CELEX: 62013CJ0305
Eelotsusetaotlus
Rooma konventsioon lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta
Artikli 4 lõiked 1, 2, 4 ja 5
Poolte poolt õiguse valiku puudumisel kohaldatav õigus
Komisjonitasu ette nägev veoleping
Kaubaveoleping

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada 19. juunil 1980. aastal Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (
EÜT 1980, L 266, lk 1
; ELT eriväljaanne C 169, lk 10; edaspidi „Rooma konventsioon”) artikli 4 lõikeid 1, 2, 4 ja 5.
Taotlus on esitatud ühelt poolt Saksa õiguse alusel asutatud äriühingu Haeger & Schmidt GmbH (edaspidi „Haeger & Schmidt”) ja teiselt poolt Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), Jacques Lorio, Dominique Miqueli kui Prantsuse õiguse alusel asutatud äriühingu Safram intercontinental SARL (edaspidi „Safram”) likvideerija, Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA ning Va Tech JST SA (edaspidi „Va Tech”) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab viimati nimetatud äriühingule oma tegevuse tarbeks ostetud trafo vedamise ajal tekkinud kahju.
Õiguslik raamistik
Rooma konventsioon
Rooma konventsiooni artikkel 4 „Õiguse valiku puudumisel kohaldatav õigus” sätestab:
„1.   Kui lepingu suhtes kohaldatavat õigust ei ole artikli 3 kohaselt valitud, kohaldatakse lepingu suhtes selle riigi õigust, millega leping on kõige tugevamalt seotud. Lepingu eraldatava osa suhtes, mis on tugevamalt seotud mõne teise riigiga, võib erandina kohaldada kõnealuse teise riigi õigust.
2.   Kui käesoleva artikli lõike 5 sätetest ei tulene teisiti, eeldatakse, et leping on kõige tugevamalt seotud riigiga, kus on lepingu sõlmimise ajal selle poole elukoht, kes peab täitma lepingule iseloomuliku kohustuse, või juriidilise isiku või organiseeritud isikute ühenduse puhul selle juhtorgani asukoht. Kui leping sõlmitakse kõnealuse poole majandus- või kutsetegevuse käigus, loetakse selleks riigiks siiski riik, kus toimub põhitegevus, või kui lepingu tingimuste alusel tuleb lepingule iseloomulik kohustus täita tegevuskohas, mis ei ole põhitegevuskoht, siis riik, kus see teine tegevuskoht asub.
[…]
4.   Kaubaveolepingu suhtes ei kohaldata lõike 2 kohast eeldust. Kui lepingu sõlmimise ajal on vedaja põhitegevuskoht riigis, kus toimub ka laadimine või mahalaadimine või kus on ka kaubasaa[t]ja põhitegevuskoht, eeldatakse, et selline leping on kõige tugevamalt seotud nimetatud riigiga. Selle lõike kohaldamisel loetakse kaubaveolepinguks ka tšarterid ühe reisi kohta ja muud lepingud, mille põhieesmärk on kaubavedu.
5.   Lõiget 2 ei kohaldata, kui lepingule iseloomulik kohustus ei ole määratletav. Lõigetes 2, 3 ja 4 nimetatud eeldused jäetakse tähelepanuta, kui asjaolude kogumist selgub, et leping on tugevamalt seotud mõne muu riigiga.”
Määrus (EÜ) nr 593/2008
Rooma konventsioon asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I”) (
ELT L 177, lk 6
). Määruse artikli 28 kohaselt kohaldatakse seda lepingute suhtes, mis on sõlmitud pärast 17. detsembrit 2009.
Selle määruse põhjenduses 20 on sätestatud:
„Kui leping on ilmselgelt tugevamalt seotud mõne teise riigiga kui artikli 4 lõikes 1 või 2 osutatud riigid, tuleks nn vabastusklausliga sätestada, et kohaldada tuleb selle teise riigi õigust. Selle riigi kindlaksmääramiseks tuleks muu hulgas arvesse võtta, kas kõnealune leping on väga tihedalt seotud mõne teise lepingu või teiste lepingutega.”
