CELEX: 62013CJ0305
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Romas Konvencija par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām
4. panta 1., 2., 4. un 5. punkts
Piemērojamie tiesību akti, ja puses nav izdarījušas izvēli
Ekspedīcijas līgums
Preču pārvadājuma līgums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Romas Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā (
OV 1980, L 266, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Romas konvencija”), 4. panta 1., 2., 4. un 5. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts sakarā ar tiesvedību starp
Haeger & Schmidt GmbH
(turpmāk tekstā – “
Haeger & Schmidt
”), Vācijā dibinātu sabiedrību, un
Mutuelles du Mans assurances IARD
(
MMA IARD
),
M. Lorio
,
M
.
Miquel
, kurš darbojas kā
Safram intercontinental SARL
(turpmāk tekstā – “
Safram
”), Francijā dibinātas sabiedrības, likvidators,
Ace Insurance SA NV
,
Axa Corporate Solutions SA
, kā arī
Va Tech JST SA
(turpmāk tekstā – “
Va Tech
”) par pēdējās minētās zaudējumiem, kas tai radušies saistībā ar transformatora, ko tā bija iegādājusies savai darbībai, pārvadājumu.
Atbilstošās tiesību normas
Romas konvencija
Romas konvencijas 4. pantā ar nosaukumu “Tiesību akti, ko piemēro, ja nav izdarīta izvēle” noteikts:
“1.   Ciktāl nav izdarīta izvēle attiecībā uz līgumam piemērojamajiem tiesību aktiem saskaņā ar 3. pantu, līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, ar kuru tas ir visciešāk saistīts. Tomēr nodalāmai līguma daļai, kura ir ciešāk saistīta ar citu valsti, izņēmuma kārtā var piemērot šīs citas valsts tiesību aktus.
2.   Ievērojot šā panta 5. punktu, tiek pieņemts, ka līgums ir visciešāk saistīts ar valsti, kurā pusei, kurai ir jāveic līgumam raksturīgais izpildījums, līguma noslēgšanas laikā ir pastāvīgā dzīvesvieta vai, struktūras, kas ir vai nav juridiska persona, gadījumā, tās galvenā pārvalde. Tomēr, ja līgums tiek noslēgts saistībā ar attiecīgās puses nodarbošanos vai profesionālo darbību, attiecīgā valsts ir valsts, kurā atrodas galvenā komercdarbības vieta, vai, ja saskaņā ar līguma noteikumiem izpildījums ir jāveic citā komercdarbības vietā, kura nav galvenā komercdarbības vieta – valsts, kurā atrodas šī cita komercdarbības vieta.
[..]
4.   Uz preču pārvadājuma līgumu neattiecas 2. punkta pieņēmums. Šāda līguma gadījumā, ja valsts, kurā līguma noslēgšanas laikā atrodas pārvadātāja galvenā komercdarbības vieta, ir arī valsts, kurā atrodas preču iekraušanas vieta vai izkraušanas vieta, vai nosūtītāja galvenā komercdarbības vieta, tiek pieņemts, ka līgums ir visciešāk saistīts ar attiecīgo valsti. Piemērojot šo punktu, vienreizējie līgumreisi un citi līgumi, kuru galvenais mērķis ir preču pārvadāšana, ir pielīdzināmi preču pārvadājuma līgumiem.
5.   Ja raksturīgais izpildījums nav nosakāms, 2. punktu nepiemēro, un 2., 3. un 4. punkta pieņēmumus neņem vērā, ja no apstākļu kopuma izriet, ka līgums ir ciešāk saistīts ar citu valsti.”
Regula (EK) Nr. 593/2008
Romas konvencija tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulu (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (
OV L 177, 6. lpp.
). Atbilstoši tās 28. pantam šī regula ir piemērojama līgumiem, kas noslēgti pēc 2009. gada 17. decembra.
Minētās regulas preambulas 20. apsvērumā ir noteikts:
“Ja līgums ir acīmredzami ciešāk saistīts ar valsti, kas nav 4. panta 1. vai 2. punktā norādītā valsts, izņēmuma klauzulai būtu jāparedz, ka jāpiemēro šīs citas valsts tiesību akti. Lai noteiktu šo valsti,
inter alia
, būtu jāņem vērā tas, vai attiecīgais līgums ir ļoti cieši saistīts ar citu līgumu vai citiem līgumiem”.
