CELEX: 62009CJ0260
Apeliacinis skundas
EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis
Nintendo prekių ženklo vaizdo žaidimų konsolių ir žaidimų kortelių rinka
Lygiagrečiojo eksporto ribojimas šioje rinkoje
Gamintojo ir išskirtinio platintojo susitarimas
Susitarimas, pagal kurį leidžiamą vykdyti pasyvų pardavimą
Bendro siekio nustatymas nesant tiesioginio dokumentais pagrįsto šio pardavimo ribojimo įrodymo
Reikalaujamas įrodymų patikimumas vertikaliajam susitarimui nustatyti

Apeliaciniu skundu
Activision Blizzard Germany GmbH
(toliau –
Activision Blizzard
), veikdama kaip
CD-Contact Data GmbH
(toliau –
CD-Contact Data
) teisių perėmėja, prašo panaikinti 2009 m. balandžio 30 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
CD-Contact Data GmbH prieš Komisiją
(T‑18/03, Rink. p. II‑1021, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis sumažino
CD-Contact Data
skirtą baudą ir atmetė likusią jos ieškinio dalį dėl 2002 m. spalio 30 d. Komisijos sprendimo 2003/675, susijusio su EB 81 straipsnio
ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (COMP/35.587 PO Video Games, COMP/35.706 PO Nintendo Distribution ir COMP/36.321
Omega – Nintendo) (OL L 255, 2003, p. 33, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo. Šis sprendimas susijęs su dalyvavimu
susitarimuose ir suderintuose veiksmuose, skirtuose riboti lygiagretųjį eksportą
Nintendo
prekių ženklo vaizdo žaidimų konsolių ir toms konsolėms skirtų žaidimų kortelių rinkoje.

Ginčo aplinkybės
Biržoje kotiruojama bendrovė
Nintendo Co., Ltd
(toliau –
Nintendo
), kurios buveinė yra Kiote (Japonija), yra pagrindinė
Nintendo
bendrovių, kurių specializacija – vaizdo žaidimų konsolių ir su tomis konsolėmis skirtų naudoti žaidimų kortelių gamyba bei
platinimas, grupės bendrovė. Europos ekonominėje erdvėje (EEE) tam tikrose teritorijose
Nintendo
vykdo veiklą per jai visiškai priklausančias dukterines bendroves, o pagrindinė dukterinė bendrovė yra
Nintendo of Europe GmbH
(toliau – NOE). Nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu NOE Europoje koordinavo tam tikrą
Nintendo
komercinę veiklą ir buvo išskirtinė platintoja Vokietijoje. Kitose pardavimo teritorijose
Nintendo
paskyrė nepriklausomus išskirtinius platintojus.

CD-Contact Data
buvo išskirtinė
Nintendo
platintoja Belgijoje ir Liuksemburge ne trumpiau kaip nuo 1997 m. balandžio mėn. iki 1997 m. gruodžio 31 dienos.
1995 m. kovo mėn. Europos Bendrijų Komisija pradėjo tyrimą, susijusį su vaizdo žaidimų sektoriumi. Padariusi preliminarias
išvadas, 1995 m. rugsėjo mėn. ji pradėjo papildomą tyrimą, konkrečiai susijusį su
Nintendo
platinimo sistema. Gavusi elektroninių žaidimų importo ir pardavimo sektoriuje veikiančios bendrovės skundą, kuriame nurodyta,
jog
Nintendo
darė kliūčių lygiagrečiajai prekybai ir taikė Nyderlanduose nustatytų perpardavimo kainų sistemą, Komisija išplėtė tyrimą.
1997 m. gegužės 16 d. pateiktame atsakyme į Komisijos prašymą pateikti informacijos
Nintendo
pripažino, kad kai kuriose platinimo sutartyse ir kai kuriose bendrosiose sąlygose yra nustatyti lygiagrečiosios prekybos
ribojimai Europos ekonominėje erdvėje. 1997 m. gruodžio 23 d. laišku
Nintendo
pranešė Komisijai, kad suprato, jog iškilo „rimta problema, susijusi su lygiagrečiąja prekyba Bendrijoje“, ir išreiškė pageidavimą
bendradarbiauti su Komisija. Prisipažinusi
Nintendo
ėmėsi priemonių užtikrinti, kad ateityje būtų laikomasi Sąjungos teisės, ir pasiūlė finansines kompensacijas trečiosioms
šalims, patyrusioms finansinę žalą dėl jos veiksmų.
1999 m. birželio 9 d. laišku Komisija paprašė
CD-Contact Data
nurodyti, ar su ja susijusiuose į Komisijos bylas įtrauktuose dokumentuose yra konfidencialios informacijos. Tame laiške
taip pat buvo nurodyta, kad Komisija numato pradėti oficialaus tyrimo procedūrą dėl tam tikrų bendrovių, įskaitant
CD-Contact Data
. 2000 m. balandžio 26 d. Komisija išsiuntė
Nintendo
ir kitoms nagrinėjamoms įmonėms, tarp jų ir
CD-Contact Data
, pranešimą apie kaltinimus dėl EB 81 straipsnio 1 dalies ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL
1994, L 1, p. 3) 53 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
Nintendo
neginčijo pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktų teisingumo.
2002 m. spalio 30 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kurio 1 straipsnyje nustatyta:
„Toliau nurodytos įmonės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir (Europos ekonominės erdvės) susitarimo 53 straipsnio 1 dalį, nurodytais
laikotarpiais dalyvaudamos susitarimuose ir derindamos veiksmus specializuotų žaidimų konsolių ir žaidimų kortelių, naudojamų
su
Nintendo
gaminamomis specializuotomis žaidimų konsolėmis, rinkoje, kurių tikslas ir paskirtis buvo riboti
Nintendo
žaidimų konsolių ir kortelių lygiagretų eksportą:
<…>
– (
CD-Contact Data
) – nuo 1997 m. spalio 28 d. iki 1997 m. gruodžio mėn. pabaigos.
<…>“
Pagal to sprendimo 3 straipsnį
CD-Contact Data
skirta 1 milijono eurų bauda.
Ginčijamo sprendimo 195 ir 196 konstatuojamosiose dalyse Komisija, kalbėdama apie lygiagretųjį eksportą iš Belgijos ir Liuksemburgo,
pabrėžia, kad „(
CD‑Contact Data
) suprato, jog turi stebėti, kad jos klientai nevykdytų lygiagrečiojo eksporto“. Tai matyti iš 1997 m. spalio 28 d.