Määruse põhjenduses 22 on märgitud:
„Veolepingute tõlgendamise osas ei ole Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 4 kolmandat lauset kavas sisuliselt muuta. Seetõttu tuleks tšartereid ühe reisi kohta ja muid lepinguid, mille põhieesmärk on kaubavedu, käsitada kaubaveolepinguna. […]”
Määruse nr 593/2008 artikkel 5 pealkirjaga „Veolepingud” sätestab:
„1.   Kui pooled on jätnud kaubaveolepingu suhtes kohaldatava õiguse artikli 3 kohaselt valimata, kohaldatakse selle riigi õigust, kus on vedaja harilik viibimiskoht, tingimusel et veose vedamiseks vastuvõtmise või veose saajale üleandmise koht või kaubasaatja harilik viibimiskoht on samuti kõnealuses riigis. Kui need tingimused ei ole täidetud, kohaldatakse selle riigi õigust, kus asub poolte kokkulepitud veose saajale üleandmise koht.
[…]
3.   Juhul kui juhtumi kõikidest asjaoludest ilmneb selgelt, et leping on õiguse valiku puudumisel oluliselt tugevamalt seotud mõne teise, lõikes 1 või 2 osutamata riigiga, kohaldatakse asjaomase teise riigi õigust.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
24. detsembril 2002 sõlmitud lepingu kohaselt tegi Prantsuse õiguse alusel asutatud äriühing Va Tech, mille asukoht on Lyon (Prantsusmaa), äriühingule Safram, mille asukoht on Dechy (Prantsusmaa), ülesandeks korraldada peamise ekspediitorina Ühendriikidest pärit trafo vedu Antwerpeni (Belgia) sadamast Lyoni.
Safram, kes tegutses enda nimel, kuid Va Techi esindajana, sõlmis äriühinguga Haeger & Schmidt, mille asukoht on Duisburg (Saksamaa), teise komisjonilepingu, mille ese oli korraldada nimetatud trafo vedamine jõeteed mööda. Haeger & Schmidt valis selle ülesande täitmiseks Jacques Lorio, kes on Douais (Prantsusmaa) asuv vedaja ning Belgias registreeritud praami El-Diablo omanik.
Laadimisel Antwerpenis 23. jaanuaril 2003 libises trafo kiiluruumi, mille tõttu läks praam ümber ja vajus koos laadungiga põhja.
Va Tech nõudis tribunal de commerce de Douais (Douai kaubanduskohus), et Safram ja Haeger & Schmidt hüvitaksid talle tekitatud kahju. Viimane esitas regressiõiguse alusel nõude Jacques Loriole kui vedajale ja tema kindlustusandjale Prantsusmaal registreeritud äriühingule Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD).
Douai kaubanduskohus rahuldas kahjunõude 23. juuni 2010. aasta otsusega. Nimetatud kohus leidis, et kõnealustele lepingutele on kohaldatav üksnes Prantsuse õigus ning otsustas äriühingud Safram ja Haeger & Schmidt kui ekspediitorid tunnistada vastutavaks 23. jaanuaril 2003 tekitatud kahju eest.
Haeger & Schmidt esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse.
Cour d’appel de Douai, kellele esitati apellatsioonkaebus, jättis 2. oktoobri 2011. aasta otsusega kaubanduskohtu otsuse muutmata ning mõistis Haeger & Schmidtilt äriühingute Axa Corporate Solutions SA ja Ace Insurance SA NV kasuks, kes on kindlustusandjad, kellele Va Techi õigused üle läksid, välja koos intressidega 285659,64 euro suuruse kahjuhüvitise. See nõue kanti Saframi kohustustesse, kusjuures viimase kohta oli kohus vahepeal teinud likvideerimisotsuse. Sellega seoses otsustas nimetatud kohus, et kõnealuste äriühingute vahelistele lepingulistele suhetele on kohaldatav Prantsuse õigus ning leidis Saframi ja Haeger & Schmidti osas, et Saksa õigust ei kohaldata Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 4 tähenduses kaubaveolepingule, mille on sõlminud Prantsusmaal asuv ettevõtja teise Prantsusmaa ettevõtja vahendusel, kui kauba mahalaadimiskoht on samuti Prantsusmaal.
