condiții, nu trebuie examinat dacă criteriile stabilite în jurisprudență care reglementează noțiunea de practică concertată (a se vedea Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 90 de mai sus, punctele 111-114, 131 și 132, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia,
T-9/99, Rec., p. II-1487
, punctele 187 și 190) sunt de asemenea îndeplinite în speță. Astfel, întrucât criteriul privind constituirea unui „acord” este prezent în speță pentru a face aplicabilă interdicția prevăzută la articolul 81 CE, este vorba doar despre o calificare alternativă a aceleiași înțelegeri, care nu are incidență asupra restului analizei.
Rezultă astfel din ansamblul considerațiilor de mai sus că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 81 CE trebuie respins ca nefondat.
2. Cu privire la al doilea aspect, prezentat cu titlu subsidiar, întemeiat pe aspectul că faptele imputate reclamantei nu pot fi calificate drept o încălcare unică și continuă
a) Observații introductive
Reclamanta contestă decizia atacată în ceea ce privește faptul că Comisia ar fi calificat încălcarea drept o încălcare unică și continuă. Comunicarea privind obiecțiunile nu ar fi făcut nicio legătură între diferitele contacte care au avut loc între participanții la înțelegere. În plus, Comisia ar părea să nu mai dispună de probe privind înțelegerea, ulterior reuniunii de la Milano. Contactele bilaterale dintre divizia „Noralf” a Boliden și IQM, pe de o parte, și Fluorsid și reclamanta, pe de altă parte, nu ar permite să se constate că toți participanții la reuniunea de la Milano au avute contacte între ei. În sfârșit, documentele privind contactele din octombrie și din noiembrie 2000 nu ar face referire la reuniunea de la Milano.
Comisia contestă argumentele reclamantei și solicită respingerea celui de al doilea motiv.
b) Cu privire la încălcarea unică și continuă
Mai întâi, trebuie amintit conceptul de încălcare unică și continuă.
S-a statuat că ar fi artificială subdivizarea unui comportament continuu, caracterizat printr-o singură finalitate, considerând că ar fi format din mai multe încălcări distincte, în condițiile în care, dimpotrivă, este vorba despre o încălcare unică concretizată în mod progresiv atât prin acorduri, cât și prin practici concertate (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 90 de mai sus, punctul 81, și Hotărârea Tribunalului din 16 iunie 2011, Putters International/Comisia,
T-211/08, Rep., p. II-3729
, punctul 31).
În aceste împrejurări, o întreprindere care a participat la o încălcare prin comportamente care îi sunt proprii, care intră în sfera de aplicare a noțiunilor de acord sau de practică concertată având un obiect anticoncurențial în înțelesul articolului 81 alineatul (1) CE și care au drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, poate avea de asemenea răspunderea, pentru toată perioada participării sale la încălcarea respectivă, pentru comportamentele altor întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 90 de mai sus, punctul 83, și Hotărârea Putters International/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 32).
Rezultă din această jurisprudență că, pentru a stabili existența unei încălcări unice și continue, Comisia trebuie să dovedească că întreprinderea a intenționat să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de totalitatea participanților și că a avut cunoștință despre comportamentul efectiv, preconizat sau chiar manifestat de alte întreprinderi în urmărirea acelorași scopuri, sau că putea să le prevadă în mod rezonabil și că era pregătită să accepte riscul care decurge din acestea (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 90 de mai sus, punctul 87, și Hotărârea Putters International/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 33).
Astfel, înțelegerile nu pot fi considerate elemente constitutive ale unui acord anticoncurențial unic decât dacă se dovedește că acestea fac parte dintr-un plan global care urmărește un obiectiv comun. În plus, doar dacă întreprinderea, în cazul în care a participat la aceste înțelegeri, a cunoscut sau ar fi trebuit să cunoască faptul că, procedând astfel, se alătura unui acord unic, participarea sa la înțelegerile respective poate constitui expresia aderării sale la acest acord (a se vedea Hotărârea Putters International/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 34 și jurisprudența citată).
Astfel, rezultă din jurisprudența citată la punctele 96-99 de mai sus că, pentru a dovedi participarea la o încălcare unică și continuă, trebuie îndeplinite trei condiții, și anume existența unui plan global care urmărește un obiectiv comun, contribuția cu intenție a întreprinderii la acest plan și faptul că aceasta avea cunoștință despre comportamentele ilicite ale celorlalți participanți (Hotărârea Putters International/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 35).
Astfel, noțiunea de încălcare unică vizează o situație în care mai multe întreprinderi au participat la o încălcare constând într-un comportament continuu prin care se urmărește un singur scop economic, de denaturare a concurenței, sau în încălcări individuale legate între ele printr-o identitate de obiect (același scop al tuturor elementelor) și de subiecte (identitatea întreprinderilor în cauză, conștiente de participarea la obiectul comun) (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia,
T-53/03, Rep., p. II-1333
, punctul 257, Hotărârea Tribunalului din 28 aprilie 2010, Amann & Söhne și Cousin Filterie/Comisia,
T-446/05, Rep., p. II-1255
, punctul 89, și Hotărârea Tribunalului din 24 martie 2011, Aalberts Industries și alții/Comisia,
T-385/06, Rep., p. II-1223
, punctul 86). Această interpretare nu poate fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din respectiva serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui de asemenea, în sine, o încălcare a articolului 81 CE (Hotărârea Aalberts Industries și alții/Comisia, citată anterior, punctul 86, și Hotărârea BPB/Comisia, citată anterior, punctul 252).
În plus, după cum acest aspect a fost recunoscut de o jurisprudență constantă, noțiunea de încălcare unică se poate raporta la calificarea juridică a unui comportament anticoncurențial care constă în acorduri, în practici concertate și în decizii ale asocierilor de întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia,
T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 și T-335/94, Rec., p. II-931
, punctele 696-698, Hotărârea Tribunalului HFB și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 186, Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia,
T-101/05 și T-111/05, Rep., p. II-4949
, punctul 159, și Hotărârea Tribunalului Amann & Söhne și Cousin Filterie/Comisia, punctul 101 de mai sus, punctul 91).
Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într-un „plan de ansamblu”, ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare, privită în ansamblul său (Hotărârea Curții Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, punctul 258, și Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Technische Unie/Comisia,
C-113/04 P, Rec., p. I-8831
, punctul 178, Hotărârea Amann & Söhne și Cousin Filterie/Comisia, punctul 101 de mai sus, punctul 90, și Hotărârea Aalberts Industries și alții/Comisia, punctul 101 de mai sus, punctul 87). Diferitele manifestări ale comportamentului ilicit trebuie analizate într-un context global care explică rațiunea lor de a exista. În această privință, în cadrul administrării probelor, valoarea probantă a diferitor elemente de fapt este majorată sau susținută de celelalte elemente de fapt existente, care, împreună, oferă o imagine logică și completă a unei încălcări unice (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia, T-54/03, nepublicată în Repertoriu, punctul 271).
De asemenea, trebuie precizat că noțiunea de obiectiv unic nu poate fi stabilită printr-o referire generală la denaturarea concurenței pe piața vizată de încălcare, având în vedere că afectarea concurenței constituie, ca obiect sau ca efect, un element inerent oricărui comportament care intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE. O asemenea definiție a noțiunii de obiectiv unic ar risca să priveze noțiunea de încălcare unică și continuă de o parte din sensul ei, în măsura în care ar avea drept consecință faptul că mai multe comportamente referitoare la un sector economic, interzise de articolul 81 alineatul (1) CE, ar trebui calificate în mod sistematic drept elemente constitutive ale unei încălcări unice. Astfel, pentru calificarea a diferite acțiuni drept încălcare unică și continuă, trebuie să se verifice dacă acestea sunt complementare, în sensul că fiecare dintre ele este destinată să facă față uneia sau mai multor consecințe ale concurenței normale și contribuie, prin intermediul unei interacțiuni, la realizarea ansamblului efectelor anticoncurențiale dorite de autorii acestora în cadrul unui plan global care vizează un obiectiv unic. În această privință, trebuie să se țină seama de orice împrejurare care poate să dovedească sau să repună în discuție complementaritatea menționată, precum perioada de aplicare, conținutul (inclusiv metodele utilizate), și, în mod corelativ, obiectivul diverselor acțiuni în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF și UCB/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctele 179-181, Hotărârea Amann & Söhne și Cousin Filterie/Comisia, punctul 101 de mai sus, punctul 92, și Hotărârea Aalberts Industries și alții/Comisia, punctul 101 de mai sus, punctul 88).
În speță, în decizia atacată, Comisia a considerat că reuniunea de la Milano, apelul telefonic dintre divizia „Noralf” a Boliden și IQM, din 25 octombrie 2000, și contactele din noiembrie 2000 constituie o încălcare unică și continuă condusă de voința comună a participanților, între care reclamanta, de a se comporta într-un anumit mod pe piața fluorurii de aluminiu. Potrivit deciziei atacate, participanții la reuniunea respectivă au convenit printr-un acord „și/sau” printr-o practică concertată să își ajusteze comportamentele și să își limiteze astfel autonomia lor în materie de strategie comercială. Aceste comportamente s-ar înscrie în cadrul unui plan global care urmărește un obiectiv anticoncurențial unic și comun, și anume denaturarea evoluției normale a prețurilor fluorurii de aluminiu [considerentele (125)-(128) ale deciziei atacate].
Astfel cum a stabilit Comisia, rezultă din probele pe care s-a întemeiat decizia atacată și care au fost analizate la punctele 73-89 de mai sus că participanții la reuniunea de la Milano, între care reclamanta, au schimbat informații cu privire la prețurile facturate sau care trebuiau să fie facturate și s-au pus de acord cu privire la majorări de prețuri. De asemenea, aceștia au schimbat informații sensibile din punct de vedere comercial cu privire la previziunile de vânzări și la comportamentele lor în diverse regiuni geografice și s-au ținut la curent cu privire la acțiunile, la ofertele și la prețurile lor pe piață în urma reuniunii de la Milano. Toate comportamentele întreprinderilor participante aveau unul și același obiect, și anume majorarea prețului fluorurii de aluminiu și coordonarea corespunzătoare a comportamentului pe piață a participanților la înțelegere. Rezultă din documentele care dovedesc contactele între aceștia după reuniunea de la Milano că participanții la această reuniune au rămas în contact, au continuat să schimbe informații comerciale cu privire la obiectul reuniunii de la Milano, la prețurile oferite diverșilor clienți în diferite regiuni ale lumii și s-au asigurat că acestea corespund celor convenite cu ocazia reuniunii de la Milano. În această privință, faptul că documentele referitoare la contactele din lunile octombrie și noiembrie 2000 nu fac aluzie la reuniunea de la Milano nu este decisiv, iar o referire expresă la reuniunea de la Milano nu este necesară. Astfel, după cum rezultă în mod clar din aceste documente, prețurile menționate în ele corespund perfect cu cele stabilite cu ocazia reuniunii de la Milano. În consecință, Comisia trebuia să concluzioneze că era vorba despre o continuare a comportamentelor pe piață ale membrilor înțelegerii privind prețul fluorurii de aluminiu, astfel cum au fost convenite inițial.