CD-Contact Data
išsiųsto fakso NOE, kuriame ji teigia neketinanti vykdyti jokio eksporto. Šio sprendimo 317 konstatuojamojoje dalyje Komisija
teigia, kad šis laiškas įrodo, jog
CD‑Contact Data
ir
Nintendo
„susitarė dėl „bendro siekio“, kad neturi vykti eksportas iš (
CD-Contact Data
) teritorijos ir kad pastaroji turi prižiūrėti siuntas klientams <…>, kurie galėtų eksportuoti“. Minėto sprendimo 319 konstatuojamojoje
dalyje Komisija nurodo, kad „(
CD-Contact Data
) pateikė kitų įrodymų, įrodančių, jog ji nepriklausė susitarimui riboti lygiagrečiąją prekybą“ ir kad, pasak tos bendrovės,
„ji pati eksportavo prekes ir (arba) jas pardavė bendrovėms, kurios, jos žiniomis, jas eksportavo“. Tačiau to paties sprendimo
326 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro išvadą, jog tai, kad praktikoje
CD‑Contact Data
leido įvykti keliems lygiagretaus eksporto atvejams, tik rodo, kad ji pati „sukčiavo“.
Kalbant apie lygiagretųjį importą į Belgiją, ginčijamo sprendimo 197 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo aplinkybę, kad
nuo 1997 m. rugsėjo iki gruodžio
CD-Contact Data
susirašinėjo su NOE apie lygiagretųjį importą jos teritorijoje tikėdamosi, kad ši „problema“ bus išspręsta. Šiuo aspektu
ji nurodo tris laiškus, kurių datos atitinkamai yra 1997 m. rugsėjo 4 d., lapkričio 3 d. ir gruodžio 4 diena.

Skundžiamas sprendimas
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas (dabar – Bendrasis Teismas) pakeitė ginčijamą sprendimą tiek, kiek
CD-Contact Data
atžvilgiu nebuvo pripažinta lengvinanti aplinkybė, susijusi su visiškai pasyviu jos vaidmeniu darant pažeidimą, ir todėl
sumažino šiai bendrovei skirtą baudą iki 500 000 eurų. Likusi ieškinio dalis dėl to sprendimo panaikinimo buvo atmesta.
Reikia pasakyti, kad su EB 81 straipsnio pažeidimu susijusi ieškinio pirmojo pagrindo pirma dalis, kurios nagrinėjimą, pateiktą
Pirmosios instancijos teismo, šiame apeliaciniame skunde kritikuoja
Activision Blizzard
, skundžiamo sprendimo 46–70 punktuose buvo atmesta.
Šio sprendimo 52 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija, priimdama sprendimą, jog egzistuoja EB 81 straipsnio
1 daliai prieštaraujantis susitarimas, nesirėmė
Nintendo
ir
CD-Contact Data
pasirašytos platinimo sutarties nuostatomis. Pasak Pirmosios instancijos teismo, Komisija šiuo klausimu ginčijamo sprendimo
196 konstatuojamojoje dalyje nurodė, jog „pagal (
CD-Contact Data
) ir
Nintendo
sudarytą platinimo sutartį
CD-Contact Data
gali vykdyti pasyvų eksportą“. Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad iš tikrųjų, priešingai nei
buvo konstatuota kai kurių kitų platintojų, kuriems taikomas sprendimas, atžvilgiu, maždaug po dvejų metų nuo Komisijos tyrimo,
susijusio su aptariama platinimo sistema, pradžios sudarytoje šioje platinimo sutartyje nėra nė vienos nuostatos, kuri būtų
draudžiama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį.
Skundžiamo sprendimo 53 punkte pabrėžęs, kad, kalbant apie
CD-Contact Data
, Komisija rėmėsi tik susitarimo sudarymu, Pirmosios instancijos teismas to sprendimo 54 punkte nurodė, jog nesant tiesioginių
dokumentais pagrįstų įrodymų, kad buvo sudarytas rašytinis
Nintendo
ir
CD-Contact Data
susitarimas dėl pasyvaus eksporto ribojimo, Komisija nusprendė, kad pastarosios bendrovės dalyvavimas EB 81 straipsnio 1 daliai
prieštaraujančiame susitarime yra įrodytas jos veiksmais, kurie nurodyti jos susirašinėjime.
Skundžiamo sprendimo 55 punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar, atsižvelgiant
į šių laiškų turinį, Komisija tinkamai įrodė
CD-Contact Data
ir
Nintendo
bendrą siekį riboti lygiagrečiąją prekybą. Šiuo aspektu skundžiamo sprendimo 56 punkte jis nurodė, kad ginčijamame sprendime
Komisija rėmėsi visais rašytiniais įrodymais, visų pirma 1997 m. spalio 28 d.
CD-Contact Data
išsiųstu faksu NOE.
Skundžiamo sprendimo 58 punkte Pirmosios instancijos teismas teigia, kad šiame fakse
CD-Contact Data
paaiškino, kad nesugebėjo pateikti tam tikro produktų kiekio BEM, Belgijoje įsisteigusiam didmenininkui, kuris galbūt užsiima
lygiagrečiąja prekyba. To sprendimo 59 punkte jis konstatavo, kad, priešingai nei teigė Komisija, iš šio fakso formuluotės
nėra aišku, kad
CD-Contact Data
žinojo, jog turėjo neleisti vykdyti lygiagrečiojo eksporto, ir kad norėjo apsiginti nuo
Nintendo France
teiginių, susijusių su lygiagrečiuoju eksportu iš Belgijos. Visų pirma, pasak Pirmosios instancijos teismo, negalima daryti
pakankamai tikslios išvados, kad
CD-Contact Data
minimas „atsargumas“ eksportu užsiimančių klientų atžvilgiu apskritai liudija, kad ji pritarė ginčijamai lygiagrečiosios
prekybos ribojimo politikai. Be to, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog
CD-Contact Data
pateikiamo aiškinimo, kad nuoroda į jos turimą ribotą produktų kiekį turi būti aiškinama kaip informacija, susijusi su jos
fiziniu negalėjimu vykdyti aktyvaus pardavimo per Belgijoje įsisteigusį tarpininką, negali būti
a priori
atmesta.
Skundžiamo sprendimo 60 punkte Pirmosios instancijos teismas atkreipė dėmesį, kad 1997 m. spalio 28 d.
CD-Contact Data
faksas NOE yra tiesioginis atsakymas į 1997 m. spalio 24 d. laišką, kuriuo
Nintendo France
, pirma, skundėsi lygiagrečiuoju eksportu iš Belgijos, kurios teritorijoje
CD-Contact Data
buvo išskirtinė aptariamų produktų platintoja, ir, antra, prašė NOE imtis reikiamų priemonių išspręsti „problemas“, kurias
jai kelia toks importas. Pasak Pirmosios instancijos teismo, dėl to
CD-Contact Data
nusprendė, kad, esant skundui dėl minėto lygiagrečiojo eksporto, reikia pasiteisinti dėl jos turėto produktų kiekio ir sąlygų,
kuriomis ji eksportavo aptariamus produktus.