Haeger & Schmidt esitas Cour de cassationile kassatsioonkaebuse, tuginedes ühele väitele, nimelt, et vaidluses kohaldamisele kuuluv õigus ei ole õigesti määratletud. Tema sõnul osutas ta teenust, mis on tüüpiline poolte vahel sõlmitud komisjonitasu ette nägevale veolepingule ning tema asukoht on Saksamaal. Seega sai tema arvates Cour d’appel de Douai kohaldada Prantsuse õigust Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 5 kohaselt alles pärast seda, kui on võrrelnud esiteks lepingu seost Saksamaaga, mille õigus oli kohaldatav selle konventsiooni artikli 4 lõikes 2 sätestatud kohaldatava õiguse üldise eelduse alusel, ja teiseks lepingu seost Prantsusmaaga, et teha kõikide asjaolude põhjal kindlaks, missuguse riigiga on leping tugevamalt seotud nimetatud konventsiooni artikli 4 lõike 5 tähenduses.
Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas komisjonitasu ette nägeva veolepingu puhul, millega käsundiandja usaldab ekspediitorile, kes tegutseb oma nimel ja vastutusel, kaubaveo korraldamise ning viimane laseb selle teostada ühel või mitmel vedajal käsundiandja huvides, võib, ja missugustel tingimustel võib selle lepingu esemeks olla peamiselt kaubavedu [Rooma konventsiooni] artikli 4 lõike 4 viimase lause tähenduses?
2.
Kui komisjonitasu ette nägevat veolepingut saab pidada kaubaveolepinguks [selle konventsiooni] artikli 4 lõike 4 tähenduses, aga selles õigusnormis ette nähtud kohaldatava õiguse erieeldust ei kohaldata, siis kas seal ette nähtud kokkulangevuse puudumise korral tuleb selle esimest lauset, mille järgi ei kohaldata kaubaveolepingu suhtes lõikes 2 ette nähtud üldist eeldust, tõlgendada nii, et kohus peab sel juhul kohaldatava õiguse kindlaks tegema mitte selle eelduse põhjal, mis jäetakse lõplikult kõrvale, vaid artikli 4 lõikes 1 sätestatud kindlaksmääramise üldpõhimõtte alusel, st tehes kindlaks riigi, millega leping on kõige tugevamalt seotud, võtmata eelkõige arvesse selle poole asukohariiki, kes osutab lepingule tüüpilist teenust?
3.
Kas eeldusel, et komisjonitasu ette nägeva veolepingu suhtes kohaldatakse artikli 4 lõikes 2 ette nähtud üldist eeldust, võib juhul, kui algne käsundiandja on sõlminud lepingu esimese ekspediitoriga, kes on seejärel sõlminud lepingu teisega, nõustuda sellega, et käsundiandja ja selle teise ekspediitori vaheliste lepinguliste suhete suhtes kohaldatav õigus määratakse kindlaks esimese ekspediitori asukohariigi põhjal, kusjuures nii valitud riigi õigust peetakse üldiselt kohaldatavaks kogu komisjonitasu ette nägeva veotehingu suhtes?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib esimese küsimusega sisuliselt seda, kas Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 4 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse komisjonitasu ette nägevale veolepingule, ning kui see nii on, siis millistel tingimustel on võimalik komisjonitasu ette nägevat veolepingut käsitada kaubaveolepinguna.
Alustuseks on kohane meenutada, et kui pooled ei ole lepingu suhtes kohaldatavat õigust valinud, näeb nimetatud konventsiooni artikkel 4 ette seotuse kriteeriumid, mille alusel peab kohus igat liiki lepingute suhtes kohaldatava õiguse kindlaks tegema (vt kohtuotsus ICF, C‑133/08,
EU:C:2009:617
, punkt 25).