Faptul că diferitele contacte, atât reuniunea de la Milano, cât și contactele ulterioare, au avut loc într-un interval de timp relativ scurt nu afectează concluzia Comisiei privind existența unei încălcări unice și continue. Pentru a constitui o încălcare unică și continuă, nu se impune o durată minimă sau un număr minim de acte sau de întâlniri, însă durata și frecvența ridicate pot întări constatarea privind existența unei astfel de încălcări. Este determinant ca diferitele elemente să se înscrie într-un plan de ansamblu, aspect demonstrat de Comisie în decizia atacată. Era vorba despre comportamente având același obiect, și anume acordul privind prețul fluorurii de aluminiu și respectarea acestui acord de către participanții la înțelegere.
În consecință, Tribunalul consideră că în mod întemeiat Comisia a concluzionat în sensul existenței, în speță, a unei încălcări unice și continue.
Așadar, al doilea motiv trebuie să fie respins.
C –
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare și a articolului 27 din Regulamentul nr. 1/2003
1. Observații introductive
Reclamanta apreciază că, prin adoptarea deciziei atacate, Comisia a încălcat articolul 27 din Regulamentul nr. 1/2003, precum și principiul fundamental al respectării dreptului la apărare. Decizia atacată ar sancționa alte fapte și împrejurări decât cele reținute împotriva reclamantei în comunicarea privind obiecțiunile. Aceste diferențe ar fi adus atingere dreptului reclamantei de a-și exprima în mod util punctul de vedere în cadrul procedurii administrative. Ar exista diferențe semnificative în ceea ce privește participanții și durata încălcării. Sfera geografică a înțelegerii imputată în decizia atacată ar fi în mod considerabil mai largă decât domeniul de aplicare al practicilor restrictive descrise în comunicarea privind obiecțiunile. Economia, structura și obiectivul încălcării descrise în decizia atacată nu ar corespunde descrierii încălcării care figurează în comunicarea privind obiecțiunile. Potrivit acesteia, reclamanta ar fi participat la o încălcare complexă de lungă durată, care s-a caracterizat printr-o etapă pregătitoare de întâlniri bilaterale și printr-o etapă definitivă în urma încheierii unui acord în Grecia la 29 iulie 1999, în cursul căreia fuseseră convenite prețurile pentru anul 2000. Reuniunea de la Milano, împreună cu reuniunea din Grecia, ar constitui punctul culminant al înțelegerii și ar fi permis întreprinderilor în cauză să stabilească prețurile pentru anul 2001. Comisia nu ar fi identificat dovada niciunei alte reuniuni privind înțelegerea în cursul anilor următori reuniunii de la Milano. Contactele ulterioare s-ar fi limitat la schimburi de informații bilaterale. În schimb, în decizia atacată s-ar face abstracție de etapa pregătitoare și de reuniunea din Grecia, s-ar descrie reuniunea de la Milano în sensul că marchează începutul unei alte încălcări, în urma unei serii de evenimente anterioare, și s-ar constata că contactele ulterioare reuniunii de la Milano ar fi permis participanților să supravegheze punerea în aplicare a pretinsului lor acord. În plus, în decizia atacată, Comisia s-ar întemeia pe înscrisuri care nu au fost avute în vedere în comunicarea privind obiecțiunile. Reclamanta concluzionează în sensul că diferențele dintre încălcarea avută în vedere în comunicarea privind obiecțiunile și cea sancționată prin decizia atacată sunt de asemenea natură încât doar prin lectura acesteia din urmă reclamanta a putut lua cunoștință de adevăratele obiecțiuni formulate de Comisie. În cursul procedurii administrative, reclamanta nu ar fi avut ocazia să se exprime cu privire la rolul primordial al reuniunii de la Milano, nici asupra contactelor ulterioare care se presupune că au pus-o în aplicare. Comunicarea privind obiecțiunile ar fi o sursă de confuzie pentru reclamantă și în ceea ce privește dimensiunea geografică a înțelegerii. Reclamanta nu ar fi putut să se exprime asupra elementelor noi care ar fi determinat Comisia să rețină calificarea de încălcare unică și continuă pentru o încălcare diferită bazată pe contacte asupra cărora reclamanta nu ar fi avut ocazia să se exprime. Astfel, Comisia nu ar fi respectat dreptul la apărare al reclamantei. Atingerea adusă dreptului la apărare ar fi cu atât mai gravă cu cât, fără îndoială, dacă părțile ar fi fost în măsură să își invoce argumentele, rezultatul procedurii ar fi putut fi diferit.
Comisia contestă argumentele reclamantei. În această privință, Comisia amintește principiile privind comunicarea privind obiecțiunile în contextul respectării dreptului la apărare. În special, comunicarea privind obiecțiunile ar trebui să cuprindă o expunere a obiecțiunilor suficient de clară pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință de comportamentele care le sunt imputate de Comisie. Or, decizia finală nu ar trebui să fie în mod necesar o copie exactă a comunicării privind obiecțiunile, având în vedere că Comisia ar trebui să fie în măsură să țină cont în decizie de răspunsurile întreprinderilor în cauză.
În ceea ce privește durata încălcării și numărul de participanți la aceasta, Comisia susține că ea ar trebui să își poată modifica aprecierea privind durata încălcării și participanții la aceasta, în special atunci când reduce întinderea obiecțiunilor reținute. În decizia atacată, Comisia ar fi reținut perioada 12 iulie 2000-31 decembrie 2000 în loc de perioada 30 iunie 1997-31 decembrie 2001. Dreptul la apărare al reclamantei nu ar fi încălcat ca urmare a acestor diferențe. În ceea ce privește sfera geografică a înțelegerii, Comisia amintește dimensiunea mondială a înțelegerii, care ar fi fost deja stabilită în comunicarea privind obiecțiunile și care ar rezulta în mod clar din raportul reuniunii de la Milano. Reclamanta ar fi avut cunoștință de dimensiunea mondială a înțelegerii și ar fi avut posibilitatea să se exprime cu privire la aceasta în cursul procedurii administrative. Comisia respinge argumentele reclamantei referitoare la logica și la structura înțelegerii. În ceea ce privește natura încălcării, Comisia observă că atât în comunicarea privind obiecțiunile, cât și în decizia atacată se reține că activitățile anticoncurențiale descrise prezintă caracteristicile de acorduri „și/sau” de practici concertate în sensul articolului 81 CE și că acest comportament constituie o încălcare unică și continuă. În plus, faptele reținute în susținerea încălcării ar fi fost cunoscute de reclamantă, care ar fi avut ocazia să își facă cunoscut punctul de vedere în cursul procedurii administrative. Contrar afirmațiilor reclamantei, decizia atacată nu ar face abstracție de etapa pregătitoare, iar reuniunea din Grecia și reuniunea de la Milano nu ar fi începutul unei încălcări concepute „
ab nihilo
”. Cu toate acestea, elementele de probă pentru perioada care a precedat reuniunea de la Milano nu ar fi fost suficiente. În plus, reclamanta ar fi avut ocazia să se exprime asupra rolului primordial al reuniunii de la Milano, precum și asupra contactelor bilaterale care au avut loc ulterior reuniunii de la Milano.
Cu privire la documentele referitoare la contacte din 8 și din 9 noiembrie 2000 între Minmet și reclamantă, Comisia menționează că aceste documente erau cuprinse în dosarul transmis reclamantei împreună cu comunicarea privind obiecțiunile și că ar fi fost utilizate de Comisie în decizia atacată, drept răspuns la argumentele reclamantei care negau existența unui acord. Pe de altă parte, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia ar fi indicat că, ulterior reuniunii de la Milano, societățile implicate în acord ar fi continuat să schimbe informații pe piață prin intermediul unor contacte bilaterale. În orice caz, Comisia apreciază că elementele de probă referitoare la reuniunea de la Milano demonstrează corespunzător cerințelor legale participarea reclamantei la încălcarea descrisă în comunicarea privind obiecțiunile și în decizia atacată și că reclamanta nu ar fi demonstrat că s-ar fi distanțat de acordul încheiat cu ocazia acestei reuniuni.
Așadar, primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, ar trebui să fie respins drept nefondat.
2. Aprecierea Tribunalului
a) Generalități
Trebuie amintit că respectarea dreptului la apărare în cadrul desfășurării procedurilor administrative în materie de politică privind concurența constituie un principiu general de drept al Uniunii, a cărui respectare este asigurată de instanțele Uniunii (a se vedea Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia,
C-534/07 P, Rep., p. I-7415
, punctul 26 și jurisprudența citată).
Potrivit unei jurisprudențe constante, respectarea dreptului la apărare impune ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii în cauză să i se fi oferit posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor și al circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului (a se vedea Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia,
100/80-103/80, Rec., p. 1825
, punctul 10, Hotărârea Curții din 6 aprilie 1995, BPB Industries și British Gypsum/Comisia,
C-310/93 P, Rec., p. I-865
, punctul 21, și Hotărârea Curții din 9 iulie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia,
C-511/06 P, Rep., p. I-5843
, punctul 88 și jurisprudența citată).
Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 reflectă acest principiu, întrucât prevede să li se transmită părților o comunicare privind obiecțiunile, care trebuie să conțină în mod clar toate elementele esențiale pe care se bazează Comisia în acest stadiu al procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, punctul 67), pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt reproșate de Comisie, precum și de elementele de probă de care aceasta dispune (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia,
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P și C-254/99 P, Rec., p. I-8375
, punctele 315 și 316, și Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, punctele 66 și 67) și să se poată apăra în mod eficient, înainte de adoptarea unei decizii definitive de către Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea Archer Daniels Midland/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctele 85 și 86). Această cerință este respectată dacă în decizie nu se rețin în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele avute în vedere în comunicarea privind obiecțiunile și dacă aceasta cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia,
T-213/00, Rec., p. II-913
, punctul 109 și jurisprudența citată).
Totuși, elementele esențiale pe care se întemeiază Comisia în comunicarea privind obiecțiunile pot fi enunțate în mod succint, iar decizia finală nu trebuie să fie în mod necesar o copie a comunicării privind obiecțiunile (Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctul 14), întrucât această comunicare constituie un document pregătitor ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 noiembrie 1987, British American Tobacco și Reynolds Industries/Comisia,
142/84 și 156/84, Rec., p. 4487
, punctul 70). Astfel, sunt admisibile acele adăugări la comunicarea privind obiecțiunile care sunt efectuate în urma memoriului în răspuns al părților, ale căror argumente demonstrează că acestea au putut să își exercite în mod efectiv dreptul la apărare. Comisia poate de asemenea, în lumina procedurii administrative, să modifice sau să adauge argumente de fapt sau de drept în sprijinul obiecțiunilor pe care le-a formulat (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 28 februarie 2002, Compagnie générale maritime și alții/Comisia,
T-86/95, Rec., p. II-1011
, punctul 448, și Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia,
T-310/01, Rec., p. II-4071
, punctul 438). În consecință, până la adoptarea unei decizii finale, Comisia poate, în special în lumina observațiilor scrise sau orale ale părților, fie să abandoneze unele sau chiar totalitatea obiecțiunilor formulate inițial în privința lor și să își modifice astfel poziția în favoarea lor, fie, invers, să decidă să adauge noi obiecțiuni, cu condiția să dea întreprinderilor în cauză ocazia de a-și prezenta punctul de vedere în legătură cu acest subiect (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia,
T-191/98, T-212/98-T-214/98, Rec., p. II-3275
, punctul 115 și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, după cum s-a recunoscut în jurisprudență, încălcarea dreptului la apărare are loc atunci când există o posibilitate ca, din cauza unei nereguli săvârșite de Comisie, procedura administrativă desfășurată de aceasta să fi avut un rezultat diferit. O întreprindere reclamantă dovedește că o astfel de încălcare a avut loc atunci când demonstrează suficient nu că decizia Comisiei ar fi avut un conținut diferit, ci că și-ar fi putut asigura mai bine apărarea în cazul inexistenței neregulii procedurale, de exemplu deoarece ar fi putut utiliza în apărarea sa documente la care i s-a refuzat accesul în cursul procedurii administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia,