Skundžiamo sprendimo 61 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad, kalbant apie dokumentus, susijusius su lygiagrečiuoju
eksportu Belgijoje ir Liuksemburge, Komisija rėmėsi faktu, kad buvo sukurta
Nintendo
ir kai kurių jos patvirtintų platintojų, tarp kurių yra ir
CD-Contact Data
, praktinio bendradarbiavimo ir keitimosi informacija apie lygiagrečiąją prekybą sistema. Kalbant apie pastarąją bendrovę,
jos dalyvavimas keitimosi informacija sistemoje grindžiamas, pasak Pirmosios instancijos teismo, skundžiamo sprendimo 197 konstatuojamojoje
dalyje nurodytais keliais laiškais.
Šio sprendimo 62 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog, tęsiant ankstesniuose minėto sprendimo punktuose išdėstytus
argumentus, iš šių laiškų formuluočių galima spręsti, kad jais buvo siekiama atskleisti lygiagretųjį
Nintendo
prekių ženklo produktų importą Belgijoje ir kad jie patenka į
Nintendo
sukurtą keitimosi informacija sistemą. Tokiomis aplinkybėmis minėto sprendimo 63–66 punktuose jis nurodė du
CD-Contact Data
laiškus, adresuotus NOE atitinkamai 1997 m. rugsėjo 4 d. ir lapkričio 3 d., faksą, kurį 1997 m. lapkričio 12 d. bendrovė
CD‑Contact Data
išsiuntė
Nintendo France
, ir 1997 m. gruodžio 4 d. dokumentą, kurį NOE išsiuntė bendrovei
CD-Contact Data
.
Skundžiamo sprendimo 67 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog aplinkybė, kad
CD-Contact Data
praktiškai vykdė lygiagrečiąją prekybą eksportuodama produktus už Belgijos ir Liuksemburgo teritorijos ribų esantiems klientams,
nepaneigia šios išvados. Šiuo aspektu jis nusprendė, jog į aplinkybę, kad įmonė, kurios dalyvavimas pagal EB 81 straipsnio
1 dalį neteisėtuose suderintuose veiksmuose yra įrodytas, rinkoje veikė nesilaikydama susitarimo su konkurentais, nebūtinai
turi būti atsižvelgta. Iš tikrųjų, pasak Pirmosios instancijos teismo, įmonė, kuri, nepaisydama susitarimo su konkurentais,
toliau vykdė su tokiu susitarimu nederančią politiką, gali paprasčiausia bandyti panaudoti kartelį savo naudai.
Dėl lygiagrečiojo importo į Belgiją ir Liuksemburgą draudimo įrodymų skundžiamo sprendimo 68 punkte Pirmosios instancijos
teismas pripažino, kad
CD-Contact Data
negali teigti, jog Komisijos cituojami laiškai buvo neteisingai aiškinami, nes tais laiškais ji siekė paprasčiausiai įsitikinti,
kad jos mokama kaina
Nintendo
už aptariamus produktus yra ne per didelė. Taigi, pasak Pirmosios instancijos teismo, kartu skaitant visus minėtus laiškus,
visų pirma 1997 m. lapkričio 12 d. faksą, kurį bendrovė
CD-Contact Data
išsiuntė
Nintendo France
, matyti, kad juose kalbama apie aptariamų produktų kainą, daugiau ar mažiau tiesiogiai atsižvelgiant į lygiagrečiojo importo
egzistavimą.
Skundžiamo sprendimo 69 ir 70 punktuose Pirmosios instancijos teismas, remdamasis šiais argumentais, padarė išvadą, kad Komisija
nepadarė klaidos, kai nusprendė, jog
CD-Contact Data
dalyvavo susitarime, kuriuo buvo siekiama riboti lygiagrečiąją prekybą, ir dėl šios aplinkybės atmetė šios bendrovės ieškinyje
nurodytą pirmojo pagrindo pirmą dalį.

Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme

Activision Blizzard
Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo buvo atmestas ieškinys dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo,
–        panaikinti ginčijamą sprendimą bent tiek, kiek jis su ja susijęs,
–        nepatenkinus šių reikalavimų, panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo atmetamas ieškinys dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo,
ir grąžinti bylą nagrinėti Bendrajam Teismui,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas abiejų instancijų teismuose.
Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Apeliaciniam skundui pagrįsti
Activision Blizzard
nurodo tris pagrindus, kuriais kritikuojamas skundžiamo sprendimo 46–70 punktuose išdėstytas Pirmosios instancijos teismo
atliktas ieškinio pirmojo pagrindo pirmosios dalies, susijusios su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nagrinėjimas.

Dėl pirmojo pagrindo
Šalių argumentai
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde
Activision Blizzard
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes neteisingai atliko faktinių aplinkybių teisinį vertinimą
ir nusprendė, jog egzistavo pagal EB 81 straipsnio 1 dalį neteisėtas NOE ir
CD-Contact Data
susitarimas. Tokia klaida padaryta dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas Komisijos pateiktus įrodymus, neatsižvelgė
į teisiniu požiūriu egzistuojantį skirtumą tarp aktyvaus ir pasyvaus lygiagrečiosios prekybos ribojimo.

Activision Blizzard
šiuo aspektu pabrėžia, kad pagal
Nintendo
ir
CD-Contact Data
sudarytą platinimo sutartį buvo draudžiama akyvi lygiagrečioji prekyba, tačiau buvo leidžiama vykdyti pasyvią lygiagrečiąją
prekybą. Taigi, kaip skundžiamo sprendimo 52 punkte patvirtino Pirmosios instancijos teismas, ši sutartis buvo visiškai teisėta
pagal EB 81 straipsnio 1 dalį.
Atsižvelgiant į platinimo sutartyje nustatytą draudimą vykdyti aktyvią lygiagrečiąją prekybą, visiškai nenuostabu, kad
CD-Contact Data
keitėsi informacija su NOE apie Belgijoje vykdomą lygiagretųjį importą, kaip tai liudija 1997 m. spalio 28 d. bendrovei
Nintendo
išsiųstas
CD-Contact Data
faksimilinis pranešimas ir ginčijamo sprendimo 197 konstatuojamojoje dalyje nurodyti laiškai.
Atlikdamas teisingą faktinių aplinkybių teisinę analizę Pirmosios instancijos teismas, nustatęs, kad
CD-Contact Data
keitėsi informacija apie lygiagretųjį importą, turėjo nustatyti, ar aptariamas elgesys buvo susijęs su aktyvios lygiagrečiosios
prekybos ribojimu pagal platinimo sutartį ir ar jis taip pat buvo susijęs su neteisėtu pasyvios lygiagrečiosios prekybos ribojimu.
Nenustatęs, ar yra susitarimas riboti ne tik aktyvią lygiagrečiąją prekybą, Pirmosios instancijos teismas, apeliantės manymu,
negalėjo padaryti išvados, kad
CD-Contact Data
buvo EB 81 straipsnio 1 daliai prieštaraujančio susitarimo šalis.

Activision Blizzard
daro išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas, neatlikęs minėtos analizės, negalėjo nepadarydamas teisės klaidos nuspręsti,
kad Komisija įrodė, jog
CD-Contact Data
savo veiksmais siekė riboti pasyvų pardavimą.