Artikkel 4 põhineb üldisel põhimõttel, mis on sätestatud nimetatud artikli lõikes 1, mille kohaselt tuleb selle kindlaksmääramiseks, millise riigi õigusega on leping seotud, välja selgitada riik, millega leping on „kõige tugevamalt seotud” (vt kohtuotsus ICF,
EU:C:2009:617
, punkt 26).
Selle üldise põhimõtte kohaldamist tasakaalustavad Rooma konventsiooni artikli 4 lõigetes 2–4 sätestatud „eeldused”.
Eelkõige sätestab artikli 4 lõige 2 üldise eelduse, mille kohaselt on seotuse kriteeriumiks selle lepingupoole asukoht, kes peab täitma lepingule iseloomuliku kohustuse.
Kahes esimeses lauses peegeldab Rooma konventsiooni artikli 4 lõige 4 kaubaveolepingu spetsiifikat, mille tõttu on vähemalt piiriüleses kontekstis seda raske seostada selle lepinguosalise asukohariigiga, kes täidab iseloomulikku kohustust, kuna – arvestades, et sellise lepingu peamine ese on kaubavedu – vedaja elukoht ei ole nimetatud lepinguga objektiivselt seotud. Lõike 4 teine lause esitab niisiis ammendavalt veolepingutele kohaldatavat õigust puudutavad seotuse kriteeriumid.
Sama artikli 4 lõige 5 sisaldab erandit, mis võimaldab jätta eelmainitud eeldused tähelepanuta, kui kõikidest asjaoludest on näha, et leping on tunduvalt tugevamalt seotud mõne muu riigiga (vt selle kohta kohtuotsus ICF,
EU:C:2009:617
, punkt 27).
Nende kaalutluste põhjal ja selleks, et vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele, tuleb analüüsida Rooma konventsiooni artikli 4 lõiget 4, mille kohaselt „loetakse kaubaveolepinguks ka tšarterid ühe reisi kohta ja muud lepingud, mille põhieesmärk on kaubavedu”.
Mis puudutab mõistet „loetakse kaubaveolepinguks” ning tingimusi, millistel võib muud lepingut käsitada veolepinguna, siis tuleb meenutada, et vajalikud on ühtsed ja autonoomsed kriteeriumid, et tagada Rooma konventsiooni täielik toime, pidades silmas konventsiooniga taotletavaid eesmärke (vt analoogia alusel kohtuotsus Koelzsch, C‑29/10,
EU:C:2011:151
, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb meenutada, et kohtuotsuse ICF (
EU:C:2009:617
) punktides 32–34 on Euroopa Kohus juba tõlgendanud artikli 4 lõiget 4 nii, et see võimaldab samastada muud lepingud veolepingutega, kuna üks selle sätte eesmärke on laiendada lõike 4 teise lause kohaldamist nendele lepingutele, mille peaeesmärk, isegi kui neid liigitatakse siseriiklikus õiguses tšarteriteks, on kaubavedu. Selleks et sellist eesmärki kindlaks teha, tuleb vaadelda lepingulise suhte eesmärki ja seega selle lepingupoole, kes täidab lepingule iseloomuliku kohustuse, kõiki kohustusi.
Sama kehtib komisjonitasu ette nägeva veolepingu puhul, mis on eraldi leping ning millele iseloomulik kohustus seisneb kaubaveo korraldamises. Kui kauba vedamine ei ole sellisena lepingu peamine eesmärk, ei saa komisjonitasu ettenägevat veolepingut käsitada veolepinguna.
Samas, võttes arvesse lepingulise suhte eesmärki, tegelikult osutatud teenust ja kõiki selle lepingupoole kohustusi, kes peab täitma lepingule iseloomuliku kohustuse, ja jättes kõrvale poolte poolt lepingule omistatud liigituse, võib komisjonitasu ette nägev veoleping osutuda seotuks sellise veolepingu spetsiifikaga, nagu on märgitud nimetatud kohtuotsuse punktis 22, kui selle põhieesmärk on teostada kauba vedu kui selline.