C-194/99 P, Rec., p. I-10821
, punctul 31 și jurisprudența citată, și Hotărârea Curții din 1 iulie 2010, Knauf Gips/Comisia,
C-407/08 P, Rep., p. I-6375
, punctul 28; a se vedea de asemenea prin analogie Hotărârea Curții din 1 octombrie 2009, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Consiliul,
C-141/08 P, Rep., p. I-9147
, punctul 94).
Cu privire, mai precis, la dreptul de acces la dosar, potrivit unei jurisprudențe constate privind ipoteza în care s-a refuzat accesul la un document, s-a recunoscut că este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul respectiv în apărare (a se vedea Hotărârea Curții din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia,
C-109/10 P, Rep., p. I-10329
, punctul 57 și jurisprudența citată, și Concluziile avocatului general Kokott prezentate în această cauză, Rep., p. I-10329, punctul 171 și jurisprudența citată, Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, punctele 74 și 75, Hotărârea Knauf Gips/Comisia, punctul 119 de mai sus, punctul 23, și Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 117 de mai sus, punctele 318 și 324). Nu revine acestei întreprinderi sarcina să demonstreze că respectiva neregulă ar fi influențat în detrimentul său derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei, ci doar să demonstreze că neregula a putut influența derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia, citate anterior, punctele 179 și 181, și Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hercules Chemicals/Comisia,
C-51/92 P, Rec., p. I-4235
, punctul 81, Hotărârea Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 117 de mai sus, punctul 318, Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Corus UK/Comisia,
C-199/99 P, Rec., p. I-11177
, punctul 128, și Hotărârea Curții Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, punctul 74). În cazul nedivulgării unor documente, întreprinderea în cauză nu trebuie, așadar, să facă dovada că rezultatul procedurii administrative ar fi fost diferit în cazul divulgării documentelor (a se vedea Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia, citate anterior, punctul 181, și Hotărârea Knauf Gips/Comisia, punctul 119 de mai sus, punctul 28). Ar fi suficient ca întreprinderea în cauză să demonstreze că exista o șansă, oricât de redusă, ca documentele care nu au fost divulgate în cursul procedurii administrative să îi fi fost utile pentru apărarea sa (a se vedea Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 25 octombrie 2011, Solvay/Comisia, citate anterior, punctul 181, și Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 66 de mai sus, punctul 131).
b) Aprecierea în prezenta cauză
Introducere
În cauză, reclamanta impută Comisiei că în decizia atacată a reținut alte fapte și împrejurări incriminatorii decât cele reținute în comunicarea privind obiecțiunile. Acestea s-ar raporta la participanții la înțelegere și la durata acesteia, precum și la sfera geografică și la descrierea încălcării. În plus, în decizia atacată, Comisia s-ar întemeia pe înscrisuri care nu au fost avute în vedere în comunicarea privind obiecțiunile. Reclamanta afirmă că nu a putut să se exprime cu privire la aceste aspecte.
Cu privire la critica referitoare la participanții la înțelegere și la durata acesteia
Referitor la afirmația reclamantei privind existența unei diferențe raportat la participanții la încălcare, trebuie observat că, în decizia atacată, Comisia a redus numărul de participanți la încălcare față de cei menționați în comunicarea privind obiecțiunile. După cum s-a amintit la punctele 117 și 118 de mai sus, în cursul procedurii administrative, Comisia își poate adapta sau chiar modifica aprecierea, în special având în vedere răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile. Or, faptul că o întreprindere terță, alta decât reclamanta, era destinatara comunicării privind obiecțiunile, însă nu a deciziei atacate, nu aduce atingere dreptului la apărare al reclamantei. Prin urmare, prin reducerea numărului de destinatari ai deciziei atacate, Comisia nu a încălcat dreptul al apărare al reclamantei. Pe de altă parte, Tribunalul constată că reclamanta nu invocă niciun argument în susținerea acestei teze.
Cu privire la durata încălcării, trebuie observat că durata reținută în decizia atacată, și anume perioada 12 iulie-31 decembrie 2000, este mai redusă decât cea enunțată în comunicarea privind obiecțiunile, și anume perioada 30 iunie 1997-31 decembrie 2001. În decizia atacată, Comisia a considerat că anumite elemente indicau că existau deja unele practici coluzive în industria fluorurii de aluminiu înainte de reuniunea de la Milano din 12 iulie 2000, însă că nu exista nicio probă decisivă pentru această perioadă anterioară [considerentul (73) al deciziei atacate]. Din aceasta rezultă că, în cursul procedurii administrative, Comisia a redus durata încălcării în funcție de valoarea probantă acordată elementelor de probă, și a precizat că dispunea de elemente de probă certe privind existența unei înțelegeri doar începând cu 12 iulie 2000, odată cu reuniunea de la Milano și cu probele privind aceasta și conținutul său [considerentele (73)-(76) și (144) ale deciziei atacate]. Astfel, faptul că în decizia atacată reuniunea de la Milano este considerată drept dovadă a începutului încălcării, iar nu deja reuniunea din Grecia din 29 iulie 2009, după cum s-a reținut în comunicarea privind obiecțiunile, constituie o restrângere a duratei încălcării afirmate de Comisie. Această restrângere nu constituie o obiecțiune suplimentară și nu a adus deloc atingere intereselor reclamantei. Dimpotrivă, reducerea duratei încălcării reținute în decizia atacată este favorabilă reclamantei și, așadar, în principiu nu poate aduce atingere intereselor sale (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 68 de mai sus, punctul 435). Aceasta echivalează cu renunțarea în parte și admisibilă la o obiecțiune de către Comisie, în favoarea reclamantei (a se vedea prin analogie Hotărârea Atlantic Container Line și alții/Comisia, punctul 118 de mai sus, punctul 115).
În plus, se impune să se constate că reclamanta a avut ocazia să își prezinte observațiile cu privire la comunicarea privind obiecțiunile, inclusiv cu privire la mențiunile referitoare la o durată mai lungă a încălcării care includea perioada mai scurtă reținută în final în decizia atacată. În cadrul procedurii administrative, reclamanta a susținut doar că „durata trebuia să fie limitată la data schimburilor efective de informații, și anume 12 iulie 2000” [considerentul (168) al deciziei atacate, cu trimitere la considerentul (245) al deciziei menționate].
În consecință, în decizia atacată, Comisia nu a încălcat nici dreptul la apărare al reclamantei în legătură cu durata încălcării.
Cu privire la critica referitoare la sfera geografică a înțelegerii
În legătură cu critica referitoare la sfera geografică a înțelegerii, este suficient să se constate că Comisia a reținut o întindere mondială a înțelegerii, în comunicarea privind obiecțiunile, respectiv în decizia atacată. Astfel, dimensiunea geografică a încălcării este calificată drept mondială atât la punctul 163 din comunicarea privind obiecțiunile, cât și în considerentul (136) al deciziei atacate.
Din aceasta rezultă că, în mod contrar afirmațiilor reclamantei, între comunicarea privind obiecțiunile și decizia atacată nu există o diferență în ceea ce privește sfera geografică. În plus, reclamanta a avut posibilitatea să se exprime cu privire la sfera geografică mondială a înțelegerii care figurează în comunicarea privind obiecțiunile. În consecință, trebuie concluzionat că nu s-a adus atingere dreptului la apărare al reclamantei în această privință.
Cu privire la critica referitoare la logica și la structura înțelegerii și la documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000
i) Introducere
Reclamanta afirmă că încălcarea descrisă în decizia atacată nu corespunde cu cea descrisă în comunicarea privind obiecțiunile, în special în ceea ce privește „economia”, „structura” și „obiectivul” său.
Or, cele mai importante fapte reținute de Comisie în decizia atacată în susținerea constatării încălcării corespund cu cele invocate în comunicarea privind obiecțiunile. Rezultă că aceste fapte erau cunoscute de reclamantă și că ea a avut ocazia să se exprime cu privire la acest aspect în cursul procedurii administrative (a se vedea punctele 62-70 din răspunsul reclamantei la comunicarea privind obiecțiunile). Astfel, reuniunea de la Milano și rolul său important au fost deja anunțate în mod suficient în comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea punctele 103-116, 151, 163-165 și 200 din comunicarea privind obiecțiunile). La punctul 16 din cererea introductivă, chiar reclamanta citează comunicarea privind obiecțiunile în sensul că aceasta menționează că reuniunea de la Milano, împreună cu reuniunea din Grecia, ar constitui „punctul culminant al înțelegerii”.
Reclamanta susține că Comisia ar fi întemeiat decizia atacată pe înscrisuri care nu au fost avute în vedere în comunicarea privind obiecțiunile, în special documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000. În cursul procedurii administrative, reclamanta nu ar fi avut ocazia să se exprime cu privire la contactele ulterioare reuniunii de la Milano.
ii) Cu privire la conținutul comunicării privind obiecțiunile
În comunicarea privind obiecțiunile, Comisia a considerat că existaseră contacte începând cu anul 1997 (punctul 76 și următoarele) și a menționat o reuniune în Grecia din 29 iulie 1999 (punctul 85 și următoarele), precum și „contacte ulterioare” (punctul 92 și următoarele) și reuniunea de la Milano (punctul 103 și următoarele). În comunicarea privind obiecțiunile, în descrierea situației de fapt cu privire la funcționarea înțelegerii, se menționează contacte între membrii înțelegerii, între care contacte ulterioare reuniunii de la Milano. Comisia a considerat că, în „[u]rma reuniunii de la Milano, societățile implicate în acordul care se stabilise au continuat să împărtășească informații privind piața fluorurii de aluminiu, prin intermediul unor contacte bilaterale” (punctul 117). În această privință, Comisia menționează expres contacte din 25 octombrie 2000, contacte în cursul anului 2001, o conferință în perioada 17-21 februarie 2002, o altă conferință la San Diego, California (Statele Unite) la 6 martie 2003, precum și contacte în ianuarie 2004 și la 21 ianuarie 2005 (punctele 118-123). În plus, Comisia a indicat că înțelegerea fusese pusă în aplicare, fapt de care va ține cont în aprecierea gravității încălcării (punctul 227).
Cu privire la durata încălcării, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia a considerat că încălcarea ar fi început la 30 iunie 1997, data reuniunii de la Sousse (Tunisia), s-ar fi intensificat odată cu reuniunea din Grecia din 29 iulie 1999, „atunci când a fost încheiat și a intrat în vigoare acordul definitiv privind majorarea prețurilor pentru vânzările din anul 2000”, și că un acord similar ar fi fost încheiat la 12 iulie 2000 la Milano pentru prețurile la vânzări pentru anul 2001. Din aceasta Comisia a concluzionat că, în privința Fluorsid, a reclamantei și a IQM, încălcarea ar fi continuat „cel puțin până la 31 decembrie 2001”, sfârșitul perioadei de aplicare a acestui acord corespunzând sfârșitului perioadei la care fuseseră efectuate vânzările vizate de acordul respectiv (punctul 216).
iii) Cu privire la conținutul deciziei atacate
În considerentele (155) și (156) ale deciziei atacate, Comisia menționează „contacte bilaterale în toamna anului 2000”, în special cele din 25 octombrie și din 8 și din 9 noiembrie 2000. Aceste contacte ar demonstra o continuare a acordului convenit la reuniunea de la Milano în vederea punerii sale în aplicare. În considerentul (239) al deciziei atacate, Comisia menționează din nou documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000 privind punerea în aplicare a înțelegerii, în contextul stabilirii cuantumului de bază al amenzii. Comisia precizează că a luat în considerare gradul de aplicare a încălcării pentru a stabili proporția din valoarea vânzărilor de care trebuia să se țină seama și face trimitere în special la considerentele (154)-(156) ale deciziei atacate.