Papildomai apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas mažų mažiausiai pažeidė jam nustatytą pareigą motyvuoti, nes
skundžiamame sprendime niekur nenurodytos priežastys, dėl kurių šiuo atveju nereikėjo atsižvelgti į aktyvios ir pasyvios lygiagrečiosios
prekybos skirtumą.
Komisija pripažįsta, kad pagal 1983 m. birželio 22 d. Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 1984/83 dėl Sutarties 85 straipsnio 3 dalies
taikymo tam tikroms išimtinio platinimo susitarimų rūšims (OL L 173, p. 1), kuris
ratione temporis
buvo taikomas šioje byloje, leidžiama uždrausti išimtiniam platintojui aktyviai ieškoti klientų už savo teritorijos ribų ir
kad
CD-Contact Data
ir
Nintendo
sudarytoje platinimo sutartyje buvo nustatytas toks aktyvaus pardavimo draudimas, kuris iš esmės neprieštaravo EB 81 straipsnio
1 daliai. Tačiau ji pažymi, kad minėtas reglamentas netaikomas, kai šalys susitaria sukurti absoliučios teritorijos apsaugos
situaciją, pagal kurią išimtiniams platintojams visiškai draudžiama parduoti už jų teritorijos ribų arba klientams, kurie
ketina eksportuoti. Šioje byloje kaip tik ir buvo toks atvejis.
Komisija mano, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai šiuo klausimu patvirtino ginčijamą sprendimą.
Be kita ko, ji mano, jog dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas nustatė, jog egzistuoja
CD-Contact Data
ir
Nintendo
sudaryta sutartis iš esmės riboti lygiagrečią prekybą, jis neturėjo plačiau plėtoti sprendimo motyvų dėl aktyvaus ir pasyvaus
platintojų vykdomo pardavimo skirtumo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmajame pagrinde apeliantė kaltina Pirmosios instancijos teismą iš esmės tuo, kad jis padarė teisės klaidą, nes nenagrinėjo,
ar
CD-Contact Data
savo veiksmais, nurodytais susirašinėjime, kuriuo grindžiamas ginčijamas sprendimas, siekė vienintelio tikslo, t. y. riboti
aktyvią lygiagrečiąją prekybą pagal
CD-Contact Data
ir
Nintendo
sudarytą platinimo sutartį, arba ar tie veiksmai taip pat susiję su pasyvios lygiagrečiosios prekybos ribojimu.
Tačiau reikia konstatuoti, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas, priešingai nei teigia apeliantė, atliko
tokį tyrimą ir kad dėl tos priežasties šis pagrindas nepagrįstas faktais.
Taigi visų pirma skundžiamo sprendimo 52 punkte Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad minėtoje sutartyje, priešingai
nei kitose anksčiau sudarytose platinimo sutartyse su tam tikrais kitais
Nintendo
platintojais, nėra jokios nuostatos, kuri būtų draudžiama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, nes pagal ją
CD-Contact Data
galėjo vykdyti pasyvų eksportą.
Minėto sprendimo 54 ir 55 punktuose jis pažymėjo, kad nesant dokumentais pagrįstų tiesioginių įrodymų, jog buvo sudaryta rašytinė
sutartis dėl pasyvaus eksporto ribojimo, reikia išnagrinėti, ar Komisija, remdamasi ginčijamame sprendime nurodytu
CD-Contact Data
, NOE ir
Nintendo France
susirašinėjimu, įrodė
CD-Contact Data
dalyvavimą susitarime, prieštaraujančiame EB 81 straipsnio 1 daliai.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 59 punkte aiškiai pripažino, kad apeliantės aiškinimo, susijusio
su 1997 m. spalio 28 d. bendrovės
CD-Contact Data
nusiųstu faksimiliniu pranešimu NOE, pagal kurį nuoroda į
CD-Contact Data
turimą ribotą produktų kiekį turi būti aiškinama kaip informacija, susijusi su jos fiziniu negalėjimu vykdyti aktyvaus pardavimo
per Belgijoje įsisteigusį didmenininką, negalima
a priori
atmesti.
Tai reiškia, kad Pirmosios instancijos teismas įvertino Komisijos pateiktus įrodymus remdamasis tuo, kad
CD-Contact Data
ir
Nintendo
sudarytoje platinimo sutartyje buvo numatytas iš pirmo žvilgsnio teisėtas aktyvios lygiagrečiosios prekybos draudimas, ir
atsižvelgdamas į
CD-Contact Data
argumentą, pagal kurį šiuo faktu galima paaiškinti minėto faksimilinio pranešimo turinį.
Skundžiamo sprendimo 69 punkte Pirmosios instancijos teismas vis dėlto pripažino, jog
CD-Contact Data
dalyvavo neteisėtame susitarime, nes, remdamasis Komisijos padaryta viso susirašinėjimo analize, pateikta minėto sprendimo
60–68 punktuose, jis priėjo prie išvados, kad ji įrodė
CD-Contact Data
ir
Nintendo
bendrą siekį riboti ne tik aktyvų pardavimą, bet apskritai lygiagrečiąją prekybą.
Tokiomis aplinkybėmis
Activision Blizzard
pateiktas pirmasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

Dėl antrojo pagrindo
Šalių argumentai
Antrajame pagrinde
Activision Blizzard
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, kai nusprendė, kad skundžiamo sprendimo 56–68 punktuose aptariamais
dokumentais buvo atskleista, jog siekiama neteisėto tikslo. Ji visų pirma remiasi 1997 m. rugsėjo 4 d. ir tų pačių metų lapkričio
3 d. ir 12 d. faksimiliniais pranešimais, kuriuose
CD-Contact Data
skundėsi vykdomu eksportu į Belgiją pažeidžiant platinimo sutartimi jai suteiktas išimtines teises šioje teritorijoje, pasinaudojant
informacija apie importuojamų produktų kainą kaip derybų priemone siekiant gauti geresnę pirkimo kainą iš NOE. Jei būtų daroma
išvada, kad tie dokumentai susiję su kažkuo kitu nei su teisiniu aktyvios prekybos ribojimu teritorijoje, kurioje
CD-Contact Data
suteikta išimtinė teisė prekiauti, arba su būdu, kuriuo minėta bendrovė darė spaudimą tiekėjui siekdama sumažinti pirkimo
kainą, tai prieštarautų minėtų dokumentų turiniui.
Tokiomis aplinkybėmis apeliantė teigia, jog remiantis 1997 m. lapkričio 3 d. faksimiliniu pranešimu darytina išvada, kad
CD-Contact Data
norėjo pranešti apie galimą aktyvaus pardavimo atvejį iš Vokietijos Belgijos rinkoje.