Saskaņā ar šīs regulas preambulas 22. apsvērumu:
“Attiecībā uz preču pārvadājuma līgumu interpretēšanu nav paredzēts pēc būtības mainīt Romas Konvencijas 4. panta 4. punkta trešo teikumu. Tādējādi vienreizēja čārterreisa puses un citi līgumi, kuru galvenais priekšmets ir preču pārvadājums, būtu jāuzskata par preču pārvadājuma līgumiem. [..]”
Regulas Nr. 593/2008 5. pants “Pārvadājuma līgumi” ir šāds:
“1.   Ciktāl attiecībā uz preču pārvadājuma līgumu saskaņā ar 3. pantu nav izdarīta izvēle attiecībā uz piemērojamajiem tiesību aktiem, piemēro tās valsts tiesību aktus, kurā pārvadātājam ir pastāvīgā mītnesvieta, ja saņemšanas vieta vai piegādes vieta, vai preču nosūtītāja pastāvīgā mītnesvieta arī ir šajā valstī. Ja šīs prasības nav ievērotas, piemēro tās valsts tiesību aktus, kurā atrodas piegādes vieta, kā par to vienojušās puses.
[..]
3.   Ja gadījumā, kad nav izdarīta tiesību aktu izvēle, visi lietas apstākļi skaidri liecina, ka līgums ir acīmredzami ciešāk saistīts ar citu valsti, kas nav 1. vai 2. punktā norādītā valsts, piemēro šīs citas valsts tiesību aktus.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Atbilstoši 2002. gada 24. decembrī noslēgtajam līgumam
Va Tech
, Francijā dibināta sabiedrība ar juridisko adresi Lionā (Francija), uzdeva
Safram
, Dešī [
Dechy
] (Francija) reģistrētai sabiedrībai, kā galvenajam ekspeditoram organizēt Amerikas Savienotajās Valstīs iegādāta transformatora nogādāšanu no Antverpenes (Beļģija) ostas uz Lionu.
Safram
, rīkodamās savā vārdā, bet
Va Tech
labā, ar
Haeger & Schmidt
, kura juridiskā adrese ir Dīsburgā (Vācija), noslēdza otru ekspedīcijas līgumu, kura priekšmets bija šī transformatora pārvadāšana pa iekšējiem ūdensceļiem.
Haeger & Schmidt
šim nolūkam izvēlējās
J. Lorio
, pārvadātāju, kurš reģistrēts Duē [
Douai
] (Francija) un kuram pieder liellaiva
El-Diablo
, kas reģistrēta Beļģijā.
2003. gada 23. janvārī, iekraujot transformatoru Antverpenē, tas noslīdēja no doka, kā rezultātā minētā liellaiva apgāzās un nogrima ar visu kravu.
Va Tech
pieprasīja sabiedrībām
Safram
un
Haeger & Schmidt
atlīdzināt tai radušos zaudējumus, vēršoties
Tribunal de commerce de Douai
[Duē komerclietu tiesā]. Tā pieaicināja
J. Lorio
kā pārvadātāju un viņa apdrošinātāju
Mutuelles du Mans assurances IARD
(
MMA IARD
), kura juridiskā adrese ir Francijā.
Tribunal de commerce de Douai
ar 2010. gada 23. jūnija spriedumu apmierināja tajā iesniegto prasību par zaudējumu atlīdzību. Šī tiesa nosprieda, ka attiecīgajiem līgumiem ir piemērojami vienīgi Francijas tiesību akti, un sabiedrības
Safram
un
Haeger & Schmidt
kā ekspeditorus atzina par atbildīgiem par 2003. gada 23. janvārī radītajiem zaudējumiem.
Haeger & Schmidt
šo spriedumu pārsūdzēja.
Ar 2011. gada 2. oktobra spriedumu
Cour d’appel de Douai
[Duē Apelācijas tiesa] minēto spriedumu apstiprināja un piesprieda
Haeger & Schmidt
samaksāt sabiedrībām
Axa Corporate Solutions SA
un
Ace Insurance SA NV
, apdrošinātājiem, kas bija pārņēmuši
Va Tech
prasījuma tiesības, summu EUR 285 659,64 apmērā, pieskaitot likumiskos procentus, kā zaudējumu atlīdzību. Šis maksājums tika iekļauts
Safram
saistībās, kurai pa šo laiku bija uzsākta likvidācija tiesas ceļā. Šajā ziņā minētā tiesa atzina, ka visu attiecīgo sabiedrību līgumattiecībām ir piemērojami Francijas tiesību akti, un tādējādi attiecībā uz
Safram
un
Haeger & Schmidt
atzina, ka Vācijas tiesību akti nav piemērojami tādam preču pārvadājuma līgumam Romas konvencijas 4. panta 4. punkta izpratnē, kuru Francijā dibināta sabiedrība noslēgusi kādas citas Francijā dibinātas sabiedrības labā, ja izkraušanas vieta arī atrodas Francijā.