Cu privire la durata încălcării, în decizia atacată, Comisia consideră că durata acordului a acoperit cel puțin perioada 12 iulie-31 decembrie 2000 [considerentele (241) și (147) ale deciziei atacate]. Potrivit considerentului (146) al deciziei atacate, „contractele de furnizare ar fi negociate în avans pe o perioadă care începe în cursul celui de al doilea semestru al fiecărui an calendaristic și se termină la sfârșitul aceluiași an calendaristic sau în cursul primelor cinci luni ale anului calendaristic următor”. Astfel, Comisia a considerat că, în conformitate cu practica din sectorul fluorurii de aluminiu, prețurile s-ar stabili în avans pentru exercițiul financiar următor.
În sfârșit, trebuie precizat că documentele referitoare la contactele ulterioare reuniunii de la Milano, printre care contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000, nu sunt menționate în partea deciziei atacate referitoare la durata încălcării.
iv) Apreciere
– Cu privire la accesul la documentele în cauză, în cursul procedurii administrative
Comunicarea privind obiecțiunile indicase documente privind contactele ulterioare reuniunii de la Milano, astfel cum au fost menționate la punctul 131 de mai sus. Însă trebuie să se constate că comunicarea privind obiecțiunile nu precizează expres documentele care se referă la contactele bilaterale din 8 și din 9 noiembrie 2000, care sunt, în schimb, menționate în decizia atacată.
Totuși, aceste documente referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000 erau cuprinse în dosarul administrativ al Comisiei, care le-a comunicat părților din procedura administrativă, printre care reclamanta, cu ocazia trimiterii comunicării privind obiecțiunile, în vederea exercitării dreptului la apărare și de acces la dosar. Așadar, reclamanta a avut acces la toate aceste documente. În consecință, situația din prezenta cauză diferă considerabil de cazurile în care se refuză accesul la dosar sau la anumite documente, situații în care în jurisprudență s-a recunoscut existența unei încălcări a dreptului la apărare. Astfel, nu se contestă că, pe de o parte, reclamanta a beneficiat de un acces complet la dosar, inclusiv la documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000, și că, pe de altă parte, contactele ulterioare reuniunii de la Milano au fost menționate expres, desigur în mod general, în comunicarea privind obiecțiunile.
– Cu privire la importanța documentelor în cauză pentru aprecierea săvârșirii încălcării
Atât contactele bilaterale din 8 și din 9 noiembrie 2001, care nu sunt menționate în comunicarea privind obiecțiunile, cât și cele care sunt expres menționate în aceasta indică faptul că reclamanta a fost implicată în înțelegere și în punerea sa în aplicare ulterior reuniunii de la Milano. Or, în această privință, era suficient ca, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia să își fi întemeiat aprecierea referitoare la o încălcare unică și continuă și la punerea sa în aplicare pe diferite elemente, printre care reuniunea de la Milano și contacte bilaterale și multilaterale ulterioare acesteia din urmă, în special un contact din 25 octombrie 2000. Astfel, înseși elementele de probă expuse în comunicarea privind obiecțiunile erau deja suficiente pentru a o avertiza pe reclamantă asupra faptului că Comisia le putea utiliza în privința sa drept mijloace de probă incriminatorii. Având în vedere documentele referitoare la contactele ulterioare reuniunii de la Milano, menționate în comunicarea privind obiecțiunile, documentele privind contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000 nu erau, așadar, elemente indispensabile pentru a dovedi încălcarea continuă și punerea sa în aplicare. Astfel, în considerentul (156) al deciziei atacate, în special la nota de subsol 128, Comisia face referire și la contactul din 25 octombrie 2000, care fusese deja menționat la punctul 118 din comunicarea privind obiecțiunile. În consecință, documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000 nu erau în sine decisive pentru rezultatul la care Comisia a ajuns în decizia atacată, având în vedere că o încălcare continuă, precum și punerea sa în aplicare, ulterioare datei de 31 decembrie 2000, fuseseră deja reținute în comunicarea privind obiecțiunile pe baza altor elemente de probă.
În această privință, trebuie amintit că, după cum s-a confirmat în jurisprudența citată la punctul 119 de mai sus, încălcarea dreptului la apărare are loc doar atunci când există o posibilitate ca, în absența unei nereguli procedurale săvârșite, și anume, în speță, lipsa unor trimiteri exprese la documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000, procedura administrativă să fi putut avea un rezultat diferit.
Or, trebuie să se constate că această situație nu se regăsește în prezenta cauză.
Astfel, după cum s-a constatat la punctul 137 de mai sus, reclamanta a avut acces la documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000, fără ca ea să fi dedus din acestea niciun element dezincriminator, fie în cadrul procedurii administrative, fie pe parcursul procesului. În plus, în etapa procedurii administrative, reclamanta chiar a renunțat să formuleze o poziție cu privire la contactele ulterioare reuniunii de la Milano care erau expres menționate în comunicarea privind obiecțiunile (punctele 117-123 din comunicarea privind obiecțiunile). De asemenea, pe parcursul procesului, reclamanta nu a explicat și nici nu a susținut prin dovezi în ce mod lipsa menționării exprese a documentelor respective în comunicarea privind obiecțiunile ar fi adus atingere eficacității apărării sale în cursul procedurii administrative și cum ar fi putut să aibă o apărare mai eficace dacă ar fi fost expres informată, cu această ocazie, cu privire la intenția Comisiei de a utiliza în decizia atacată documentele din 8 și din 9 noiembrie 2000 drept probe incriminatorii pentru a dovedi participarea reclamantei la încălcare și la săvârșirea sa. Dimpotrivă, ținând seama de conținutul acestor documente, precum și de faptul că reclamanta avea cunoștință pe deplin de acestea, trebuie concluzionat că reclamanta nu a dovedit că din acestea ar fi putut deduce elemente dezincriminatorii în favoarea sa în ceea ce privește existența unui acord și punerea sa în aplicare. În această privință, trebuie precizat că Comisia nu a ținut cont – la aprecierea gravității încălcării în vederea calculării cuantumului amenzii – de efectele încălcării în cauză. În consecință, reclamanta nu este în măsură să dovedească că faptul că nu a fost informată, în comunicarea privind obiecțiunile, cu privire la intenția Comisiei de a utiliza documentele în cauză drept dovezi incriminatorii a fost de natură să afecteze eficacitatea apărării sale și, prin urmare, rezultatul la care ajunsese Comisia în decizia atacată (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, punctul 120 de mai sus, punctul 56 și jurisprudența citată, menținută prin Hotărârea din 8 iulie 1999, Hercules Chemicals/Comisia, punctul 120 de mai sus, punctul 80).
– Cu privire la importanța documentelor în cauză pentru aprecierea duratei încălcării
Atât în comunicarea privind obiecțiunile, cât și în decizia atacată, durata încălcării nu a fost întemeiată pe contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000 ulterioare reuniunii de la Milano. În ceea ce privește durata încălcării după reuniunea de la Milano, decizia atacată nu diferă de comunicarea privind obiecțiunile, în care se stabilise o durată care depășea de asemenea data reuniunii de la Milano, ajungând până la 31 decembrie 2001, în ceea ce o privește în special pe reclamantă. Prin urmare, reclamanta era perfect în măsură să recunoască pertinența elementelor de probă privind contacte ulterioare reuniunii de la Milano între întreprinderile în cauză, precum cele cuprinse atât în comunicarea privind obiecțiunile, cât și în decizia atacată, pentru determinarea duratei încălcării pe care Comisia a dedus-o în esență din practica sectorului fluorurii de aluminiu, potrivit căreia prețurile se stabilesc în avans pentru exercițiul financiar următor. Ținând cont de această practică, Comisia era întemeiată să considere, pe baza elementelor de probă deja expres menționate în comunicarea privind obiecțiunile, că întregul semestru avut în vedere până la 31 decembrie 2001 era cuprins în durata încălcării. În această privință, trimiterea suplimentară, în decizia atacată, la documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000 este lipsită de importanță.
În plus, trebuie precizat că durata reținută de Comisie în decizia atacată este durata minimă a unei încălcări, perioadele mai reduse de un semestru fiind considerate drept un semestru, iar factorul de multiplicare aplicat la cuantumul de bază al amenzii fiind doar de 0,5 în ambele cazuri. Astfel, presupunând chiar că durata încălcării a fost limitată doar la reuniunea de la Milano, fără a ține cont de efectele acordului care a fost convenit la această reuniune și de contactele ulterioare reuniunii respective, factorul duratei pentru stabilirea amenzii ar fi fost același.
v) Concluzie
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie concluzionat în sensul că dreptul la apărare al reclamantei nu a fost încălcat. Așadar, primul motiv trebuie să fie respins.
D –
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003 și a Orientărilor din anul 2006 privind stabilirea cuantumului amenzii
1. Observații introductive
Mai întâi, trebuie precizat că în speță este vorba despre un caz de aplicare a Orientărilor din anul 2006.
Acest motiv se împarte, în esență, în trei aspecte, și anume, în primul rând, încălcarea principiului încrederii legitime, în al doilea rând, aplicarea eronată a Orientărilor din anul 2006 cu privire la stabilirea valorii vânzărilor și, în al treilea rând, stabilirea greșită a cuantumului de bază al amenzii și a cuantumului suplimentar.
Cu titlu introductiv, trebuie amintite principiile generale care reglementează stabilirea cuantumului amenzilor.
Conform articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, la stabilirea valorii amenzii care trebuie aplicată pentru încălcări ale articolului 81 alineatul (1) CE se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării.
Potrivit unei jurisprudențe constante, gravitatea încălcărilor dreptului concurenței trebuie să fie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum ar fi împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, fără să fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia,
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P și C-213/02 P, Rec., p. I-5425
, punctul 241, Hotărârea Curții Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 115 de mai sus, punctul 54, și Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Group Bank și alții/Comisia,
C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P și C-137/07 P, Rep., p. I-8681
, punctul 91).
În jurisprudență s-a recunoscut că, în vederea stabilirii cuantumului amenzilor, trebuie să se țină seama de durata încălcărilor și de toate elementele de natură să fie luate în considerare la aprecierea gravității acestora, cum ar fi comportamentul fiecărei întreprinderi, rolul avut de fiecare dintre ele în instituirea practicilor concertate, profitul pe care l-au putut obține din aceste practici, dimensiunea lor și valoarea mărfurilor în cauză, precum și riscul pe care încălcările de acest tip îl reprezintă pentru Comunitate (a se vedea Hotărârea Curții din 8 decembrie 2011, Chalkor/Comisia,
C-386/10 P, Rep., p. I-13085
, punctul 56 și jurisprudența citată).
S-a statuat de asemenea că trebuie să se țină seama de elemente obiective, precum conținutul și durata comportamentelor anticoncurențiale, numărul și intensitatea acestora, întinderea pieței afectate și atingerea adusă ordinii publice economice. Analiza trebuie să ia în considerare și importanța relativă și cota de piață a întreprinderilor responsabile, precum și eventualele încălcări repetate (a se vedea Hotărârea Chalkor/Comisia, punctul 150 de mai sus, punctul 57 și jurisprudența citată).
Numărul important de elemente impune Comisiei o examinare aprofundată a circumstanțelor încălcării (Hotărârea Chalkor/Comisia, punctul 150 de mai sus, punctul 58).
În vederea asigurării transparenței și a caracterului obiectiv al deciziilor prin care se stabilesc amenzi pentru încălcarea normelor de concurență, Comisia a adoptat orientări privind calcularea amenzilor (punctul 3 din Orientările din anul 2006). În aceste orientări, Comisia precizează în ce mod va lua în considerare anumite circumstanțe ale încălcării și consecințele care vor putea fi deduse din acestea în ceea ce privește cuantumul amenzii (Hotărârea Chalkor/Comisia, punctul 150 de mai sus, punctul 59).
