CELEX: 62013CJ0152
Eelotsusetaotlus
Maksustamine
Direktiiv 2003/96/EÜ
Energiatoodete ja elektrienergia maksustamine
Erandid
Energiatooted, mis sisalduvad kommertsmootorsõidukite standardsetes kütusepaakides ja on mõeldud nende sõidukite kütusena kasutamiseks
Mõiste „standardsed paagid” selle direktiivi artikli 24 lõike 2 tähenduses
Paagid, mille on paigaldanud autokere valmistaja või tootja volitatud edasimüüja

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik (
ELT L 283, lk 51
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 405), artikli 24 lõiget 2.
Taotlus on esitatud äriühingu Holger Forstmann Transporte GmbH & Co. KG (edaspidi „Forstmann Transporte”) ja Hauptzollamt Münsteri (Münsteri kesktolliasutus, edaspidi „Hauptzollamt”) vahelises kohtuvaidluses seoses energiamaksuga, mis tasuti Madalmaadest ostetud diislikütuselt, mis sisaldus nimetatud äriühingule kuuluva veoauto kütusepaagis ja oli ette nähtud kasutamiseks selle sõiduki kütusena Saksamaal.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Nõukogu 22. detsembri 1994. aasta direktiivi 94/74/EÜ, millega muudetakse aktsiisistatava kauba üldist korraldust ja selle kauba valdamist, liikumist ning järelevalvet käsitlevat direktiivi 92/12/EMÜ, mineraalõlidele kehtestatud aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamist käsitlevat direktiivi 92/81/EMÜ ning mineraalõlide aktsiisimäärade ühtlustamist käsitlevat direktiivi 92/82/EMÜ (
EÜT L 365, lk 46
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 264), põhjenduses 19 on öeldud:
„[…] vaja on sätestada, et liikmesriigis tarbimiseks ringlusse lubatavad mineraalõlid, mis sisalduvad mootorsõidukite kütusepaakides ning on ette nähtud kasutamiseks nimetatud sõidukite kütusena, on teistes liikmesriikides aktsiisist vabastatud, et mitte tõkestada isikute ja kaupade vaba liikumist ning vältida topeltmaksustamist”.
Selles osas muutis direktiiv 94/74 nõukogu 19. oktoobri 1992. aasta direktiivi 92/81/EMÜ mineraalõlidele kehtestatud aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta (
EÜT L 316, lk 12
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 264), lisades sellesse artikli 8a. Nimetatud artikkel näeb kõnealuse maksuvabastuse ette mitte üksnes mineraalõlile, mis sisaldub kommertsmootorsõidukite standardsetes paakides, vaid täpsustab ka, mida tuleb käsitada „standardse paagina”, mis on tootja poolt igale kõnealuse sõidukiga sama liiki mootorsõidukile püsivalt paigaldatud paak, mille püsiv paigaldus võimaldab kasutada kütust vahetult nii edasiliikumiseks kui ka vajaduse korral jahutussüsteemi või muu süsteemi kasutamiseks veo ajal.
Direktiiv 92/81 tunnistati kehtetuks direktiiviga 2003/96 ja selle artikkel 8a asendati viimati nimetatud direktiivi artikliga 24 samas sõnastuses.
Direktiivi 2003/96 artikkel 24 sätestab:
„1.   Liikmesriigis tarbimisse lubatud energiatooteid, mis sisalduvad kommertsmootorsõidukite standardsetes paakides ning on ette nähtud kasutamiseks nimetatud sõidukite kütusena, samuti erikonteinerites sisalduvaid energiatooteid, mis on ette nähtud konteinerite varustusse kuuluvate süsteemide kasutamiseks veo ajal, ei maksustata üheski teises liikmesriigis.