Haeger & Schmidt
iesniedza pārsūdzību
Cour de cassation
[Kasācijas tiesā], norādot vienu pamatu, kas saistīts ar nepareizi noteiktiem strīdam piemērojamiem tiesību aktiem. Tā šajā ziņā norādīja, ka tā ir sniegusi puses saistošā kravu pārvadājuma līguma raksturīgo izpildījumu un ka tā ir dibināta Vācijā. Tādējādi tā uzskata, ka
Cour d’appel de Douai
Francijas tiesību aktus atbilstoši Romas konvencijas 4. panta 5. punktam varēja piemērot tikai pēc tam, kad ir veikts salīdzinājums par saiknēm starp līgumu un, no vienas puses, Vācijas Federatīvo Republiku, kuras tiesību akti šķiet esam piemērojami atbilstoši minētās konvencijas 4. panta 2. punktā noteiktajai vispārīgajai prezumpcijai par kompetenci, un, no otras puses, Francijas Republiku, lai atbilstoši visiem šajā tiesā izskatāmā strīda apstākļiem noskaidrotu valsti, ar kuru līgumam ir visciešākā saikne minētās konvencijas 4. panta 5. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos
Cour de cassation
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ekspedīcijas līguma, ar kuru nosūtītājs uztic ekspeditoram, kurš rīkojas savā vārdā un uz savu atbildību, organizēt preču pārvadāšanu, ko ekspeditors veiks ar viena vai vairāku transporta uzņēmumu starpniecību nosūtītāja vārdā, galvenais mērķis var būt preču pārvadāšana 1980. gada 19. jūnija [Romas Konvencijas] 4. panta 4. punkta [pēdējā teikuma] izpratnē un, ja var, saskaņā ar kādiem nosacījumiem?
2)
Ja ekspedīcijas līgumu var uzskatīt par preču pārvadājuma līgumu [minētās konvencijas] 4. panta 4. punkta izpratnē, bet šajā normā paredzētā speciālā prezumpcija attiecībā uz atbilstošo tiesību noteikšanu nav piemērojama, jo nepastāv šajā normā prasītā saikne, vai šī panta pirmais teikums, saskaņā ar kuru uz preču pārvadājuma līgumu neattiecas 2. punkta vispārīgā prezumpcija, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesa tiek aicināta šādos gadījumos noskaidrot piemērojamās tiesības, nevis pamatojoties uz šo prezumpciju, kas tika galīgi izslēgta, bet gan saskaņā ar 4. panta 1. punktā ietverto vispārējo principu par piemērojamo tiesību noteikšanu, proti, identificējot valsti, ar kuru konkrētais līgums ir visciešāk saistīts, īpašu nozīmi nepiešķirot valstij, kurā ir reģistrēta persona, kas sniedza līgumā paredzēto pakalpojumu?
3)
Pieņemot, ka uz ekspedīcijas līgumu attiecas 4. panta 2. punktā paredzētā vispārējā prezumpcija, vai var atļaut gadījumā, kad sākotnējais pasūtītājs ir noslēdzis līgumu ar pirmo [ekspeditoru], kurš savukārt vēlāk ir ticis aizstāts ar otru [ekspeditoru], noteikt tiesības, kas piemērojamas līgumattiecībām starp pasūtītāju un šo otro [ekspeditoru], atsaucoties uz pirmā ekspeditora reģistrācijas vietu, šādi konstatētās valsts tiesības uzskatot par vispārēji piemērojamām visam preču pārvadāšanas darījumam kopumā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Romas konvencijas 4. panta 4. punkta pēdējais teikums ir interpretējams tādējādi, ka tas ir piemērojams ekspedīcijas līgumam, un, ja tas tā ir, kādiem nosacījumiem jābūt izpildītiem, lai ekspedīcijas līgumu varētu uzskatīt par preču pārvadājuma līgumu.