Orientările, cu privire la care Curtea a hotărât că prevăd o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta într-un caz particular fără a indica motive care să fie compatibile cu principiul egalității de tratament, se limitează să descrie metoda de examinare a încălcării urmată de Comisie și criteriile pe care aceasta se obligă să le ia în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzii (a se vedea Hotărârea Chalkor/Comisia, punctul 150 de mai sus, punctul 60 și jurisprudența citată).
Astfel, orientările sunt un instrument menit să precizeze, cu respectarea normelor de drept de rang superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii de apreciere la stabilirea amenzilor, conferită de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Orientările nu constituie, așadar, temeiul juridic al unei decizii prin care se aplică amenzi, întrucât această decizie este întemeiată pe Regulamentul nr. 1/2003, ci determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și-a impus-o în scopul stabilirii cuantumurilor amenzilor aplicate prin această decizie și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 149 de mai sus, punctele 209-213, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia,
T-259/02-T-264/02 și T-271/02, Rec., p. II-5169
, punctele 219 și 223).
Astfel, deși orientările nu pot fi calificate ca normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată de administrație și de la care administrația nu se poate îndepărta într-un caz particular fără a avea justificări, cu riscul de a încălca principiile securității juridice și egalității de tratament (Hotărârea Curții Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 149 de mai sus, punctele 209 și 210, și Hotărârea Curții din 18 mai 2006, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia,
C-397/03 P, Rec., p. I-4429
, punctul 91).
Conform punctului 5 din Orientările din anul 2006, astfel cum sunt aplicabile în speță, Comisia trebuie să utilizeze ca bază pentru stabilirea cuantumului amenzilor valoarea vânzărilor de bunuri sau servicii care au legătură cu încălcarea. De asemenea, durata încălcării trebuie să fie luată în considerare ca element important. Combinarea valorii vânzărilor care au legătură cu încălcarea cu durata acesteia reflectă importanța economică a încălcării, precum și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi participante la încălcare. Conform punctului 6 din Orientările din anul 2006, referirea la aceste elemente oferă o bună imagine asupra valorii aproximative a amenzii și nu ar trebui să fie considerată drept baza unei „metode de calcul automat și aritmetic”.
Potrivit punctelor 10 și 11 din Orientările din anul 2006, în vederea stabilirii amenzii, Comisia determină pentru fiecare întreprindere un cuantum de bază pe care îl poate ajusta.
În temeiul punctelor 12 și 13 din Orientările din anul 2006, cuantumul de bază al amenzii se fixează în raport cu valoarea vânzărilor de bunuri sau de servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul SEE, în mod normal în cursul ultimului an complet de participare a sa la încălcare. Potrivit punctului 15 din Orientările din anul 2006, Comisia utilizează „cele mai bune date disponibile”.
Punctul 18 din Orientările din anul 2006 prevede următoarele:
„Atunci când sfera geografică a unei încălcări depășește teritoriul Spațiului Economic European (denumit în continuare «SEE») (de exemplu în cazul cartelurilor mondiale), este posibil ca vânzările relevante ale întreprinderii în interiorul SEE să nu reflecte în mod adecvat ponderea fiecărei întreprinderi în încălcare. Acesta poate fi, în special, cazul acordurilor mondiale de împărțire a pieței.
În astfel de circumstanțe, pentru a reflecta atât dimensiunea totală a vânzărilor relevante în SEE, cât și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi în încălcare, Comisia poate estima valoarea totală a vânzărilor de bunuri sau servicii care au legătură cu încălcarea în sectorul geografic (mai mare decât SEE) în cauză, poate determina cota de vânzări a fiecărei întreprinderi participante la încălcare pe această piață și poate aplica această cotă vânzărilor totale ale acelorași întreprinderi în interiorul SEE. Rezultatul se utilizează cu titlu de valoare a vânzărilor în scopul determinării cuantumului de bază al amenzii.”
În temeiul punctului 19 din Orientările din anul 2006, cuantumul de bază al amenzii este legat de o proporție din valoarea vânzărilor, determinată în funcție de gradul de gravitate al încălcării, multiplicată cu numărul de ani în cursul cărora a avut loc încălcarea. Conform punctului 20 din Orientările din anul 2006, evaluarea gravității se face caz cu caz pentru fiecare tip de încălcare, ținându-se seama de toate circumstanțele relevante în cazul respectiv. Potrivit punctului 21 din Orientările din anul 2006, ca regulă generală, proporția din valoarea vânzărilor luată în calcul se fixează la un nivel de maximum 30 %.
2. Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiului încrederii legitime
Trebuie observat că, în titlul celui de al treilea motiv formulat, reclamanta se referă și la încălcarea principiului încrederii legitime cu privire la stabilirea cuantumului amenzii, fără însă să dezvolte sau să susțină cu probe acest aspect în cadrul argumentelor invocate în susținerea prezentului motiv.
Or, în temeiul articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, orice cerere trebuie să indice obiectul litigiului și să cuprindă o expunere sumară a motivelor invocate. Independent de orice problemă terminologică, această prezentare trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să își exercite controlul jurisdicțional. Potrivit unei jurisprudențe constante, Tribunalul este obligat să respingă drept inadmisibil un capăt de cerere care îi este prezentat, în condițiile în care elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază acest capăt de cerere nu reies în mod coerent și comprehensibil din textul cererii înseși (Hotărârea Curții din 18 iulie 2006, Rossi/OAPI,
C-214/05 P, Rec., p. I-7057
, punctul 37, Ordonanța Curții din 13 martie 2007, Arizona Chemical și alții/Comisia, C-150/06 P, punctul 45, și Hotărârea Curții din 16 decembrie 2010, AceaElectrabel/Comisia,
C-480/09 P, Rep., p. I-13335
, punctul 28).
În special, deși prezentarea motivelor acțiunii pe fond, mai degrabă decât din punctul de vedere al calificării lor juridice, poate fi suficientă, aceasta este subordonată însă condiției ca motivele respective să rezulte cu suficientă claritate din cererea introductivă. În plus, simpla enunțare abstractă a motivelor nu îndeplinește cerințele amintite mai sus și cererea introductivă trebuie să clarifice în ce constau motivele invocate. Nu îndeplinește aceste cerințe minime o cerere introductivă care nu cuprinde nicio expunere, chiar sumară, a motivelor sau a elementelor de drept invocate, de natură să permită pârâtului să aprecieze pe ce motive își întemeiază reclamantul acțiunea sau să înțeleagă cum pot fi susținute concluziile sale (Hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 1997, Tremblay și alții/Comisia,
T-224/95, Rec., p. II-2215
, punctul 79, și Hotărârea Tribunalului din 26 martie 2010, Proges/Comisia, T-577/08, nepublicată în Repertoriu, punctele 19-21).
În consecință, întrucât reclamanta s-a limitat să invoce încălcarea principiului încrederii legitime, fără însă să explice chiar și succint aspectul menționat, acesta trebuie respins drept inadmisibil.
3. Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe aplicarea eronată a Orientărilor din anul 2006 în raport cu stabilirea valorii vânzărilor
a) Observații introductive
În speță, reclamanta afirmă că valoarea vânzărilor sale a fost calculată conform modalităților prevăzute la punctul 18 din orientările privind calcularea amenzilor, însă că Comisia a săvârșit două erori în aplicarea acestui punct. În primul rând, în considerentul (25) al deciziei atacate s-ar reține o cifră de afaceri mondială de 34339694 de euro pentru anul 2000, care ar fi fost comunicată de reclamantă în răspunsul său din 30 octombrie 2006. Reclamanta consideră că această cifră de afaceri nu corespundea celei mai bune cifre disponibile la momentul adoptării deciziei atacate. La 25 aprilie 2008, reclamanta ar fi furnizat datele care au făcut obiectul unui audit la cererea expresă a Comisiei, potrivit cărora cifra de afaceri a reclamantei pentru anul 2000 s-ar ridica la 32368925 de euro, date care ar fi trebuit să fie utilizate de Comisie conform punctului 15 din Orientările din anul 2006. În al doilea rând, Comisia nu ar fi aplicat corect punctul 18 din Orientările din anul 2006. Comisia ar fi estimat procentul de vânzări al fiecărei întreprinderi într-un sector geografic mai larg decât SEE în raport cu vânzările participanților la înțelegere. Această estimare ar fi trebuit să se facă în raport cu vânzările tuturor celorlalte întreprinderi care își desfășoară activitatea pe piața fluorurii de aluminiu. În sfârșit, reclamanta apreciază că dacă Comisia ar fi utilizat cifrele care au făcut obiectul unui audit, inferioare cifrelor reținute, și dacă ar fi aplicat corect punctul 18, aceasta ar fi ajuns la un procent mai redus decât cel de 28,5 %, menționat în decizia atacată.
Comisia contestă argumentele invocate de reclamantă și solicită respingerea acestui aspect al celui de al treilea motiv.
Trebuie remarcat că, în speță, reclamanta atacă cuantumul de bază stabilit de Comisie în decizia atacată, contestând valoarea vânzărilor determinată de Comisie, precum și gravitatea încălcării. Cu toate acestea, reclamanta nu contestă durata încălcării și nici ajustările cuantumului de bază.
Acest aspect cuprinde două părți, și anume, pe de o parte, utilizarea unor cifre incorecte de vânzări pentru calcularea cuantumurilor amenzilor și, pe de altă parte, aplicarea eronată a punctului 18 din Orientările din anul 2006 prin neluarea în considerare a vânzărilor altor întreprinderi care nu au participat la înțelegere.
b) Cu privire la cifrele de afaceri utilizate de Comisie
Reclamanta susține că Comisia ar fi utilizat cifre inexacte de vânzări în vederea calculării amenzilor.
Cu privire la cuantumul de bază, Orientările din anul 2006 prevăd că acesta se fixează în raport cu valoarea vânzărilor de bunuri sau de servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul SEE, în mod normal în cursul ultimului an complet de participare a sa la încălcare (punctele 12 și 13 din Orientările din anul 2006). În acest scop, Comisia utilizează „cele mai bune date disponibile” (punctul 15 din Orientările din anul 2006).
Atunci când sfera geografică a unei încălcări depășește teritoriul SEE, de exemplu în cazul cartelurilor mondiale, precum în speță, punctul 18 din Orientările din anul 2006 prevede că este posibil ca vânzările relevante ale întreprinderii în interiorul SEE să nu reflecte în mod adecvat ponderea fiecărei întreprinderi în încălcare, cum ar putea fi în special cazul acordurilor mondiale de împărțire a pieței. În astfel de circumstanțe, Comisia poate estima valoarea totală a vânzărilor de bunuri sau de servicii care au legătură cu încălcarea în sectorul geografic în cauză, mai mare decât SEE, poate determina cota de vânzări a fiecărei întreprinderi participante la încălcare pe această piață și poate aplica această cotă vânzărilor totale ale acelorași întreprinderi în interiorul SEE.
În cauză, reclamanta furnizase cifre de afaceri pentru anii 1997-2005 privind vânzările sale de fluorură de aluminiu atât la nivel mondial, cât și în SEE, prin scrisoarea din 30 octombrie 2006, precum și prin scrisoarea din 25 aprilie 2008, pentru anii 1999, 2000 și 2001. În scrisoarea din 25 aprilie 2008 se indică și rata de schimb a dinarului tunisian în euro pentru anii menționați, printre care anul 2000.
În decizia atacată, Comisia a stabilit că vânzările de fluorură de aluminiu realizate de reclamantă în anul 2000 în SEE se ridicau la suma de 8146129 de euro, iar în sectorul geografic vizat de încălcare, așadar sectorul mondial, vânzările se ridicau la suma de 34339694 de euro [considerentul (25) al deciziei atacate]. Comisia a precizat că s-a întemeiat pe cifrele furnizate de reclamantă la 30 octombrie 2006, precum și pe scrisorile reclamantei din 25 aprilie 2008 și din 12 mai 2008 și că a utilizat ratele de schimb furnizate de reclamantă în scrisoarea sa din 25 aprilie 2008 pentru conversia dinarului tunisian în euro.