Põhikohtuasjas nähtub eelotsusetaotlusest, et kahte esimest lepingut, mis oli sõlmitud esiteks Va Techi ja Saframi vahel ja teiseks Saframi ja Haeger & Schmidti vahel, käsitas eelotsusetaotluse esitanud kohus komisjonitasu ette nägeva veolepinguna. Trafo vedamiseks jõeteed mööda sõlmis Haeger & Schmidt lepingu Jacques Lorioga, kes on praami El-Diablo omanik, mis uppus kauba laadimise ajal.
Eelotsusetaotlusest nähtub lisaks, et Saframi ja Haeger & Schmidti vahel sõlmitud lepingu põhieesmärk oli „transpordi üldine korraldus ja mitte pelgalt käsundiandja õiguslik sooritus”. Haeger & Schmidt tegutses vahendajana enda nimel ja vastutusel, kuid käsundi alusel, et teha kõnealuse trafo vedamiseks vajalikud toimingud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kõikide põhikohtuasjale omaste asjaolude, nagu lepinguliste sätete, mis peegeldavad poolte vahel olemasolevate suhete majanduslikku ja kaubanduslikku tegelikkust, ja Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 4 eesmärgi analüüsimisel kontrollida, kas ja mil määral on kõnealuse komisjonitasu ette nägeva veolepingu põhieesmärk tõepoolest asjaomase kauba vedu.
Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 4 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et seda sätet kohaldatakse komisjonitasu ette nägevale veolepingule üksnes siis, kui selle lepingu põhieesmärk on kõige otsesemalt asjaomase kauba vedu, viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
Teine küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib teise küsimusega sisuliselt seda, kas kaubaveolepingule kohaldatav õigus – kui see ei ole Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 4 teise lause kohaselt kindlaks määratud – tuleb määratleda vastavalt selle artikli lõikes 1 ette nähtud üldreeglile või sama artikli lõikes 2 sätestatud üldisele eeldusele.
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb siseriiklikul kohtul kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel lähtuda alati konventsiooni artikli 4 lõigetes 2–4 nimetatud eeldustest, mis vastavad üldisele seaduse ootuspärasuse nõudele ja seega õiguskindluse nõudele lepingulistes suhetes (vt selle kohta kohtuotsus ICF,
EU:C:2009:617
, punkt 62).
Järelikult tuleb kontrollida, kas asjaolu, et Rooma konventsiooni artikli 4 lõikes 4 nimetatud eeldus ei pruugi olla kohaldatav, toob kaasa selle, et sama artikli lõikes 2 nimetatud üldine eeldus ei ole kasutatav ja seega tekib vajadus kohaldada selle artikli lõikes 1 sätestatud üldreeglit.
Nimetatud konventsiooni artikli 4 lõike 4 esimese lause kohaselt ei kohaldata kaubaveolepingu suhtes sama artikli lõike 2 kohast eeldust. Lõike 4 teise lause kohaselt reguleerib kaubaveolepingut selle riigi õigus, kus on lepingu sõlmimise ajal vedaja põhitegevuskoht, kui samas riigis toimub ka laadimine või mahalaadimine või kus on ka kaubasaatja põhitegevuskoht.
Nii näeb artikkel 4 sõnaselgelt ette esiteks seda, et selle artikli lõikes 2 nimetatud eeldust ei kohaldata kaubaveolepingule. Teiseks sätestab see mitu spetsiifilist seotuse kriteeriumi, mis võimaldavad määrata kindlaks seda tüüpi lepingutele kohaldatava õiguse, kuna ainuüksi vedaja asukohta ei loeta selles osas piisavaks.
Neil asjaoludel oleks nii Rooma konventsiooni artikli 4 lõikega 4 kui ka selle sätte loogikaga vastuolus see, kui nimetatud artikli lõikes 2 sätestatud eeldust kohaldataks sellisele lepingule nagu põhikohtuasjas, kui lõike 4 teises lauses sätestatud kriteeriumide kokkulangevuse puudumisel tuvastatakse, et selles lõikes nimetatud eeldust ei saa kohaldada.