Vispirms ir jāatgādina, ka, ja puses nav izvēlējušās līgumam piemērojamās tiesības, minētās konvencijas 4. pantā paredzēti pamata piesaistes kritēriji, uz kuriem pamatojoties tiesa var noteikt jebkurai līgumu kategorijai piemērojamās tiesības (skat. spriedumu
ICF
, C‑133/08,
EU:C:2009:617
, 25. punkts).
Šī 4. panta pamatā ir tā 1. punktā atzītais vispārējais princips, ka, lai noteiktu līguma piesaisti kādas valsts tiesībām, ir jānosaka valsts, ar kuru šim līgumam ir “visciešākā saistība” (skat. spriedumu
ICF
,
EU:C:2009:617
, 26. punkts).
Katrā ziņā šī vispārējā principa piemērošanu mērenāku padara Romas konvencijas 4. panta 2.–4. punktā paredzētie pieņēmumi.
Konkrētāk, minētā 4. panta 2. punktā paredzēts vispārēja rakstura pieņēmums, kas par piesaistes kritēriju atzīst tās līguma puses galveno komercdarbības vietu, kura veic raksturīgo izpildījumu.
Romas konvencijas 4. panta 4. punkta pirmajos divos teikumos ir atspoguļots preču pārvadājuma līguma īpatnums, kurš vismaz pārrobežu kontekstā ir maz piemērots, lai to saistītu ar tās līguma puses galveno komercdarbības vietu, kura veic raksturīgo izpildījumu, jo, tā kā šāda līguma pamatmērķis ir preces nogādāšana, pārvadātāja galvenajai komercdarbības vietai nav objektīvas piesaistes minētajam līgumam. Tādēļ minētās konvencijas 4. panta 4. punkta otrais teikums šādā veidā paredz izsmeļošus piesaistes kritērijus pārvadājumu līgumiem piemērojamām tiesībām.
Šī paša 4. panta 5. punktā ietverta izņēmuma klauzula, kas atļauj minētos pieņēmumus nepiemērot, ja no apstākļu kopuma izriet, ka līgums ir ciešāk saistīts ar citu valsti (skat. šajā ziņā spriedumu
ICF
,
EU:C:2009:617
, 27. punkts).
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem un lai atbildētu uz iesniedzējtiesas pirmo jautājumu, ir jāpārbauda Romas konvencijas 4. panta 4. punkta trešais teikums, kurā teikts, ka “vienreizējie līgumreisi un citi līgumi, kuru galvenais mērķis ir preču pārvadāšana, ir pielīdzināmi preču pārvadājuma līgumiem”.
Attiecībā uz frāzi “pielīdzināmi preču pārvadājuma līgumiem”, kā arī apstākļiem, kādos citi līgumi ir uzskatāmi par pārvadājuma līgumiem, ir jāatgādina, ka, lai nodrošinātu Romas konvencijas pilnīgu efektivitāti atbilstoši tās mērķiem, ir nepieciešami vienveidīgi un autonomi kritēriji (skat. pēc analoģijas spriedumu
Koelzsch
, C‑29/10,
EU:C:2011:151
, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina, ka sprieduma
ICF
(
EU:C:2009:617
) 32.–34. punktā Tiesa jau ir interpretējusi minētā 4. panta 4. punkta pēdējo teikumu tādējādi, ka atbilstoši tam ir pieļaujams citus līgumus pielīdzināt pārvadājuma līgumam, jo viens no šīs normas mērķiem ir paplašināt 4. punkta otrā teikuma piemērošanas jomu, ietverot tajā līgumus, kuru galvenais mērķis, kaut arī valsts tiesībās tie ir kvalificēti kā līgumreisi, ir preču pārvadāšana. Lai konstatētu šo mērķi, ir jāņem vērā līgumisko attiecību mērķis un līdz ar to visi tās puses pienākumi, kas sniedz raksturīgo izpildījumu.
Tas pats attiecas uz ekspedīcijas līgumu, kas ir citāds līgums, kura raksturīgais izpildījums ir preču pārvadāšanas organizēšana. Tā kā ekspedīcijas līguma galvenais priekšmets nav preces pārvietošana, tas nav uzskatāms par preču pārvadāšanas līgumu.