Cu privire la cifrele de afaceri menționate în documentul din 25 aprilie 2008, se precizează că acestea sunt exprimate „fob net de comisioane”, și anume fără a include cheltuielile de transport și comisioanele. Or, cifra de afaceri care reflectă în mod complet cuantumul real al tranzacției este cea care prezintă interes pentru stabilirea valorii vânzărilor, în vederea determinării cuantumului de bază al amenzii. Astfel, cifra de afaceri așa cum rezultă din contabilitatea întreprinderii este cea care trebuie să fie luată în considerare. Pe de altă parte, Comisia a precizat că adresase reclamantei o cerere de informații privind cifrele de afaceri trimise la 25 aprilie 2008, cerere la care reclamanta nu ar fi răspuns în mod complet. În plus, trebuie amintit punctul 16 din Orientările din anul 2006, care prevede că, atunci când datele puse la dispoziție de o întreprindere sunt incomplete sau nu sunt fiabile, Comisia poate determina valoarea vânzărilor acelei întreprinderi pe baza datelor parțiale obținute și/sau a oricăror alte informații pe care le consideră pertinente sau adecvate.
Pe de altă parte, după cum afirmă Comisia, valoarea vânzărilor reflectă prețul astfel cum este facturat clientului, fără deducerea costurilor de transport sau a altor cheltuieli. În acest context, trebuie amintită jurisprudența potrivit căreia, în ceea ce privește cheltuielile de transport, trebuie considerat că, din moment ce un producător livrează la destinație cantitățile vândute, la cererea clientului, serviciul de transport face parte integrantă din vânzarea produsului. Prețul solicitat pentru un asemenea serviciu, chiar dacă ar corespunde rambursării sumelor datorate de vânzător transportatorului independent la care a făcut apel pentru acest serviciu, este, așadar, o componentă a prețului global de vânzare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia,
T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T-46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 și T-104/95, Rec., p. II-491
, punctul 5030).
În consecință, Comisia a considerat în mod întemeiat că cifrele furnizate la 30 octombrie 2006 erau cele mai bune cifre disponibile în sensul punctului 15 din Orientările din anul 2006. În consecință, această primă parte a primului aspect al motivului, întemeiată pe aplicarea eronată a Orientărilor din anul 2006 cu privire la stabilirea valorii vânzărilor, trebuie să fie respinsă.
Trebuie precizat în această privință că, în considerentul (229) al deciziei atacate, Comisia menționează că, în temeiul punctului 18 din Orientările din anul 2006, valoarea vânzărilor calculată în SEE pentru reclamantă este de 6739601 euro. Cu privire la acest aspect, Comisia face trimitere la datele furnizate de reclamantă la 30 octombrie 2006, potrivit cărora valoarea vânzărilor sale în anul 2000 a fost de 8146129 de euro în SEE și de 34339694 de euro în zona geografică vizată de încălcare, așadar la nivel mondial [considerentul (25) al deciziei atacate].
c) Cu privire la vânzări și la cota de piață
Cu privire la a doua parte a acestui aspect al motivului, trebuie amintit că, în decizia atacată, Comisia a precizat că, în temeiul punctului 18 din Orientările din anul 2006, ponderea relativă a fiecărei întreprinderi în cauză corespundea procentului din vânzările sale care au legătură cu încălcarea în sectorul geografic vizat de înțelegere, în raport cu vânzările totale în acest sector ale întreprinderilor în cauză. În continuare, acest procent trebuia aplicat vânzărilor totale în SEE care au legătură cu încălcarea ale întreprinderilor în cauză [considerentul (232) al deciziei atacate]. În consecință, Comisia a precizat că aspectul dacă vânzările captive ale altor întreprinderi trebuiau să fie luate în considerare și problema privind modul exact de definire a pieței geografice erau lipsite de interes pentru calcularea valorii vânzărilor și a amenzii definitive [considerentul (233) al deciziei atacate].
Pe de altă parte, conform considerentului (32) al deciziei atacate, anumiți „mari producători de aluminiu și, așadar, mari consumatori de fluorură de aluminiu au o producție «captivă» importantă de fluorură de aluminiu, ceea ce înseamnă că produc (în principal) pentru propriul uz, chiar dacă, pe perioada încălcării, au și cumpărat fluorură de aluminiu de la alți producători”.
Reclamanta contestă legalitatea considerentului (232) și următoarelor ale deciziei atacate, pentru motivul că în acestea Comisia ar fi aplicat în mod eronat punctul 18 din Orientările din anul 2006. Astfel, potrivit reclamantei, Comisia nu a ținut cont de vânzările efectuate de alte întreprinderi care nu au participat la înțelegere, printre care întreprinderi care au o producție captivă. În plus, Comisia ar fi contrazis propria practică decizională.
Având în vedere aceste critici, trebuie amintit că, în temeiul punctului 18 din Orientările din anul 2006, pentru a reflecta atât dimensiunea totală a vânzărilor relevante în SEE, cât și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi în încălcare, Comisia poate estima valoarea totală a vânzărilor de bunuri sau servicii care au legătură cu încălcarea în sectorul geografic (mai mare decât SEE) în cauză, poate determina cota de vânzări a fiecărei întreprinderi participante la încălcare pe această piață și poate aplica această cotă vânzărilor totale ale acelorași întreprinderi în interiorul SEE. Rezultatul se utilizează cu titlu de valoare a vânzărilor în scopul determinării cuantumului de bază al amenzii.
Rezultă din structura și din textul punctului 18 din Orientările din anul 2006 că expresia „valoarea totală a vânzărilor de bunuri sau servicii care au legătură cu încălcarea” trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează valoarea totală a vânzărilor întreprinderilor care participă la încălcare, iar nu valoarea totală a vânzărilor tuturor întreprinderilor active pe piața pe care întreprinderile au săvârșit încălcarea. Astfel, vânzările întreprinderilor care nu participă la încălcare nu sunt vânzări „care au legătură cu încălcarea”.
În plus, această interpretare literală se alătură structurii punctului 18 din Orientările din anul 2006, care urmărește să reflecte atât dimensiunea totală a vânzărilor în cauză, cât și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi în încălcare. Acest din urmă obiectiv implică să fie luată în considerare doar valoarea vânzărilor întreprinderilor care participă la încălcare.
În sfârșit, interpretarea precedentă se înscrie în contextul și în economia tuturor Orientărilor din anul 2006 care vizează să utilizeze drept bază pentru stabilirea amenzii valoarea vânzărilor afectate de încălcare. După cum subliniază Comisia, valoarea vânzărilor luate în considerare în temeiul punctelor 13 și 14 din Orientările din anul 2006, care figurează în același titlu ca punctul 18, corespunde valorii vânzărilor realizate de întreprindere ca urmare a încălcării.
Această interpretare nu este repusă în discuție de trimiterea la „piață” care figurează la punctul 18 din Orientările din anul 2006. Astfel, această „piață” nu face trimitere decât la piața geografică mai vastă decât SEE afectată de vânzările întreprinderilor care participă la încălcare.
În consecință, reclamanta afirmă în mod greșit că respectarea orientărilor ar fi determinat Comisia să ia în considerare vânzări ale celorlalte întreprinderi, precum și producția captivă a unor operatori precum Alcan și Alcoa.
Contrar celor afirmate de reclamantă, interpretarea respectivă a Orientărilor din anul 2006 nu este infirmată de practica decizională anterioară a Comisiei, astfel cum a fost ilustrată prin Decizia 2002/742/CE a Comisiei din 5 decembrie 2001 privind o procedură în temeiul articolului 81 din Tratatul CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/E-1/36.604 – Acid citric) (
JO 2002, L 239, p. 18
), care ar consta în ajustarea cuantumului amenzilor în funcție de ponderea relativă a părților în cadrul unor înțelegeri care se extind dincolo de teritoriul Uniunii.
Astfel, după cum s-a recunoscut în jurisprudență, faptul că în trecut Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru diferite tipuri de încălcări nu o poate priva de posibilitatea de a ridica acest nivel în limitele indicate în Regulamentul nr. 1/2003 dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii Uniunii privind concurența, ci, dimpotrivă, aplicarea eficace a normelor de concurență ale Uniunii impune posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici. Acest lucru este valabil nu numai atunci când Comisia majorează nivelul cuantumului amenzilor, aplicând amenzi în cadrul unor decizii individuale, ci și atunci când această majorare se efectuează prin aplicarea, în diverse cauze, a unor reguli de conduită cu o aplicabilitate generală, precum liniile directoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 149 de mai sus, punctele 227 și 230).
Or, practica decizională anterioară la care se referă reclamanta era întemeiată pe Comunicarea Comisiei din 14 ianuarie 1998 referitoare la liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (
JO C 9, p. 3
, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare din anul 1998”).
În plus, la punctele 3-5 din Orientările din anul 2006, Comisia a precizat că dorea să dezvolte și să îmbunătățească politica sa în materie de amenzi prin care se urmărea sancționarea încălcărilor și descurajarea altor întreprinderi să aibă comportamente contrare articolelor 81 CE și 82 CE sau să continue să aibă astfel de comportamente. În vederea îndeplinirii acestor obiective, Comisia a considerat că era corect să utilizeze drept bază pentru stabilirea cuantumurilor amenzilor valoarea vânzărilor de bunuri sau servicii care au legătură cu încălcarea. Astfel, Comisia a expus motivul pentru care adoptase o nouă metodă privind calcularea cuantumului amenzii, și anume necesitatea de a asigura implementarea mai eficace a politicii de concurență a Uniunii, iar reclamanta nu a invocat argumente de natură să repună în discuție temeinicia acestei schimbări de abordare.
În consecință, dispozițiile Orientărilor din anul 2006 nu trebuiau interpretate în funcție de aplicarea dată Liniilor directoare din anul 1998.
Pentru motivele de mai sus, trebuie respinsă și a doua parte a celui de al doilea aspect.
4. Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de bază al amenzii și pe aplicarea greșită a cuantumului suplimentar
Reclamanta susține că Comisia ar fi săvârșit erori cu privire la aprecierea gravității încălcării, mai concret privind evaluarea naturii sale, precum și în analiza sa referitoare la cota de piață a destinatarilor deciziei atacate. În plus, în mod greșit Comisia ar fi considerat punerea în aplicare printre factorii pe care se întemeiază cuantumul de bază al amenzii.
Astfel, reclamanta invocă aprecierea eronată a încălcării de către Comisie. Faptele reținute împotriva reclamantei ar putea cel mult să fie calificate drept schimb ocazional de informații, care nu ar constitui încălcări clare ale dreptului concurenței și nu ar face parte din categoria acordurilor orizontale de stabilire a prețurilor, în sensul punctelor 23 și 24 din orientări. Calificarea de către Comisie, în decizia atacată, drept acord orizontal de stabilire a prețurilor și, în consecință, drept restrângere gravă a concurenței ar fi determinat-o pe aceasta să majoreze cuantumul de bază cu un cuantum suplimentar, conform punctului 25 din Orientările din anul 2006. În plus, reclamanta afirmă că încălcarea reținută nu poate fi calificată drept încălcare unică și continuă. În acest context, reclamanta invocă din nou pretinsa încălcare a dreptului la apărare, care nu ar permite Tribunalului să își exercite competența pe fond. În consecință, reclamanta solicită modificarea de către Tribunal a considerentelor (236) și (242) ale deciziei atacate.
Potrivit reclamantei, cota de piață cumulată de 35 % constatată în decizia atacată ar imputa înțelegerii prezumate o pondere economică disproporționată, întrucât acest procent ar fi fost calculat făcând abstracție de producția captivă a marilor producători de aluminiu. Astfel, Comisia ar fi făcut o analiză incorectă a unuia dintre principalii factori de apreciere a gravității încălcării în cauză.