2.   Käesoleva artikli kohaldamisel:
Standardsed paagid:
—
tootja poolt igale kõnealuse sõidukiga sama liiki mootorsõidukile püsivalt paigaldatud paak, mille püsiv paigaldus võimaldab kasutada kütust vahetult nii edasiliikumiseks kui ka vajaduse korral jahutussüsteemi või muu süsteemi kasutamiseks veo ajal. Standardse paagina käsitatakse ka mootorsõidukile paigaldatud gaasipaaki, mis on ette nähtud gaasi vahetuks kasutamiseks kütusena, ja paaki, mis on paigaldatud sõiduki varustusse kuuluvale muule süsteemile,
—
tootja poolt igale kõnealuse konteineriga sama liiki konteinerile püsivalt paigaldatud paak, mille püsiv paigaldus võimaldab kasutada kütust vahetult jahutussüsteemi või erikonteineri varustusse kuuluva muu süsteemi kasutamiseks veo ajal.
„Erikonteiner” – mis tahes konteiner, millesse on paigaldatud jahutus-, hapnikuga varustamise, soojusisolatsiooni- või muu süsteemi eriaparatuur.”
Saksa õigus
15. juuli 2006. aasta energiamaksu seaduse (Energiesteuergesetz) (
Bundesgesetzblatt
. 2006 I, lk 1534) põhikohtuasjas kohaldamisele kuuluva redaktsiooni (edaspidi „EnergieStG”) § 1 näeb ette, et energiatooteid maksustatakse maksustamisterritooriumil energiamaksuga. See seadus täpsustab, et maksustamisterritoorium EnergieStG tähenduses on Saksamaa territoorium, välja arvatud Büsingeni territoorium ja Helgolandi saar.
EnergieStG kuni 31. märtsini 2010 kehtinud redaktsiooni § 15 sätestab:
„1.   Kui ühes liikmesriigis käesoleva seaduse § 4 tähenduses vabasse ringlusse lubatud energiatooteid omandatakse kaubanduslikel eesmärkidel, tekib maksukohustus, kui omandaja
1)
võtab energiatooted vastu maksustamisterritooriumil või
2)
toob või laseb tuua maksustamisterritooriumile väljaspool maksustamisterritooriumi vastu võetud energiatooteid. [...]
2.   Kui ühes liikmesriigis käesoleva seaduse § 4 tähenduses vabasse ringlusse lubatud energiatooteid tuuakse maksustamisterritooriumile muudel kui käesoleva paragrahvi lõike 1 esimese lause punktides 1 ja 2 nimetatud juhtudel, tekib maksukohustus, kui neid hoitakse või kasutatakse maksustamisterritooriumil esimest korda kaubanduslikel eesmärkidel. Maksukohustuslane on isik, kes neid hoiab või kasutab. [...]
[...]
4.   Käesoleva paragrahvi lõikeid 1–3 ei kohaldata
1)
sõidukite, erikonteinerite, töömasinate ja -seadmete ning jahutus- ja kliimaseadmete standardsetes paakides sisalduvale kütusele,
2)
kütusele, mis tuuakse sõiduki varukütusekanistrites, kogumahus kuni 20 liitrit,
3)
sõiduki seisukütteseadme paagis sisalduvatele kütteainetele.
[...]”.
15. juuli 2009. aasta seaduse aktsiisi käsitlevate seaduste muutmise kohta (
BGBl
. 2009 I, lk 1870) § 6 punkt 15 muutis alates 1. aprillist 2010 § 15 lõiget 2, mis on nüüd sõnastatud järgmiselt:
„Kui ühes liikmesriigis käesoleva seaduse § 4 tähenduses vabasse ringlusse lubatud energiatooteid tuuakse maksustamisterritooriumile muudel kui käesoleva paragrahvi lõike 1 esimese lause punktides 1 ja 2 nimetatud juhtudel, tekib maksukohustus, kui neid hoitakse või kasutatakse maksustamisterritooriumil esimest korda kaubanduslikel eesmärkidel. See ei kehti juhul, kui hoitavad energiatooted on ette nähtud viimiseks teise liikmesriiki ning neid veetakse läbi maksustamisterritooriumi (nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/118/EÜ, mis käsitleb aktsiisi üldist korda ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 92/12/EMÜ (
ELT 2009, L 9, lk 12
)) artiklis 34 ette nähtud saatedokumendi alusel. Maksukohustuslane on isik, kes nimetatud energiatooteid saadab, hoiab või kasutab. [...]”