Tõlgendus, mis tuleneb eelmisest punktist, sobitub samuti määruses nr 593/2008 ette nähtud kaubaveolepinguid käsitlevate kollisiooninormide sõnastusega, mis aga ei ole
ratione temporis
kohaldatavad põhikohtuasjas. Nimelt, selle määruse artikkel 5 välistab antud tüüpi lepingute puhul võimaluse, et selles sätestatud seotuse kriteeriumide kokkulangevuse puudumisel kohaldatakse selle riigi seadust, kus on vedaja elukoht ning see sätestab otsesõnu, et sellisel juhul kohaldatakse selle riigi seadust, kus asub poolte vahel kokku lepitud veose üleandmise koht.
Niisiis, kui Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 4 teises lauses sätestatud tingimused ei ole täidetud, peab siseriiklik kohus välja selgitama lepingule kohaldatava õiguse mitte selle artikli lõikes 2 sätestatud eelduse põhjal, mis tuleb lõplikult tähelepanuta jätta, vaid artikli 4 lõike 1 esimeses lauses kindlaks määratud üldreegli alusel, st tuvastades riigi, millega on leping kõige tugevamalt seotud.
Nagu Prantsuse valitsus oma seisukohtades õigesti märkis, kui siseriiklikul kohtul tuleb nimetatud konventsiooni artikli 4 lõike 5 alusel kohaldada selle riigi õigust, millega leping on kõige tugevamalt seotud, ja jätma tähelepanuta kohaldatava õiguse, mis on määratletud sama artikli lõigetes 2–4 sätestatud eelduste põhjal, tuleb nimetatud kohtul seda enam kohaldada selle riigi õigust, millega on kõnealune leping kõige tugevamalt seotud, nagu on sätestatud artikli 4 lõikes 1, kui lõige 4 ei võimalda määrata kindlaks kaubaveolepingule kohaldatavat õigust (vt selle kohta kohtuotsus ICF,
EU:C:2009:617
, punktid 63 ja 64).
Eelnevat arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et Rooma konventsiooni artikli 4 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et kaubaveolepingule kohaldatav õigus – kui see ei ole selle sätte teise lause kohaselt kindlaks määratud – tuleb määratleda vastavalt selle artikli lõikes 1 ette nähtud üldreeglile, st nimetatud lepingule kohaldatakse selle riigi õigust, millega leping on kõige tugevamalt seotud.
Kolmas küsimus
Kõigepealt, võttes arvesse esimesele küsimusele antavat vastust, tuleb täpsustada, et kolmas küsimus on esitatud vaid juhuks, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks vaidluse asjaolusid arvestades tuvastama, et põhikohtuasjas kõnealune leping ei ole samastatav veolepinguga ning seetõttu ei rakendu sellele Rooma konventsiooni artikli 4 lõikes 2 sätestatud üldine eeldus.
Oma küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada sisuliselt seda, kas Rooma konventsiooni artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see lubab siseriiklikul kohtul määratleda õiguse, mida kohaldatakse sellistele lepingulistele suhetele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus esimene ekspediitor asendati teisega, kelle registrijärgne asukoht on teises liikmesriigis, pelgalt peamise ekspediitori asukoha põhjal.
Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 22, eeldatakse artikli 4 lõike 2 kohaselt, et leping on kõige tugevamalt seotud riigiga, kus on lepingu sõlmimise ajal selle poole elukoht, kes peab täitma lepingule iseloomuliku kohustuse, või juriidilise isiku või organiseeritud isikute ühenduse puhul selle juhtorgani asukoht.
Seega, kui tegemist on lepinguga, mis kuulub Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse ja kui osutub võimalikuks tuvastada sellele iseloomulik kohustus, peab siseriiklik kohus kohaldatava õiguse määratlemisel lähtuma kõigepealt lõikes 2 sätestatud spetsiifilistest seotuskriteeriumidest, nagu on meenutatud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 35 (vt selle kohta kohtuotsus ICF,
EU:C:2009:617
, punkt 62).