În sfârșit, Comisia ar fi considerat că acordul de la Milano privind o pretinsă majorare a prețurilor ar fi avut o continuare în al doilea semestru al anului 2000 și s-ar referi la contactele bilaterale dintre IQM și divizia „Noralf” a Boliden din 25 octombrie 2000 și la discuțiile dintre reclamantă și Fluorsid din noiembrie 2000, deși aceste contacte bilaterale nu ar fi avut nicio legătură cu reuniunea de la Milano și nu ar putea să fie reținute împotriva reclamantei, întrucât nu au fost avute în vedere în comunicarea privind obiecțiunile. Astfel, în absența unor documente sau a unor alte mijloace de probă valabile, ulterioare datei reuniunii de la Milano, nu ar putea fi dedusă nicio punere în aplicare a înțelegerii. Ar rezulta necesitatea de a anula integral cuantumul adițional și de a diminua în mod substanțial procentul de 17 % aplicat pentru a stabili cuantumul de bază.
Comisia contestă argumentele reclamantei și solicită respingerea acestui al treilea aspect al celui de al treilea motiv.
În cauză, trebuie amintit că, în ceea ce privește existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, în mod întemeiat Comisia a considerat că existase o înțelegere, un acord orizontal de stabilire a prețurilor și de împărțire a pieței între participanți printre care reclamanta (a se vedea punctele 66-92 de mai sus). Acest aspect nu poate fi repus în discuție în prezent de afirmațiile reclamantei privind amenda impusă de Comisie.
În plus, spre deosebire de cele afirmate de reclamantă, în decizia atacată, conform punctului 23 din Orientările din anul 2006, Comisia a considerat în mod corect că în speță era vorba despre o încălcare care a constat, între altele, într-un acord orizontal de stabilire a prețurilor care, prin însăși natura sa, se numără printre restrângerile cele mai grave ale concurenței.
Prin urmare, fără a săvârși nicio eroare, Comisia a aplicat punctul 25 din Orientările din anul 2006, care prevede că, „independent de durata participării unei întreprinderi la încălcare, Comisia include în cuantumul de bază o sumă între 15 % și 25 % din valoarea vânzărilor [...], pentru a descuraja întreprinderile [...] să participe la acorduri orizontale de fixare a prețului [și] de împărțire a pieței”, și a ținut seama în special de factori precum natura încălcării, cota de piață cumulată a tuturor participanților, sfera geografică a încălcării și punerea în aplicare sau nu a încălcării, astfel cum sunt prevăzuți la punctul 22 din Orientările din anul 2006.
În decizia atacată, Comisia a considerat că cota de piață cumulată nu ar fi depășit 35 % în SEE în anul 2000 [considerentul (237) al deciziei atacate, cu trimitere la considerentul (33) al acesteia] și că sfera geografică a încălcării ar fi fost mondială [considerentul (238) al deciziei atacate, cu trimitere la considerentul (136) al acesteia]. De altfel, trebuie observat că Comisia a precizat că a luat în considerare o cotă de piață mai redusă de 35 %, ceea ce a determinat-o să nu majoreze cuantumul de bază. Aceste elemente privind gravitatea încălcării au fost stabilite corect de Comisie, astfel cum s-a dezvoltat la punctele 199-201 de mai sus.
Cu privire la punerea în aplicare a înțelegerii, Comisia a considerat în mod întemeiat în decizia atacată că acordul de la Milano a fost continuat în cel de al doilea semestru al anului 2000. Astfel, în decizia atacată, Comisia a demonstrat existența unui acord între destinatarii deciziei, printre care reclamanta. A fost dovedită încheierea unui acord cu ocazia reuniunii de la Milano, precum și contactele bilaterale ulterioare acestei reuniuni, în special la 25 octombrie 2000. După cum s-a stabilit mai sus în cadrul primului motiv privind existența încălcării, cu ocazia acestor contacte bilaterale, destinatarii deciziei atacate, în special reclamanta, au exercitat un control reciproc al nivelurilor prețurilor. Prețurile indicate în cursul acestor contacte ulterioare reuniunii de la Milano corespund conținutului acordului încheiat la această reuniune. În consecință, Comisia a considerat în mod valid că aceste contacte se refereau la acordul reuniunii de la Milano și constituie, așadar, dovada punerii în aplicare a înțelegerii.
Având în vedere că, după cum s-a dezvoltat la punctele 66-109, al doilea motiv formulat de reclamantă este respins și că este confirmată decizia atacată prin care se stabilește existența unui acord, precum și durata și gravitatea sa, această parte a celui de al treilea motiv, întemeiată pe stabilirea greșită a cuantumului de bază al amenzii, trebuie respinsă drept nefondată.
În consecință, în mod întemeiat Comisia putea lua drept proporție pentru stabilirea cuantumului de bază al amenzii care urma să fie aplicată reclamantei cifra de 17 % din valoarea vânzărilor.
În definitiv, deși durata încălcării nu a fost contestată de reclamantă, trebuie observat că, în decizia atacată, Comisia a stabilit că această durată corespundea „cel puțin” perioadei 12 iulie-31 decembrie 2000, și anume o perioadă inferioară unui semestru. Conform punctului 24 din Orientările din anul 2006, Comisia a aplicat factorul de multiplicare de 0,5. Astfel, punctul 24 din Orientările din anul 2006 prevede că, pentru a ține seama pe deplin de durata participării fiecărei întreprinderi la încălcare, cuantumul determinat în funcție de valoarea vânzărilor se multiplică cu numărul de ani de participare la încălcare, perioadele mai mici de un semestru fiind considerate o jumătate de an.
În consecință, al treilea motiv trebuie să fie respins.
E –
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 36 din acordul euromediteraneean, a principiului solicitudinii și a curtoaziei internaționale
1. Observații introductive
Reclamanta susține că normele de concurență ale acordului euromediteraneean se aplică în prezenta cauză, chiar și în paralel cu normele de concurență ale Uniunii. Or, Comisia ar fi exclus aplicarea articolului 36 alineatul (1) din acordul euromediteraneean în favoarea aplicării exclusive a normelor de concurență ale Uniunii. Procedând astfel, Comisia ar fi invocat clauza de salvgardare prevăzută la articolul 36 alineatul (6) din acordul euromediteraneean. Adoptarea unei astfel de măsuri unilaterale ar fi trebuit să fie precedată de o consultare a Comitetului de asociere. Reclamanta consideră că nerespectarea procedurii prevăzute de acordul euromediteraneean constituie o încălcare a unei formalități esențiale, a cărei respectare ar fi putut avea o influență determinantă asupra rezultatului cauzei. Abordarea unilaterală urmată de Comisie ar fi contrară nu doar articolului 36 din acordul euromediteraneean, ci și principiului curtoaziei internaționale, precum și obligației sale de solicitudine.
Comisia contestă argumentele reclamantei și solicită respingerea celui de al patrulea motiv.
După cum s-a recunoscut în jurisprudență, dreptul concurenței al Uniunii este aplicabil unei înțelegeri care își produce efectele pe teritoriul pieței interne, independent de faptul că una dintre întreprinderile care participă la un acord este situată într-o țară terță (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 25 noiembrie 1971, Béguelin Import,
22/71, Rec., p. 949
, punctele 22-29, Hotărârea Curții din 27 septembrie 1988, Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia,
89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 și 125/85-129/85, Rec., p. 5193
, punctele 11-23, și Hotărârea Atlantic Container Line și alții/Comisia, punctul 118 de mai sus, punctele 69-93).
2. Cu privire la acordul euromediteraneean
Acordul euromediteraneean dintre Comunitate și Tunisia se înscrie în contextul acordurilor euromediteraneene de asociere a Comunității cu șapte țări din sudul Mării Mediterane. Aceste acorduri oferă un cadru dialogului politic nord-sud, servesc drept bază pentru liberalizarea progresivă a schimburilor în spațiul mediteraneean și stabilesc condițiile de cooperare în domeniile economic, social și cultural între Comunitate și fiecare țară parteneră.
Cu privire la acordul euromediteraneean, independent de natura sa juridică și de efectul său în ordinea juridică a Uniunii, este suficient să se constate că acesta nu prevalează asupra dreptului Uniunii aplicabil, în special asupra articolului 81 CE, și nu exclude aplicarea acestuia din urmă. Dimpotrivă, articolul 36 din acordul euromediteraneean invocat de reclamantă prevede angajamentul părților să aplice dreptul concurenței și prevede expres că orice practică contrară este evaluată pe baza criteriilor care decurg din aplicarea normelor prevăzute la articolele 81 CE, 82 CE și 87 CE [articolul 36 alineatul (2) din acordul euromediteraneean]. Articolul 36 alineatul (6) din acordul euromediteraneean prevede doar o consultare a Comitetului de Asociere în anumite condiții, între altele dacă dreptul concurenței nu este în măsură să soluționeze problema.
Decizia atacată nu privește o practică care afectează în mod specific comerțul dintre Uniunea Europeană și Tunisia, ci o practică de dimensiune mondială care afectează piața europeană. În decizia atacată, Comisia și-a exercitat competența și a aplicat articolul 81 CE privind afectarea concurenței în interiorul SEE. În schimb, decizia atacată nu intră în domeniul de aplicare al acordului euromediteraneean și,
a fortiori
, nu este contrară acestui acord. În consecință, nu exista niciun motiv pentru a aplica acordul euromediteraneean și mecanismele sale.
Aceste argumente sunt, așadar, nefondate și trebuie să fie respinse.
3. Cu privire la curtoazia internațională și la „principiul solicitudinii”
În ceea ce privește argumentul reclamantei întemeiat pe nerespectarea curtoaziei internaționale (
comitas gentium
), reclamanta nu a explicat acest principiu invocat, nici nu a determinat impactul său și nici nu a precizat în ce mod acesta ar pune în discuție legalitatea deciziei atacate. Nu este posibil să se cunoască motivul pentru care din aceasta ar rezulta că Comisia ar fi trebuit „să contacteze autoritățile tunisiene înainte de a aplica unilateral dispozițiile comunitare de concurență”.
În plus, în măsura în care argumentul invocat de reclamantă ar urmări să conteste competența Comunității de a aplica normele sale de concurență în privința unor comportamente precum cele care au fost constatate în cauză (Hotărârea Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, punctul 210 de mai sus, punctele 31 și 32), se impune în orice caz ca acesta să fie respins. Astfel, Comisia este competentă să urmărească și să sancționeze încălcări ale articolului 81 CE cu privire la piața europeană. Or, Comisia a stabilit o astfel de încălcare în cauză. În aceste condiții, competența Comisiei pentru a aplica normele de concurență ale Comunității în privința unor astfel de comportamente este dovedită în raport cu normele de drept internațional public (a se vedea în acest sens Hotărârea Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, punctul 210 de mai sus, punctul 18; a se vedea prin analogie și Hotărârea Tribunalului din 25 martie 1999, Gencor/Comisia,
T-102/96, Rec., p. II-753
, punctul 89 și următoarele).
În ceea ce privește pretinsa „obligație de solicitudine” invocată de reclamantă, potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să contacteze în special autoritățile tunisiene, aceasta nu este nici susținută cu probe, nici explicată. Nu este, așadar, clar ce invocă reclamanta. Pe de altă parte, reclamanta nu indică nici modul în care acest principiu general de drept internațional ar afecta legalitatea deciziei atacate.
Or, în temeiul articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, orice cerere trebuie să indice obiectul litigiului și să cuprindă o expunere sumară a motivelor invocate. În această privință, trebuie amintite principiile și jurisprudența menționate la punctele 163 și 164 de mai sus.
Întrucât reclamanta doar a enunțat nerespectarea „curtoaziei internaționale” și a pretins că exista o „obligație de solicitudine”, fără însă să explice chiar și succint argumentele respective, acestea trebuie respinse drept inadmisibile.
În consecință, al patrulea motiv trebuie să fie respins.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, concluziile privind anularea trebuie respinse în totalitate. În plus, în ceea ce privește cererea, prezentată cu titlu subsidiar, prin care se urmărește modificarea cuantumului amenzii impuse reclamantei, având în vedere în special considerațiile precedente, Tribunalul, în exercitarea competenței sale pe fond, nu trebuie să admită această cerere.
În consecință, acțiunea trebuie să fie respinsă în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, potrivit concluziilor Comisiei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Industries chimiques du fluor să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană.