31. juuli 2006. aasta energiamaksu seaduse rakendusmäärus (Energiesteuer-Durchführungsverordnung) (
BGBl
. 2006 I, lk 1753) määratleb 5. oktoobri 2009. aasta määruse §‑st 6 tuleneva redaktsiooni (
BGBl
. 2009 I, lk 3262) §‑s 41 mõiste „standardsed paagid” järgmiselt:
„Standardsed paagid EnergieStG § 15 lõike 4 punkti 1, § 16 lõike 1 teise lause punkti 2, § 21 lõike 1 kolmanda lause punkti 1 ja § 46 lõike 1 teise lause tähenduses on:
1)
tootja poolt igale kõnealuse sõidukiga sama liiki sõidukile püsivalt paigaldatud paak, mille püsiv paigaldus võimaldab kasutada kütust vahetult nii edasiliikumiseks kui ka vajaduse korral jahutussüsteemi või muu süsteemi kasutamiseks veo ajal,
2)
tootja poolt igale kõnealuse konteineriga sama liiki konteinerile püsivalt paigaldatud paak, mille püsiv paigaldus võimaldab kasutada kütust vahetult jahutussüsteemi või erikonteineri varustusse kuuluva muu süsteemi kasutamiseks veo ajal.
Kui standardne paak koosneb enam kui ühest kütusepaagist, ei mõjuta eeltoodut sulgventiili olemasolu kahe kütusepaagi vahel oleval voolikul.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Forstmann Transporte on kaupade maanteeveoga tegelev Saksa transpordiettevõtja, kes osutab ekspedeerimisteenuseid. Nende teenuste osutamise tarbeks omandas ta mootorsõiduki äriühingult Daimler AG, mis toodab veoautosid. Valmistamise käigus paigaldas Daimler AG veoautole 780‑liitrise kütusepaagi. Kuna Forstmann Transporte kavatses sõidukit hiljem ümber ehitada, ei tellinud ta Daimler AG‑lt teist kütusepaaki ja sõiduk tarniti talle seetõttu ainult ühe kütusepaagiga.
Selleks et Daimler AG valmistatud sõidukiga saaks transportida standarditud ja raamiga varustatud konteinereid, oli sõidukile vaja paigaldada vahetuskere kandurid, mida nimetatud tootjal ei olnud võimalik soovitud kujul pakkuda. Seetõttu usaldas Forstmann Transporte kandurite paigaldamise autokere hooldusega tegelevale ettevõtjale R&S Fahrzeugbau. Paigaldamise käigus tuli R&S Fahrzeugbaul Daimler AG poolt püsivalt paigaldatud kütusepaak (edaspidi „paak 1”) ümber paigutada, kuna ilma selleta ei olnud kandureid võimalik paigaldada.
Lisaks paigaldas R&S Fahrzeugbau selle ümberehituse käigus sõidukile teise kütusepaagi mahuga 780 liitrit (edaspidi „paak 2”), mis oli eelnevalt tellitud Hoppe Truck‑Tanks GmbH & Co. KG‑lt. Teise kütusepaagi oleks Forstmann Transporte võinud lasta paigaldada ka vahetult Daimler AG‑l, kuid see ei oleks olnud majanduslikult otstarbekas, kuna ka paagi 2 oleks pidanud ümberehitamise käigus ümber paigutama. Technischer Überwachungsverein (tehnilise järelevalve ühing) kontrollis nii paagi 1 kui ka paagi 2 vastavust mootorsõidukite registreerimist käsitlevatele eeskirjadele ega seadnud nende vastavust kahtluse alla.