1997 m. lapkričio 12 d. bendrovei
Nintendo France
išsiųstame faksimiliniame pranešime nėra jokių požymių, įrodančių, kad
CD-Contact Data
darė spaudimą siekdama riboti pasyvų lygiagretųjį importą. Nuoroda į „lygiagretųjį importą“, be kita ko, reiškia, kad tas
importas yra teisėtas. Be to, pagal 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio
3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms (OL L 336, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 8 sk., 1 t., p. 364)
Nintendo France
buvo net leista riboti pasyvų pardavimą, nes ta bendrovė yra tiekėjo dukterinė įmonė.
1997 m. rugsėjo 4 d. faksimiliniame pranešime, kuris, nors ir galėtų būti įrodymas, nepaisant to, kad buvo išsiųstas prieš
laikotarpio, kuriuo buvo daromas tariamas pažeidimas, pradžią, nėra jokių duomenų, susijusių su ketinimu daryti kliūčių pasyviai
lygiagrečiajai prekybai. Atvirkščiai, remiantis tuo faksimiliniu pranešimu galima daryti išvadą, kad
CD-Contact Data
bandė pasinaudoti su importuotų produktų kainomis susijusia informacija kaip derybų priemone siekiant gauti geriausią kainą
iš NOE.
Apeliantė mano, kad Komisija siekia perkelti įrodinėjimo naštą teigdama, kad šie dokumentai neįrodo, jog jų autoriai atskyrė
aktyvią ir pasyvią prekybas, lyg
CD-Contact Data
privalėtų įrodinėti, kad ji veikė nepažeisdama EB 81 straipsnio. Tačiau 1966 m. liepos 13 d. Sprendime
Consten ir Grundig prieš Komisiją
(56/64 ir 58/64, Rink. p. 429) Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad tokiu atveju įrodinėjimo naštos perkėlimas yra negalimas.
Apeliantė, be kita ko, primena, kad, priešingai nei ankstesnės
Nintendo
ir kitų šalių, kurios iš tikrųjų pripažino dalyvavusios įgyvendinant neteisėtą sistemą, sudarytos sutartys,
CD-Contact Data
pasirašyta platinimo sutartis atitiko
Nintendo
ir Komisijos diskusijų rezultatus ir draudė tik aktyvų pardavimą. Tokiomis aplinkybėmis ir, nesant priešingų įrodymų, negalima
daryti prielaidos, kad
CD-Contact Data
aiškino šią sutartį kaip nors kitaip nei kaip draudžiančią aktyviai siūlyti produktus kitiems platintojams priklausančiose
teritorijose, ir atvirkščiai. Be to, veiksmai, kurių ėmėsi
CD-Contact Data
, atitiko tokį aiškinimą. Taigi
CD-Contact Data
sudarė palankias aplinkybes pasyviam pardavimui Prancūzijoje ir informavo NOE apie platinimo sutartyje apibrėžto aktyvaus
pardavimo draudimo pažeidimus.
Komisija mano, jog antrasis pagrindas yra nepriimtinas, arba jei šis teiginys būtų atmestas, – nepagrįstas, nes apeliantė
nepateikė jokių įrodymų, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė akivaizdžią pateiktų įrodymų prasmę.
Komisija, be kita ko, teigia, kad nė viename iš trijų apeliantės minėtų dokumentų, t. y. 1997 m. rugsėjo 4 d. ir tų pačių
metų lapkričio 3 d. ir 12 d. faksimiliniuose pranešimuose, nėra jokių įrodymų, kad jų autoriai atskyrė aktyvų pardavimą nuo
pasyvaus. Be to, Pirmosios instancijos teismas neskaitė šių dokumentų atskirai, o įrodymus vertino atsižvelgdamas į visumą.
Išnagrinėjus visą aptariamą susirašinėjimą matyti, kad
CD-Contact Data
dalyvavo informavimo sistemoje, skirtoje pranešti apie visus lygiagretaus importo atvejus, ir tai patvirtina, jog ši bendrovė
pritarė susitarimui apskritai riboti lygiagrečiąją prekybą.
Pasak Komisijos, reikia įvertinti aplinkybes, kuriomis vyksta
CD-Contact Data
ir
Nintendo
keitimasis informacija. Dar iki
CD-Contact Data
prisijungimo prie
Nintendo
platinimo tinklo pastaroji bendrovė ir kai kurie jos platintojai buvo sukūrę sistemą, skirtą pagerinti išimtiniams platintojams
suteiktą apsaugą, kad būtų pasiektas absoliučios teritorinės apsaugos lygis, o pagrindinė jos sudedamoji dalis ir yra keitimosi
informacija apie lygiagrečiąją prekybą sistema. Be to,
Nintendo
ir toliau vykdė tuos pačius neteisėtus veiksmus, nors ir žinojo, kad Komisija atlieka tyrimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Antrajame pagrinde apeliantė nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, t. y. 1997 m. rugsėjo 4 d. ir tų
pačių metų lapkričio 3 d. ir 12 d. faksimiliniuose pranešimuose, kuriuos
CD-Contact Data
nusiuntė atitinkamai NOE arba
Nintendo France
, pateiktą informaciją.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal EB 225 straipsnį ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnį Teisingumo Teismas nėra kompetentingas
nustatyti faktinių aplinkybių arba iš principo vertinti įrodymų, kuriuos Bendrasis Teismas pasitelkė šioms aplinkybėms pagrįsti.
Jeigu šie įrodymai buvo gauti teisėtai ir buvo paisyta bendrųjų teisės principų ir procesinių normų, taikomų įrodinėjimo pareigai
ir įrodymų tyrimui, tik Bendrasis Teismas turi nustatyti jam pateiktų įrodymų vertę. Taigi šis įvertinimas pats savaime, išskyrus
šių įrodymų iškraipymo atvejus, nėra teisės klausimas, kurį gali patikrinti Teisingumo Teismas (žr., be kita ko, 2010 m. kovo
18 d. Sprendimo
Trubowest Handel ir Makarov prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑419/08 P, Rink. p. I‑0000, 30 ir 31 punktus bei jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje apeliantė pakankamai išsamiai nurodo, kad Pirmosios instancijos teismo atliktas minėtų faksimilinių pranešimų
vertinimas prieštarauja šių dokumentų turiniui. Tokiomis aplinkybėmis antrasis pagrindas, priešingai nei teigia Komisija,
yra priimtinas.
Kalbant apie šio pagrindo pagrįstumą, reikia pažymėti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, iškraipymas turi būti
akivaizdžiai matomas iš byloje esančių dokumentų, nesant reikalo iš naujo įvertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų (žr. 2006 m.
balandžio 6 d. Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
, C‑551/03 P, Rink. p. I‑3173, 54 punktą; minėto Sprendimo
Trubowest Handel ir Makarov prieš Tarybą ir Komisiją
32 punktą ir 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Deutsche Post
, C‑399/08 P, Rink. p. I‑0000, 64 punktą).