Azizi
Labucka
Frimodt Nielsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 18 iunie 2013.
Semnături
Cuprins

Istoricul cauzei

I – Situația de fapt

II – Decizia atacată

A – Dispozitivul deciziei atacate

B – Motivarea deciziei atacate

1. Cu privire la sectorul fluorurii de aluminiu

2. Cu privire la reuniunea de la Milano și la punerea în aplicare a înțelegerii

3. Cu privire la aplicarea articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE

4. Cu privire la durata încălcării

5. Cu privire la stabilirea cuantumului amenzii

6. Cu privire la circumstanțele atenuante

Procedura și concluziile părților

În drept

I – Cu privire la admisibilitatea acțiunii

II – Cu privire la fond

A – Rezumatul motivelor de anulare

B – Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 CE

1. Cu privire la primul aspect, prin care se susține că faptele imputate reclamantei nu ar constitui o încălcare a articolului 81 CE

a) Observații introductive

b) Amintirea conținutului deciziei atacate

c) Cu privire la proba încălcării

2. Cu privire la al doilea aspect, prezentat cu titlu subsidiar, întemeiat pe aspectul că faptele imputate reclamantei nu pot fi calificate drept o încălcare unică și continuă

a) Observații introductive

b) Cu privire la încălcarea unică și continuă

C – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare și a articolului 27 din Regulamentul nr. 1/2003

1. Observații introductive

2. Aprecierea Tribunalului

a) Generalități

b) Aprecierea în prezenta cauză

Introducere

Cu privire la critica referitoare la participanții la înțelegere și la durata acesteia

Cu privire la critica referitoare la sfera geografică a înțelegerii

Cu privire la critica referitoare la logica și la structura înțelegerii și la documentele referitoare la contactele din 8 și din 9 noiembrie 2000

i) Introducere

ii) Cu privire la conținutul comunicării privind obiecțiunile

iii) Cu privire la conținutul deciziei atacate

iv) Apreciere

– Cu privire la accesul la documentele în cauză, în cursul procedurii administrative

– Cu privire la importanța documentelor în cauză pentru aprecierea săvârșirii încălcării

– Cu privire la importanța documentelor în cauză pentru aprecierea duratei încălcării

v) Concluzie

D – Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003 și a Orientărilor din anul 2006 privind stabilirea cuantumului amenzii

1. Observații introductive

2. Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiului încrederii legitime

3. Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe aplicarea eronată a Orientărilor din anul 2006 în raport cu stabilirea valorii vânzărilor

a) Observații introductive

b) Cu privire la cifrele de afaceri utilizate de Comisie

c) Cu privire la vânzări și la cota de piață

4. Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de bază al amenzii și pe aplicarea greșită a cuantumului suplimentar

E – Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 36 din acordul euromediteraneean, a principiului solicitudinii și a curtoaziei internaționale

1. Observații introductive

2. Cu privire la acordul euromediteraneean

3. Cu privire la curtoazia internațională și la „principiul solicitudinii”

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.