Forstmann Transporte tankis oma sõidukeid regulaarselt Madalmaades, et kasutada ära sealseid soodsamaid kütusehindu. Põhikohtuasjas arutusel olevasse sõidukisse tangiti Oldenzaalis (Madalmaad) diislikütust 2. detsembril 2009 (495,03 liitrit paaki 2) ning 14. veebruaril 2011 (618,92 liitrit paaki 1 ja 570,50 liitrit paaki 2). Pärast mõlemat tankimiskorda ületas sõiduki juht Saksamaa‑Madalmaade piiri ja sõitis edasi Saksamaal. Tangitud kütust kasutati eranditult sõiduki enda käitamiseks.
Forstmann Transporte esitas 28. juunil 2012 Hauptzollamtile maksudeklaratsioonid paaki 2 tangitud 495,03 liitri ja 570,50 liitri diislikütuse kohta.
Selle deklaratsiooni tulemusel nõudis Hauptzollamt 3. juuli 2012. aasta maksuteates 501,22 euro suuruse summa tasumist energiamaksuna paagis 2 imporditud kütuse eest, vastavalt 232,86 eurot 2. detsembril 2009 paagis 2 imporditud kütuse eest ja 268,36 eurot 14. veebruaril 2011 imporditud kütuse eest. Vastavalt siseriikliku õiguse tõlgendusele, mis tuleneb Bundesfinanzhof’i (föderaalne maksukohus) praktikast, leidis Hauptzollamt, et energiamaks kuulub tasumisele seetõttu, et Saksamaale toodi paagis 2 diislikütust, kuna diislikütus ei ole energiamaksust vabastatud, sest paak, mis paigaldati sõidukile pärast selle valmistamist, ei ole standardne paak, kuna seda ei paigaldanud püsivalt šassii tootja.
Lisaks nõudis Hauptzollamt 19. septembri 2012. aasta maksuotsuses 291,14 euro suuruse energiamaksu tasumist paaki 1 tangitud kütuse eest. Mainitud tõlgendusest lähtudes leidis Hauptzollamt, et ka paagis 1 olev kütus ei ole energiamaksust vabastatud, kuna seda paaki, mille algselt paigaldas Daimler AG, ei paigaldanud šassii tootja pärast demonteerimist ja uuesti kokku panemist püsivalt ja seega ei saa seda pidada standardseks paagiks.
Pärast seda, kui Forstmann Transporte esitas mõlema kõnealuse maksuotsuse peale vaided, mille Hauptzollamt rahuldamata jättis, esitas ta Finanzgericht Düsseldorfile nõude need otsused tühistada.
Eelotsusetaotluses märgib selle esitanud kohus, et võttes arvesse Bundesfinanzhofi olemasolevat praktikat, millest Hauptzollamt on käesolevas asjas lähtunud, tuleb see nõue tagasi lükata. Nimelt ei saa selle kohtupraktika kohaselt EnergieStG § 15 lõike 4 punktis 1 ette nähtud maksuvabastust põhikohtuasjas kohaldada, kuna mõiste „standardne paak”, mis on määratletud 31. juuli 2006. aasta energiamaksu seaduse rakendusmääruse § 41 esimese lause punktis 1, millega võetakse üle direktiivi 2003/96 artikli 24 lõike 2 esimene lõik, ei hõlma kütusepaake, mille on paigaldanud volitatud müüjad või autokerede valmistajad, sealhulgas ka juhul, kui paigaldamine oli autokerede valmistaja või volitatud müüja vahel ära jagatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab selles osas, et Bundesfinanzhof pidas viimati nimetatud sätet, mis põhineb tolli käsitlevatel liidu õigusnormidel, nagu nõukogu 28. märtsi 1983. aasta määruse (EMÜ) nr 918/83, millega kehtestatakse ühenduse tollimaksuvabastuse süsteem (
EÜT L 105, lk 1
) (muudetud nõukogu 3. mai 1988. aasta määrusega (EMÜ) nr 1315/88 (
EÜT L 123, lk 2
, edaspidi määrus „nr 918/83”)), artikli 112 lõige 1, võib tõlgendada lähtuvalt Euroopa Kohtu otsusest Schoonbroodt (C‑247/97,
EU:C:1998:586