Net jei būtų galima aptariamus faksimilinius pranešimus aiškinti taip, kaip siūlo apeliantė, vis dėlto reikėtų konstatuoti,
kad jos siūlomas aiškinimas nėra vienintelė išvada, kurią galima daryti remiantis šių pranešimų tekstu, ir kad Pirmosios instancijos
teismo pateiktas kitoks jų aiškinimas nereiškia, jog buvo iškraipytas jų turinys. Konkrečiai kalbant, antrajame pagrinde išdėstyti
apeliantės argumentai neįrodo jokio materialaus netikslumo, kuris galėjo atsirasti Pirmosios instancijos teismui skaitant
tuos faksus.
Šiuo aspektu reikia, be kita ko, pažymėti, kad, priešingai nei teigia apeliantė, iš 1997 m. lapkričio 3 d. fakso visiškai
nėra akivaizdu, kad tuo faksu
CD-Contact Data
norėjo pranešti tik apie vieną aktyvaus pardavimo atvejį, kurį įvykdė kitas
Nintendo
platintojas, taip pažeisdamas platinimo sutartį.
Kalbant apie 1997 m. rugsėjo 4 d. ir lapkričio 12 d. faksimilinius pranešimus, pažymėtina, kad apeliantė iš esmės ginčija
jų įrodomąją galią teigdama, kad iš jų nėra pakankamai aišku, jog jais siekta neteisėto tikslo, tačiau neįrodo, kad Pirmosios
instancijos teismo tiems pranešimams suteikta prasmė akivaizdžiai prieštarauja jų turiniui.
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Teisingumo Teismo kontrolė, atlikta vertinant šį pagrindą, susijusį su minėtų faksimilinių
pranešimų iškraipymu, apsiriboja patikrinimu, ar Pirmosios instancijos teismas, tų faksų pagrindu pripažindamas, kad
CD-Contact Data
dalyvavo neteisėtame susitarime riboti lygiagrečiąją prekybą apskritai, akivaizdžiai neviršijo šių faksų protingo vertinimo
ribų. Šioje byloje Teisingumo Teismas turi ne vertinti savarankiškai, ar Komisija įrodė tokį dalyvavimą ir taip įvykdė įrodinėjimo
pareigą, kuri jai tenka norint įrodyti, jog buvo pažeistos konkurencijos teisės taisyklės, o nustatyti, ar Pirmosios instancijos
teismas, pripažindamas jog iš tikrųjų taip ir buvo, minėtus faksimilinius pranešimus skaitė ir aiškino akivaizdžiai priešingai
jų formuluotei, o šiuo atveju taip nėra.
Remiantis išdėstytais argumentais darytina išvada, kad antrasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

Dėl trečiojo pagrindo
Šalių argumentai
Trečiajame pagrinde
Activision Blizzard
teigia, kad net jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog skundžiamo sprendimo 56–68 punktuose minėtais dokumentais siekiama
ne tik teisėtai riboti aktyvią prekybą, Pirmosios instancijos teismas vis tiek padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes pripažino,
kad šie dokumentai yra pakankamas
CD-Contact Data
ir NOE sudarytos sutarties pagal EB 81 straipsnio 1 dalį egzistavimo įrodymas. Iš tikrųjų remiantis Pirmosios instancijos
teismo ir Teisingumo Teismo praktika matyti, kad tokiam susitarimui visų pirma reikia vienašališkai priimtos NOE politikos,
kuria siekiama antikonkurencinių tikslų ir kuri pasireiškia numanomu arba aiškiai išreikštu
CD-Contact Data
skirtu kvietimu bendrai siekti tokio tikslo, ir, antra, bent jau nebylaus pastarosios sutikimo. Taigi skundžiamame sprendime
Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė šiuos kriterijus arba mažų mažiausiai pažeidė jam šiuo atveju tenkančią pareigą
motyvuoti.
Dėl pirmojo nurodyto kriterijaus apeliantė teigia, kad išvadą, jog
Nintendo
vienašališkai priėmė politiką, kuria siekiama
CD-Contact Data
nustatyti pareigą daryti kliūčių lygiagrečiajai prekybai, Pirmosios instancijos teismas grindė paprasčiausiu faktu, jog 1991 m.
Nintendo
sukūrė keitimosi informacija sistemą, kuria siekiama kontroliuoti pasyvų lygiagretųjį importą. Apeliantė pabrėžia, be kita
ko, kad Pirmosios instancijos teismas nepaaiškina, kaip
Nintendo
primetė šią neteisėtą politiką bendrovei
CD-Contact Data
kviesdama prie jos prisijungti.
Be to, Pirmosios instancijos teismas neišnagrinėjo svarbių klausimų, kaip antai aiškių įrodymų dėl tokios
Nintendo
politikos primetimo bendrovei
CD-Contact Data
nebuvimas, priežiūros sistemos ir
CD-Contact Data
skirtų baudų nebuvimas,
Nintendo
ir
CD-Contact Data
sudarytos platinimo sutarties ir ankstesnių su kitais platintojais sudarytų sutarčių formuluočių skirtumas ir galiausiai
tai, kad
Nintendo
ir jos išimtinių platintojų santykius Komisija atidžiai stebėjo jau dvejus metus, kai
CD-Contact Data
tapo
Nintendo
platintoja. Atsižvelgus į šiuos veiksnius labai mažai tikėtina, kad
Nintendo
pakvietė
CD-Contact Data
dalyvauti neteisėtoje keitimosi informacija sistemoje ir kad tą sistemą ji taikė taip pat kaip ir santykiuose su kitais platintojais.
Dėl antrojo nurodyto kriterijaus
Activision Blizzard
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai nustatė, jog
CD-Contact Data
pritarė vienašališkai priimtai
Nintendo
politikai.
Apeliantė visų pirma mano, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 67 punkte klaidingai nusprendė, jog dėl
aplinkybės, kad
CD-Contact Data
iš tikrųjų vykdė pasyvią lygiagrečiąją prekybą vykdydama produktų, skirtų klientams, esantiems už Belgijos ir Liuksemburgo
ribų, eksportą, negalima abejoti dėl bendro siekio egzistavimo. Šiuo atveju remdamasis teismų praktika dėl horizontaliųjų
susitarimų, t. y. 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimu
Union Pigments prieš Komisiją
(T‑62/02, Rink. p. II‑5057), Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į faktą, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika,
darytina išvada, jog vertikaliųjų susitarimų atveju toks eksportas gali sukelti abejonių dėl platintojo pritarimo neteisėtai
tiekėjo politikai daryti kliūčių lygiagrečiajai prekybai.
Be to, apeliantė teigia, kad pakankamus horizontaliojo susitarimo įrodymus sudarantys veiksniai bet kuriuo atveju negali būti
laikomi taip pat įmonės dalyvavimo vertikaliajame susitarime įrodymais, visų pirma kai bendras siekis turi būti grindžiamas
nebyliu pritarimu vienašališkai priimtai politikai.