Katrā ziņā, ņemot vērā līgumattiecību mērķi, faktiski sniegto pakalpojumu un puses, kurai jāsniedz raksturīgais izpildījums, pienākumu kopumu, nevis to, ka šo līgumu kvalificējuši tā slēdzēji, ekspedīcijas līgumam var izrādīties raksturīga šī sprieduma 22. punktā minētā pārvadājumu līguma iezīme, ja tā galvenais priekšmets ir preču pārvietošanas organizēšana.
Pamatlietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka abi pirmie līgumi, kas bija noslēgti starp, pirmkārt,
Va Tech
un
Safram
un, otrkārt, starp
Safram
un
Haeger & Schmidt
, iesniedzējtiesā tika kvalificēti kā ekspedīcijas līgumi. Lai īstenotu transformatora pārvešanu pa ūdensceļiem,
Haeger & Schmidt
noslēdza pārvadājuma līgumu ar
J. Lorio
, kuram piederēja liellaiva
El-Diablo
, kas nogrima, preci iekraujot.
No iesniedzējtiesas nolēmuma turklāt izriet, ka
Safram
un
Haeger & Schmidt
starpā noslēgtā līguma galvenais priekšmets bija “kravu pārvadājumu vispārēja organizēšana, nevis vienkārši pasūtītāja juridiska pārstāvība”, jo, lai veiktu attiecīgā transformatora pārvešanai nepieciešamās darbības,
Haeger & Schmidt
rīkojās kā starpnieks uz savu atbildību un savā vārdā, bet uz pasūtītāja rēķina.
Izvērtējot visus pamatlietas apstākļus, proti, līgumiskās prasības, kuras atspoguļo līgumslēdzēju starpā pastāvošās saimnieciskās un tirdzniecības attiecības, un Romas konvencijas 4. panta 4. punkta mērķi, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai un kādā mērā attiecīgais ekspedīcijas līguma galvenais priekšmets patiešām ir attiecīgās preces pārvadāšana.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Romas konvencijas 4. panta 4. punkta pēdējais teikums ir interpretējamas tādējādi, ka šī norma ir piemērojama ekspedīcijas līgumam tikai tad, ja šī līguma priekšmets patiešām ir attiecīgās preces pārvadāšana, kas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai preču pārvadājuma līgumam piemērojamās tiesības ir jānosaka atbilstoši Romas konvencijas 4. panta 4. punkta otrajam teikumam, jānosaka atbilstoši šī panta 1. punktā paredzētajam vispārīgajam noteikumam vai šī paša panta 2. punktā ietvertajam vispārīgajam pieņēmumam.
Atbilstoši Tiesas judikatūrai tiesai piemērojamās tiesības vispirms ir jānosaka, pamatojoties uz minētās konvencijas 4. panta 2.–4. punktā paredzētajiem pieņēmumiem, kuras atbilst vispārējai tiesību paredzamības un tādējādi tiesiskās drošības prasībai līgumiskajās attiecībās (skat. šajā ziņā spriedumu
ICF
,
EU:C:2009:617
, 62. punkts).
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai gadījumā, ja tiek konstatēts, ka Romas konvencijas 4. panta 4. punktu nevar piemērot, nevar izmantot arī šī paša panta 2. punktā ietverto pieņēmumu un tādējādi ir jāpiemēro tā 1. punktā ietvertais vispārīgais noteikums.
Atbilstoši minētās konvencijas 4. panta 4. punkta pirmajam teikumam uz preču pārvadājuma līgumu šī paša panta 2. punktā ietvertais pieņēmums neattiecas. Atbilstoši tā 4. punkta otrajam teikumam preču pārvadājuma līgumam ir piemērojamas tās valsts tiesības, kurā līguma noslēgšanas laikā atrodas pārvadātāja galvenā komercdarbības vieta, ja šajā pašā valstī atrodas preču iekraušanas vieta vai izkraušanas vieta, vai nosūtītāja galvenā komercdarbības vieta.
Tādējādi 4. pantā ir skaidri noteikts, ka, pirmkārt, tā 2. punktā ietvertais pieņēmums nav piemērojams preču pārvadājuma līgumiem. Otrkārt, tajā ir uzskaitīti vairāki konkrēti piesaistes kritēriji, atbilstoši kuriem noteikt šim līguma veidam piemērojamās tiesības, jo pārvadātāja komercdarbības vieta vien nav uzskatāma par pietiekamu elementu šai nolūkā.