Nagu nähtub nii Rooma konventsiooni artikli 4 lõike 2 sõnastusest, mis sõnaselgelt välistab selle artikli lõike 5 kohaldamise, kui ka Euroopa Kohtu praktikast, võib selle eelduse jätta tähelepanuta, kui lõikes 5 sätestatud tingimused on täidetud (vt selle kohta kohtuotsus ICF,
EU:C:2009:617
, punktid 63 ja 64).
Eelnevast tuleneb, et kohus peab teiseks kontrollima, kas kõiki tema menetluses oleva vaidluse asjaolusid arvestades on põhjust jätta tähelepanuta lahendus, milleni ta jõudis lõike 2 kohaldamisel. Selleks tuleb tal omavahel võrrelda lepingu seoseid esiteks riigiga, kus on iseloomulikku kohustust täitva lepinguosalise asukoht lepingu sõlmimise ajal, ja teiseks riigiga, millega on leping tugevamalt seotud.
Nimelt, eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb arvesse võtta lepingulist suhet iseloomustavate objektiivsete asjaolude kogumit ja arvestada seda asjaolu või neid asjaolusid, mis on tema arvates kõige kaalukamad (vt analoogia alusel kohtuotsus Schlecker, C‑64/12,
EU:C:2013:551
, punkt 40). Nagu komisjon kaalukate seotuskriteeriumide hulgas välja tõi, tuleb eelkõige arvesse võtta kõnealuse lepingu tugevate seoste olemasolu ühe või mitme samasse lepingute ahelasse kuuluva lepinguga, ning kauba üleandmise kohta.
Seda tõlgendust kinnitab määruse nr 593/2008 põhjendus 20, mis näeb sõnaselgelt ette asjaomase seotuskriteeriumina kõnealuse lepinguga seotud lepingute ahela olemasolu.
Eelnevaid asjaolusid arvesse võttes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et Rooma konventsiooni artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui väidetavalt on asjaomane leping tugevamalt seotud teise riigiga kui riik, mille õiguse näeb ette nimetatud lõikes märgitud eeldus, siis tuleb siseriiklikul kohtul võrrelda lepingu ja selle riigi vahelisi seoseid, mille õigus on määratud eeldusega, ning lepingu ja teise asjaomase riigi vahelisi seoseid. Selleks tuleb siseriiklikul kohtul võtta arvesse asjaolusid kogumis, sealhulgas kõnealuse lepinguga seotud teiste lepingute olemasolu.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
19. juunil 1980. aastal Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni artikli 4 lõike 4 viimast lauset tuleb tõlgendada nii, et seda sätet kohaldatakse komisjonitasu ette nägevale veolepingule üksnes siis, kui selle lepingu põhieesmärk on kõige otsesemalt asjaomase kauba vedu, viimati nimetatud asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

2.
Nimetatud konventsiooni artikli 4 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et kaubaveolepingule kohaldatav õigus – kui see ei ole selle sätte teise lause kohaselt kindlaks määratud – tuleb määratleda vastavalt selle artikli lõikes 1 ette nähtud üldreeglile, st nimetatud lepingule kohaldatakse selle riigi õigust, millega leping on kõige tugevamalt seotud.

3.
Selle konventsiooni artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui väidetavalt on asjaomane leping tugevamalt seotud teise riigiga kui riik, mille õiguse näeb ette nimetatud lõikes märgitud eeldus, siis tuleb siseriiklikul kohtul võrrelda lepingu ja selle riigi vahelisi seoseid, mille õigus on määratud eeldusega, ning lepingu ja teise asjaomase riigi vahelisi seoseid. Selleks tuleb siseriiklikul kohtul võtta arvesse asjaolusid kogumis, sealhulgas kõnealuse lepinguga seotud teiste lepingute olemasolu.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.