Pirma, tiekėjų ir platintojų kontaktai dėl prekybinės praktikos, ypač kai kalbama apie išimtinio platinimo sistemas, yra įprasti
ir net reikalingi, priešingai nei konkurentų kontaktai. Antra, kalbant apie vertikaliuosius ryšius, susitarimai riboti konkurenciją
nebūtinai turi būti sudaryti platintojo naudai. Trečia, priešingai nei konkurentų santykiuose, vertikaliuosiuose santykiuose
platintojai priklauso nuo tiekėjo vykdomo tiekimo ir dėl tos priežasties jo atžvilgiu jie yra silpnesnioji pusė, todėl šiems
platintojams sunkiau atvirai atsiriboti nuo jų tiekėjo priimtos politikos.
Tokiomis aplinkybėmis faktas, kad platintojas atvirai neatsiriboja nuo jo tiekėjo vykdomos politikos, neturi būti per greitai
įvertintas kaip jo pritarimas susitarimui, ypač jei gali būti įrodyta, kad tas platintojas iš tikrųjų veikė ne pagal minėto
tiekėjo pageidavimus.
Komisija mano, kad nei EB sutartyje, nei teismų praktikoje nėra nuostatos, pagrindžiančios argumentą, kad bylose dėl vertikaliųjų
susitarimų reikia, siekiant įrodyti bendrą siekį, kitokių įrodymų nei reikalaujama bylose dėl horizontaliųjų susitarimų. Skirtumas
tarp horizontaliųjų ir vertikaliųjų susitarimų reikšmingas vertinant ribojantį poveikį konkurencijai, tačiau jis neturi reikšmės
apibrėžiant bendrą siekį.
Pasak Komisijos, nė viena iš trijų apeliantės nurodytų priežasčių, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas turėjo padaryti
jos siūlomą skirtumą, yra neįtikinama. Pirma, Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad egzistuoja susitarimas ne dėl to,
kad
CD-Contact Data
ir
Nintendo
palaikė ryšius, o dėl to, kad skundžiamo sprendimo 56–56 punktuose nurodytų dokumentų turinys atskleidė bendrą siekį riboti
lygiagrečiąją prekybą. Antra, antikonkurenciniai vertikalieji susitarimai, kuriais ribojama lygiagrečioji prekyba, gali, kaip
ir antikonkurenciniai horizontalieji susitarimai, atnešti naudos tų susitarimų šalims net ir tuo atveju, kai visos šalys jų
nesilaiko. Trečia, sunku suvokti, kodėl atsiriboti nuo antikonkurencinių veiksmų vertikaliųjų santykių atveju yra sunkiau
nei horizontaliųjų santykių atveju.
Remdamasi tokiais argumentais Komisija daro išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos ir pakankamai
motyvavo sprendimą. kai nusprendė, kad Komisija įrodė, jog egzistuoja
CD-Contact Data
ir
Nintendo
susitarimas riboti lygiagrečiąją prekybą. Ji mano, kad likusiais argumentais apeliantė ragina Teisingumo Teismą atlikti naują
faktinių aplinkybių konstatavimo vertinimą, kuris yra nepriimtinas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Trečiajame pagrinde
Activision Blizzard
visų pirma teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes nusprendė, kad Komisijos nurodyti
dokumentai yra pakankamas EB 81 straipsnio 1 daliai prieštaraujančio
CD-Contact Data
ir
Nintendo
sudaryto susitarimo įrodymas. Ji kaltina Pirmosios instancijos teismą šių vertikaliųjų santykių aplinkybėmis neteisingai
pritaikius teismų praktiką, pagal kurią tokio susitarimo sudarymas reiškia, pirma, numanomą arba aiškų vienos šalies kvietimą
bendrai siekti antikonkurencinio tikslo ir, antra, bent jau nebylų kitos šalies sutikimą. Papildomai ji teigia, kad Pirmosios
instancijos teismas nepakankamai motyvavo skundžiamą sprendimą.
Visų pirma reikia pažymėti, kad, priešingai nei teigia apeliantė, įrodymų lygis. reikalaujamas antikonkurenciniam susitarimui
nustatyti esant vertikaliesiems santykiams iš esmės nesiskiria nuo įrodymų, kurių reikalaujama esant horizontaliesiems santykiams,
lygio.
Beje, tiesą pasakius, įrodymai, kuriais, jei reikia, būtų galima remtis esant horizontaliesiems santykiams norint įrodyti
konkurentų antikonkurencinį susitarimą, gali būti netinkami norint įrodyti tokio susitarimo egzistavimą esant vertikaliesiems
gamintojo ir platintojo santykiams, nes tokių santykių atveju tam tikras keitimasis informacija yra teisėtas. Tačiau, nepaisant
to, neteisėto susitarimo egzistavimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į visus reikšmingus veiksnius ir kiekvienam atvejui
būdingą ekonominį ir teisinį kontekstą. Klausimas, ar tam tikras įrodymas suteikia galimybę nustatyti, jog sudarytas EB 81 straipsnio
1 daliai prieštaraujantis susitarimas, negali būti sprendžiamas abstrakčiai ir atsižvelgiant tik į tai, ar santykiai yra vertikalieji,
ar horizontalieji, bei šį įrodymą atskiriant nuo aplinkybių ir kitų konkrečiai situacijai būdingų veiksnių.
Šiuo atveju, remiantis skundžiamo sprendimo 55 punktu, galima daryti išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas susirašinėjimą,
kuriuo grindžiamas skundžiamas sprendimas, analizavo siekdamas nustatyti, ar juo galima įrodyti
CD-Contact Data
ir
Nintendo
bendrą siekį riboti lygiagrečiąją prekybą. Pirmosios instancijos teismas, remdamasis būtent viso šio susirašinėjimo vertinimu
ir aplinkybėmis, kuriomis jis vyko, priėjo prie išvados, kad toks bendras siekis iš tikrųjų egzistavo.
Taigi išnagrinėjus apeliantės pateiktus argumentus trečiajam pagrindui pagrįsti nenustatyta jokia šio vertinimo teisės klaida.
Kalbant, pirma, apie klausimo, ar
Nintendo
aiškiai ar numanomai kvietė
CD-Contact Data
bendradarbiauti darant kliūtis lygiagrečiajai prekybai, vertinimą, reikia konstatuoti, kad šiuo atveju Pirmosios instancijos
teismas rėmėsi, priešingai nei teigia apeliantė, ne tik aplinkybe, kad
Nintendo
praėjusio amžiaus dešimtajame dešimtmetyje sukūrė keitimosi informacija sistemą lygiagrečiajai prekybai riboti, o iš esmės
faktu, kad NOE,
Nintendo France
ir
CD-Contact Data
susirašinėjimas įrodė, jog pastaroji bendrovė integravo šią sistemą, o tai neišvengiamai verčia daryti prielaidą, jog toks
kvietimas iš
Nintendo
pusės buvo.