Šādos apstākļos būtu pretrunā gan Romas konvencijas 4. panta 4. punktam, gan šīs normas sistēmai, ja šī panta 2. punktā ietverto pieņēmumu piemērotu tādam līgumam, kāds ir pamatlietā, ja ir noskaidrots, ka šajā punktā ietverto pieņēmumu nevar piemērot, ja nav izpildīti minētās konvencijas 4. panta otrajā teikumā paredzētie kritēriji.
Turklāt iepriekšējā punktā izklāstīto interpretāciju apstiprina arī Regulā Nr. 593/2008 ietvertās kolīziju normas līgumiem preču pārvadājumu jomā, lai arī šī regula
ratione temporis
pamatlietā nav piemērojama. Atbilstoši šīs regulas 5. pantam šādiem līgumiem, ja nav izpildīti tajā norādītie piesaistes kritēriji, nav piemērojamas tās valsts tiesības, kurā atrodas pārvadātāja galvenā komercdarbības vieta, un tajā ir skaidri noteikts, ka šādā gadījumā piemēro tās valsts tiesības, kurā atrodas pušu nolīgtā piegādes vieta.
Tādējādi, ja nav izpildīti Romas konvencijas 4. panta 4. punkta otrajā teikumā ietvertie nosacījumi, valsts tiesai līgumam piemērojamās tiesības ir jānoskaidro, nevis pamatojoties uz šī paša panta 2. punkta ietverto pieņēmumu, kurš ir galīgi noraidīts, bet gan atbilstoši vispārīgajam noteikšanas principam, kas ietverts minētā 4. panta 1. punkta pirmajā teikumā, proti, nosakot valsti, ar kuru līgumam ir visciešākā saikne.
Faktiski, kā savos rakstveida apsvērumos pamatoti norādījusi Francijas valdība, ciktāl valsts tiesai saskaņā ar minētās konvencijas 4. panta 5. punktu ir jāpiemēro tās valsts tiesības, ar kuru līgumam ir visciešākā saikne, un jānoraida piemērojamās tiesības, kas noteiktas, pamatojoties uz šī paša panta 2.–4. punktā ietvertajiem pieņēmumiem, šai pašai tiesai vēl jo vairāk ir jāpiemēro tās valsts tiesības, ar kuru līgumam ir visciešākā saikne, kā tas ir paredzēts minētā 4. panta 1. punktā, jo atbilstoši 4. pantam nevar noteikt preču pārvadājuma līgumam piemērojamās tiesības (skat. šajā ziņā spriedumu
ICF
,
EU:C:2009:617
, 63. un 64. punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Romas konvencijas 4. panta 4. punkts ir interpretējams tādējādi, ka preču pārvadājuma līgumam piemērojamās tiesības, ja nav izdarīta izvēle, ir jānosaka atbilstoši šīs normas otrajam teikumam atbilstoši šī panta 1. punktā paredzētajam vispārīgajam noteikumam, proti, ka līgumam ir piemērojamas tās valsts tiesības, ar kuru tam ir visciešākā saikne.
Par trešo jautājumu
Vispirms un ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, ir jāprecizē, ka trešais jautājums ir uzdots tikai gadījumā, ja iesniedzējtiesa, ņemot vērā lietas apstākļus, konstatētu, ka pamatlietā aplūkojamais līgums nav pielīdzināms pārvadājuma līgumam un tādējādi tam ir piemērojams Romas konvencijas 4. panta 2. punktā ietvertais vispārīgais pieņēmums.
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Romas konvencijas 4. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka valsts tiesa tādām līgumiskajām attiecībām, kādas ir pamatlietā, kurās vienu ekspeditoru ir aizstājis cits ekspeditors, kura juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, piemērojamās tiesības drīkst noteikt, pamatojoties vienīgi uz pirmā ekspeditora dibināšanas valsti.
Kā atgādināts šā sprieduma 22. punktā, atbilstoši minētajam 4. panta 2. punktam tiek pieņemts, ka līgums ir visciešāk saistīts ar valsti, kurā pusei, kurai ir jāveic līgumam raksturīgais izpildījums, līguma noslēgšanas laikā ir pastāvīgā dzīvesvieta, tās galvenā pārvalde, galvenais uzņēmums vai cits uzņēmums, kura uzdevums ir sniegt pakalpojumu.