), mis puudutas mõistet „standardsed paagid” tolli valdkonnas ja mille kohaselt ei või nimetatud artikli 112 lõiget 1, mida tuleb tõlgendada täht-tähelt, kohaldada paakidele, mille on paigaldanud volitatud müüja või autokere valmistaja.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb siiski Bundesfinanzhofi niisuguse tõlgenduse õigsuses ja ta soovib teada, kas direktiivi 2003/96 artikli 24 lõikes 2 kasutatud mõistet „tootja” tuleb tõlgendada täht-tähelt või tuleks seda pigem tõlgendada laialt, nii et see mõiste hõlmaks ka autokerede valmistajaid ja volitatud müüjaid. Ta leiab, et viimasena mainitud tõlgendust toetab nimetatud direktiivi artikli 24 lõike 2 eesmärk, nagu see nähtub direktiivi 94/74 põhjendusest 19. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selles osas, et nimetatud põhjendus puudutab direktiivi 92/81 artiklit 8a, mis asendati kõnealuse artikliga 24 ja mida Euroopa Kohus kohtuotsuses Meiland Azewijn (C‑292/02,
EU:C:2004:499
) tõlgendas laialt. Samas leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Bundesfinanzhofi tähttäheline tõlgendus põhineb kohtuotsusel Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
), mis puudutab määrust nr 918/83, millel – nagu Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Meiland Azewijn (
EU:C:2004:499
) – on objektiivselt erinev eesmärk kui põhikohtuasjas arutusel olevatel aktsiisi käsitlevatel sätetel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab lisaks, et selle mõiste lai tõlgendus võib olla põhjendatud, võttes arvesse veoautode tootmise tegelikke tingimusi, kuna selles tootmises osaleb tavaliselt mitu ettevõtjat, et sõidukit oleks võimalik varustada, lähtudes igale sõidukile esitatavatest konkreetsetest tehnilistest ja/või majanduslikest nõuetest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et kui mõistet „tootja” tuleb tõlgendada laialt, tekib küsimus, kuidas tuleb tõlgendada tingimust, mille kohaselt hõlmab direktiivi 2003/96/EÜ artikli 24 lõike 2 esimene taane „sama liiki” mootorsõidukeid. Nimelt välistab selle kohtu arvates mitmeastmeline tootmisprotsess, mis võtab arvesse igale sõidukile esitatavaid tehnilisi ja/või majanduslikke nõudeid, loogiliselt teatavat liiki sõidukite seeriatootmise.
Neil asjaoludel otsustas Finanzgericht Düsseldorf menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas mõistet „tootja” direktiivi [2003/96] artikli 24 lõike 2 esimese taande tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka autokerede valmistajaid või volitatud müüjaid, kui nad on kütusepaagi paigaldanud sõiduki tootmisprotsessi käigus ning tehnilistel ja/või majanduslikel põhjustel põhines tootmisprotsess töö jaotamisel mitme iseseisva ettevõtja vahel?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kuidas tuleb sellistel juhtudel tõlgendada tingimust, mille kohaselt hõlmab direktiivi 2003/96 artikli 24 lõike 2 esimene taane „sama liiki” mootorsõidukeid?”
Eelotsuse küsimused
Oma küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas mõistet „standardne paak” direktiivi 2003/96 artikli 24 lõike 2 esimese taande tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma kommertsmootorsõidukile püsivalt paigaldatud paaki, mis on ette nähtud vahetult sõiduki tankimiseks, kui selle paagi paigaldas muu isik kui tootja.
Kõigepealt tuleb mainida, nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 41, et olemasolevas majanduslikus ja tehnilises raamistikus on tavaline see, et tarbesõidukeid valmistatakse mitmes etapis ning tootja paigaldab üksnes šassii ja kabiini ning ülejäänud osa sõidukist panevad seejärel kokku spetsialiseeritud ettevõtjad. Sama põhimõte kehtib ka kütusepaakide kohta. Seega ei paku tootjad iga sõidukiliigi puhul ühte tüüpi kütusepaaki, vaid erinevaid paake, lähtudes sõiduki kavandatud kasutusest, selle turu olukorrast, kus sõidukit kavatsetakse turustada, või kliendi soovist. On ka võimalik, et paaki ei paigalda mitte tootja, nagu see oli põhikohtuasjas, vaid kolmas isik sõiduki valmistamise viimases etapis.