Apeliantė taip pat negali pagrįstai kaltinti Pirmosios instancijos teismo, kad vertinime neišnagrinėjo reikšmingų tokio kvietimo
egzistavimo veiksnių.
Visų pirma Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, jog ne visais atvejais reikia patikrinti, ar egzistuoja priežiūros ir sankcijų
sistema, kad EB 81 straipsnio 1 daliai priešingas susitarimas galėtų būti laikomas sudarytu (šiuo klausimu žr., be kita ko,
2004 m. sausio 6 d. Sprendimo
BAI ir Komisija prieš Bayer
, C‑2/01 P ir C‑3/01 P, Rink. p. I‑23, 84 punktą).
Taip pat, remiantis skundžiamo sprendimo 52 straipsniu, matyti, jog Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į tai, kad, priešingai
nei ankstesnėse
Nintendo
sudarytose sutartyse su kitais platintojais, su
CD-Contact Data
sudarytoje sutartyje draudžiamos nuostatos nėra.
Galiausiai dėl apeliantės teiginio, jog Pirmosios instancijos teismo išanalizuotas susirašinėjimas nėra pakankamai aiškus
įrodymas ir kad dėl priežiūros sistemos nebuvimo, dėl
CD-Contact Data
platinimo sutarties ir anksčiau sudarytų sutarčių skirtumo bei dėl nuo 1995 m. Komisijos vykdyto
Nintendo
ir jos platintojų santykių stebėjimo yra labai mažai tikėtina, jog
Nintendo
kvietė
CD-Contact Data
dalyvauti neteisėtoje keitimosi informacija sistemoje, pakanka konstatuoti, kad šiais argumentais apeliantė paprasčiausia
siūlo Teisingumo Teismui pakeisti Pirmosios instancijos teismo vertinimą savuoju ir kad dėl to minėti argumentai, remiantis
šio sprendimo 51 punkte nurodyta teismų praktika, yra nepriimtini.
Antra, kiek tai susiję su klausimo, ar
CD-Contact Data
bent jau nebyliai sutiko su
Nintendo
pateiktu kvietimu dalyvauti sutartyje dėl lygiagrečiosios prekybos ribojimo, vertinimu, reikia visų pirma pažymėti, kad remiantis
skundžiamo sprendimo 59–66 punktais darytina išvada, jog, priešingai nei teigia apeliantė, Pirmosios instancijos teismas padarė
išvadą, kad toks sutikimas buvo, remdamasis ne
CD-Contact Data
prieštaravimo
Nintendo
antikonkurencinei politikai nebuvimu, o Komisijos nurodytu susirašinėjimu ir, be kita ko, faktu, kad 1997 m. rugsėjo 4 d.
ir tų pačių metų lapkričio 3 d. ir 12 d. faksimiliniais pranešimais, kuriuos
CD-Contact Data
išsiuntė atitinkamai NOE ir
Nintendo France
, buvo siekiama pranešti apie Belgijoje, t. y.
CD-Contact Data
priklausančioje teritorijoje, vykdomą lygiagretųjį importą.
Taip pat svarbu pabrėžti, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos kai skundžiamo sprendimo 67 punkte
nusprendė, jog aplinkybė, kad
CD-Contact Data
praktiškai vykdė pasyvią lygiagrečiąją prekybą eksportuodama produktus už Belgijos ir Liuksemburgo ribų esantiems klientams,
nekelia abejonių dėl bendro siekio egzistavimo.
Iš tikrųjų, nors ši aplinkybė tikrai yra vienas iš reikšmingų veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant galimą
CD-Contact Data
sutikimą su
Nintendo
kvietimu, vis dėlto ji viena atskirai nėra lemiama ir ja remiantis negalima iš karto atmesti tokio sutikimo egzistavimo.
Taigi, priešingai nei teigia apeliantė, išimtinis platintojas gali būti suinteresuotas ne tik susitarti su gamintoju dėl lygiagrečiosios
prekybos ribojimo, siekdamas dar labiau apsaugoti jam skirtą platinimo teritoriją, bet ir paslapčia vykdyti tam susitarimui
prieštaraujančią prekybą ir taip bandyti tuo susitarimu pasinaudoti vien savo naudai. Todėl Pirmosios instancijos teismas
galėjo, nepadarydamas teisės klaidos, padaryti išvadą, kad įvertinus visus reikšmingus veiksnius ir, be kita ko, Komisijos
nurodytą susirašinėjimą, kurį reikia skaityti atsižvelgiant į konkrečias šios bylos aplinkybes, galima daryti išvadą, jog
CD-Contact Data
tikrai priėmė
Nintendo
kvietimą bendradarbiauti ribojant lygiagrečiąją prekybą.
Galiausiai dėl apeliantės argumento, kad atsižvelgiant į minėto susirašinėjimo dviprasmiškumą ir į tai, kad
CD-Contact Data
vykdė didelio masto eksportą, Pirmosios instancijos teismas turėjo prieiti prie išvados, jog
CD-Contact Data
sutikimas su antikonkurencine
Nintendo
politika nebuvo įrodytas, pakanka pažymėti, kad, remiantis šio sprendimo 51 punkte nurodyta teismų praktika, jis yra nepriimtinas,
nes Teisingumo Teismui siūloma pakeisti Pirmosios instancijos teismo vertinimą savuoju.
Dėl apeliantės papildomai nurodomo skundžiamo sprendimo motyvavimo nepakankamumo reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia
teismo praktika, Bendrajam Teismui tenkančia pareiga motyvuoti iš jo nereikalaujama išsamiai vienas po kito išnagrinėti visus
ginčo šalių suformuluotus argumentus. Taigi Bendrojo Teismo motyvai gali būti numanomi, jeigu sudaroma galimybė suinteresuotiesiems
asmenims suprasti Bendrojo Teismo sprendimo motyvus, o Teisingumo Teismui turėti pakankamai informacijos kontrolei vykdyti
(žr., be kita ko, 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
, C‑266/06 P, 103 punktą bei 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Gogos prieš Komisiją
, C‑583/08 P, Rink. p. I‑0000, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taigi remiantis išdėstytais argumentais galima daryti išvadą, jog skundžiamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas, kad, pirma,
Teisingumo Teismas galėtų vykdyti jo teisėtumo kontrolę ir, antra, apeliantė suvoktų priežastis, dėl kurių Pirmosios instancijos
teismas padarė išvadą, kad ji dalyvavo susitarime, kuriuo siekta riboti lygiagrečiąją prekybą.
Todėl apeliacinio skundo trečiasis pagrindas turi būti atmestas kaip iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.
Kadangi nebuvo pritarta nė vienam apeliantės apeliacinio skundo pagrindui, visas apeliacinis skundas turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, kuri apeliaciniame procese taikoma pagal to paties reglamento 118 straipsnį,
pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo
priteisti bylinėjimosi išlaidas ir apeliantė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
Activision Blizzard Germany GmbH
bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.