Līdz ar to, ja tas ir līgums, kuram piemērojams Romas konvencijas 4. panta 2. punkts, un ja ir iespējams identificēt raksturīgo pakalpojumu, valsts tiesai piemērojamās tiesības vispirms ir jānosaka, pamatojoties uz šī panta 2. punktā paredzētajiem konkrētajiem piesaistes kritērijiem, gluži kā tika atgādināts šī sprieduma 35. punktā (skat. šajā ziņā spriedumu
ICF
,
EU:C:2009:617
, 62. punkts).
Kā izriet gan no Romas konvencijas 4. panta 2. punkta, kurā konkrēti noteikti šī panta 5. punkta piemērošanas gadījumi, gan no Tiesas judikatūras, šis pieņēmums ir jānoraida, ja nav izpildīti 5. punkta nosacījumi (skat. šajā ziņā spriedumu
ICF
,
EU:C:2009:617
, 63. un 64. punkts).
No iepriekš izklāstītā izriet, ka tiesai, otrkārt, ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā visus tajā izskatāmās lietas apstākļus, ir vai nav jānoraida risinājums, ko tā veikusi, piemērojot minēto 2. punktu. Šajā ziņā tai ir jāsalīdzina saikne starp līgumu un, pirmkārt, valsti, kurā atrodas raksturīgā pakalpojuma sniedzēja galvenā komercdarbības vieta līguma slēgšanas brīdī, un, otrkārt, citu valsti, ar kuru līgumam ir cieša saikne.
Iesniedzējtiesai tātad ir vispārīgi jāizvērtē visi objektīvie apstākļi, kas raksturīgi šīm līgumattiecībām, un jāizvērtē, vai tie ir apstākļi, kuri, tāsprāt, ir vissvarīgākie (skat. pēc analoģijas spriedumu
Schlecker
, C‑64/12,
EU:C:2013:551
, 40. punkts). Kā uzvērusi Komisija, svarīgu piesaistes elementu starpā īpaši vērā ir jāņem līguma ciešās saiknes ar vienu vai vairākiem citiem līgumiem, kuri attiecīgā gadījumā ietilpst tajā pašā līgumu ķēdē, kā arī ar preču piegādes vietu.
Šo interpretāciju apstiprina arī Regulas Nr. 593/2008 preambulas 20. apsvērums, kurā kā svarīgs piesaistes kritērijs skaidri ir minēta līgumu ķēde, kurā ietilpst attiecīgais līgums.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Romas konvencijas 4. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, kad tiek apgalvots, ka līgumam ir ciešāka saikne ar valsti, kas nav tā, kuras tiesību piemērojamība noteikta atbilstoši šajā punktā ietvertajam pieņēmumam, valsts tiesai ir jāsalīdzina starp šo līgumu un, pirmkārt, valsti, kuras tiesību piemērojamība noteikta atbilstoši pieņēmumam, un, otrkārt, attiecīgo otru valsti. Šajā ziņā valsts tiesai ir jāņem vērā visi apstākļi, tostarp ar attiecīgo līgumu saistītie citi līgumi.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Romas Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā, 4. panta 4. punkta pēdējais teikums ir interpretējamas tādējādi, ka šī norma ir piemērojama ekspedīcijas līgumam tikai tad, ja šī līguma priekšmets patiešām ir attiecīgās preces pārvadāšana, kas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai;

2)
minētās konvencijas 4. panta 4. punkts ir interpretējams tādējādi, ka preču pārvadājuma līgumam piemērojamās tiesības, ja nav izdarīta izvēle, ir jānosaka atbilstoši šīs normas otrajam teikumam un atbilstoši šī panta 1. punktā paredzētajam vispārīgajam noteikumam, proti, ka līgumam ir piemērojamas tās valsts tiesības, ar kuru tam ir visciešākā saikne;

3)
šīs konvencijas 4. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, kad tiek apgalvots, ka līgumam ir ciešāka saikne ar valsti, kas nav tā, kuras tiesību piemērojamība noteikta atbilstoši šajā punktā ietvertajam pieņēmumam, valsts tiesai ir jāsalīdzina starp šo līgumu un, pirmkārt, valsti, kuras tiesību piemērojamība noteikta atbilstoši pieņēmumam, un, otrkārt, attiecīgo otru valsti. Šajā ziņā valsts tiesai ir jāņem vērā visi apstākļi, tostarp ar attiecīgo līgumu saistītie citi līgumi.

[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – franču.