Neil asjaoludel on keeruline, kui mitte võimatu hinnata seda, kas teatav paak kuulub tõepoolest kategooriasse „tootja poolt igale kõnealuse sõidukiga sama liiki mootorsõidukile püsivalt paigaldatud paagid”, nagu tuleneb direktiivi 2003/96 artikli 24 lõike 2 esimeses taandes kasutatud „standardsete paakide” määratlusest. Võib olla ka nii, et teatava sõiduki tüübi puhul ei vasta ükski paak sellele määratlusele ja et seetõttu ei saa niisuguse sõiduki kasutajad selle direktiivi artiklis 24 ette nähtud maksuvabastust kasutada.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb aga liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvesse võtta mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on (vt eelkõige kohtuotsus Feltgen ja Bacino Charter Company, C‑116/10,
EU:C:2010:824
, punkt 12 ja seal viidatud kohtupraktika). Samuti tuleb juhul, kui liidu õiguse sätet saab tõlgendada mitut moodi, eelistada tõlgendust, mis tagab selle sätte kasuliku mõju (vt kohtuotsus Lassal, C‑162/09,
EU:C:2010:592
, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Arutusel oleva sätte eesmärk on kirja pandud direktiivi 94/74 põhjenduses 19, mille kohaselt on liikmesriigis tarbimiseks ringlusse lubatav kütus, mis sisaldub mootorsõidukite kütusepaakides, teistes liikmesriikides aktsiisist vabastatud, et „mitte tõkestada isikute ja kaupade vaba liikumist ning vältida topeltmaksustamist”.
Sellel eesmärgil nägi liidu seadusandja ette – erandina nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta (
EÜT L 76, lk 1
) artiklis 7 kehtestatud üldreeglist, mille kohaselt aktsiisiga maksustatavalt kaubalt, mis on tarbimiseks ringlusse lubatud ühes liikmesriigis ja mida kaubanduslikel eesmärkidel hoitakse teises liikmesriigis, maksustatakse selles teises liikmesriigis –, et energiatooteid, mis sisalduvad kommertsmootorsõidukite paakides, maksustatakse liikmesiriigis, kus see kütus tarbimiseks ringlusse lubati. Nimelt takistab kohustus deklareerida paagis sisalduva kütuse kogust igakordsel liidu sisepiiri ületamisel ja vajadus taotleda seejärel – topeltmaksustamise vältimiseks – aktsiisi tagasi liikmesriigis, kus kütus osteti, märkimisväärselt liikmesriikide vahelist maanteetransporti ja piirab seega kaubavahetust siseturul. Direktiivi 2003/96 artikli 24 eesmärk on niisiis see piirang kõrvaldada ja tagada vaba liikumine, kaitstes samas liikmesriikide õiguspäraseid huve maksustamisel.
Nimetatud eesmärgi saavutamise tagamiseks ei ole oluline kindlaks teha, kas kütusepaagi paigaldas sõidukile püsivalt tootja või kolmas isik. Samas on oluline, nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktides 32 ja 47, see, kas paaki kasutatakse vahetult sõiduki tankimiseks, et võimaldada sõidukil edasi liikuda ja vajaduse korral jahutussüsteemi või muid süsteeme kasutada.
Seda analüüsi toetab ka direktiivi 2003/96 artikli 24 lõike 2 esimene taane, mille kohaselt „[s]standardse paagina käsitatakse ka mootorsõidukile paigaldatud gaasipaaki”. Nimelt ei paigalda selliseid gaasipaake tavaliselt tootja, ja veel vähem „kõigile sama liiki mootorsõidukitele”, kuna mootorsõidukitele ei ole kütusena üldjuhul ette nähtud gaas, vaid naftast saadud kütus. Seega paigaldatakse gaasipaagid tavaliselt spetsialiseeritud ettevõtjate poolt, kes on tootjast sõltumatud.
See täpsustus, mis eelnimetatud teisest lausest tuleneb, väljendab seadusandja tahet defineerida mõistet „standardsed paagid” laialt, et gaasipaagiga sõidukite kasutajaid ei jäetaks õigustamatult välja selle direktiivi 2003/96 artiklis 24 ette nähtud maksuvabastusest. Kuigi – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 49 märgib – ajal, mil bensiini või diislikütuse paagid paigaldati tavaliselt seeriakaupa, võis niisugust paindlikkust piirata gaasipaakidega, ei ole see praeguses majandusolukorras, kus sõidukeid toodetakse etapikaupa, enam piisav. Niisiis, kuna see direktiiv näeb ette maksuvabastuse kolmandate isikute poolt paigaldatud kütusepaagis olevale gaasile, peaks samadel põhjustel seda maksuvabastust kohaldama ka sellistes kütusepaakides sisalduvale bensiinile ja diislikütusele.
Sellest järeldub, nagu Euroopa Kohus leidis otsuse Meiland Azewijn (
EU:C:2004:499
) punktis 41 seoses direktiivi 92/81 artikliga 8a, et direktiivi 2003/96 artiklit 24 tuleb tõlgendada laialt. Artikli 24 lõikes 2 kasutatud mõistet „standardsed paagid” ei või tõlgendada nii, et see ei hõlma kommertsmootorsõidukite püsivalt paigaldatud paaki, mis on ette nähtud vahetult sõiduki tankimiseks, kui selle paagi paigaldas muu isik kui tootja.
Lisaks – erinevalt sellest, mida väidab Hauptzollamt – ei ole niisugune järeldus vastuolus kohtuotsusega Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
). Nimelt olgu selles osas meenutatud, et selle otsuse aluseks olnud asjas ei tõlgendanud Euroopa Kohus mitte direktiivi sätete – mis käsitlevad energiatoodete maksustamist siseturul, nagu direktiivi 2003/96 artikkel 24 –, vaid asjaomaste Belgia õigusnormidega seoses määrust nr 918/83 tolli valdkonnas. Ent nende õigusaktide eesmärk on erinev (vt selle kohta kohtuotsus Meiland Azewijn,
EU:C:2004:499
, punkt 40).
Ja veel – kuigi Euroopa Kohus leidis kohtuotsuse Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
) punktis 20 tõepoolest, et „mõiste „standardsed paagid” määratlused erinevates asjassepuutuvates õigusnormides ei ole põhikohtuasja konteksti arvesse võttes oluliselt erinevad”, põhinevad Euroopa Kohtu poolt eelnimetatud otsuses esitatud argumendid siiski tema varasemal tolli käsitleval praktikal, mitte siseturuga seoses vastu võetud õigusnormi eesmärgil.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb eelotsuse küsimustele vastata, et mõistet „standardne paak” direktiivi 2003/96 artikli 24 lõike 2 esimese taande tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei välista kommertsmootorsõidukile püsivalt paigaldatud paaki, mis on ette nähtud vahetult sõiduki tankimiseks, kui selle paagi paigaldas muu isik kui tootja, juhul kui see paak võimaldab kasutada kütust vahetult nii edasiliikumiseks kui ka vajaduse korral jahutussüsteemi või muu süsteemi kasutamiseks veo ajal.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Mõistet „standardne paak” nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik, artikli 24 lõike 2 esimese taande tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei välista kommertsmootorsõidukile püsivalt paigaldatud paaki, mis on ette nähtud vahetult sõiduki tankimiseks, kui selle paagi paigaldas muu isik kui tootja, juhul kui see paak võimaldab kasutada kütust vahetult nii edasiliikumiseks kui ka vajaduse korral jahutussüsteemi või muu süsteemi kasutamiseks veo ajal.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.