CELEX: 62008TJ0190
Dumping
Endisest Jugoslaavia Makedoonia Vabariigist, Hiinast, Egiptusest, Kasahstanist ja Venemaalt pärit ferrosiliitsiumi import
Ekspordihinna kindlaksmääramine
Kasumimarginaal
Hinnakohustus
Kahju
Põhjuslik seos
Kaebus
Kaitseõigused
Põhjendamiskohustus

Vaidluse taust
Hagejad Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) ja Kuzneckie ferrosplavy OAO (KF) on kaks Venemaal asuvat
äriühingut, kes tegelevad ferrosiliitsiumi tootmisega. Vaidlusaluste asjaolude asetleidmise ajal teostati nende kahe äriühingu
müüki ühenduses sidusettevõtjate vahendusel.
Pärast Euroalliages’i (comité de liaison des industries de ferro-alliages) 16. oktoobri 2006. aasta kaebuse saamist algatas
Euroopa Ühenduste Komisjon vastavalt nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määrusele (EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga
impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (EÜT 1996, L 56, lk 1; ELT eriväljaanne 11/10, lk 45), mida on
muudetud (edaspidi „algmäärus”) (asendatud nõukogu 30. novembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga
impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (ELT L 343, lk 51, parandus ELT 2010, L 7, lk 22)), ja täpsemalt
algmääruse artiklile 5 (nüüd määruse nr 1225/2009 artikkel 5) dumpinguvastase menetluse, mis käsitles endisest Jugoslaavia
Makedoonia Vabariigist, Hiinast, Egiptusest, Kasahstanist, ja Venemaalt pärit ferrosiliitsiumi importi. Otsus menetluse algatamise
kohta avaldati Euroopa Liidu Teatajas 30. novembril 2006 (ELT C 291, lk 34). Dumpingut ja kahju käsitlev uurimine hõlmas ajavahemikku
1. oktoobrist 2005 kuni 30. septembrini 2006 (edaspidi „uurimisperiood”). Kahju hindamise seisukohalt asjakohaste suundumuste
uurimine hõlmas ajavahemikku 1. jaanuarist 2003 kuni uurimisperioodi lõpuni (edaspidi „vaatlusalune periood”).
Selle menetluse käigus esitasid hagejad ja nende sidusettevõtjad 15. jaanuaril 2007 oma vastused komisjoni dumpinguvastasele
küsimustikule. Samal kuupäeval esitasid nad ka märkusi kahju, väidetava kahju ja vaidlusaluse impordi vahelise põhjusliku
seose kohta ning dumpinguvastase menetluse algatamise õiguspärasuse kohta (edaspidi „märkused kahju kohta”).
2.–7. maini 2007 käis komisjon hagejate ja nende sidusettevõtjate valdustes, et kontrollida andmeid, mille nad esitasid.
5. juunil 2007 toimus komisjoni ruumides ärakuulamine, mille käigus esitasid hagejad oma seisukoha kahju, selle kahju ja dumpinguhinnaga
impordi vahelise põhjusliku seose ning dumpinguvastase menetluse algatamise õiguspärasuse kohta. Põhjusliku seose osas rõhutasid
hagejad ärakuulamisel terasenõudluse ja tootmiskulude, eelkõige energiahinna rolli ning teatavate ühenduse tootjate vabatahtlikku
otsust minna üle muude toodete tootmisele ning teatavatel juhtudel ferrosiliitsiumi tootmine lõpetada.
29. augustil 2007 avaldas komisjon 28. augusti 2007. aasta määruse (EÜ) nr 994/2007, millega kehtestatakse ajutine dumpinguvastane
tollimaks Hiina Rahvavabariigist, Egiptusest, Kasahstanist, endisest Jugoslaavia Makedoonia Vabariigist ja Venemaalt pärineva
ferrosiliitsiumi impordi suhtes (ELT L 223, lk 1, edaspidi „ajutine määrus”). Eeskätt kehtestati ajutise määrusega dumpinguvastane
tollimaks, mille määraks hagejate toodete suhtes kinnitati 22,8%.
Komisjon edastas hagejatele 30. augusti 2007. aasta kirjas olulised faktid ja kaalutlused, mille alusel ajutised meetmed kehtestati
(edaspidi „ajutise avalikustamise dokument”). 10. septembri 2007. aasta kirjas saatis komisjon hagejatele ajutise avalikustamise
dokumendi täienduse, mis puudutas konkreetsemalt dumpinguvastase menetluse algatamise õiguspärasuse küsimust (edaspidi „ täiendav
ajutise avalikustamise dokument”).
1. oktoobril 2007 esitasid hagejad oma märkused ajutise avalikustamise dokumendi ja täiendava ajutise avalikustamise dokumendi
kohta. Nad kordasid seal argumente, mis puudutavad kahju tuvastamist, põhjusliku seose olemasolu selle kahju ja dumpinguhinnaga
impordi vahel ning dumpinguvastase menetluse algatamise õiguspärasust. Lisaks kinnitasid nad esiteks, et eksporthind arvutati
valesti, kuna sidusimportija kasumimarginaali, mida selle arvutuse raames kasutati, on üle hinnatud, ning teiseks, et neid
on „diskrimineeritud”, kuna ajutise avalikustamise dokument esitati enneaegselt Silmak Ltd’le, kes on endises Jugoslaavia
Makedoonia Vabariigis asuv ferrosiliitsiumi tootja.
18. detsembril 2007 saatis komisjon hagejatele kirja, mis sisaldas olulisi fakte ja kaalutlusi, mille põhjal ta kavatses soovitada
kehtestada lõplikud dumpinguvastased meetmed (edaspidi „lõpliku avalikustamise dokument). Lõpliku avalikustamise dokument
sisaldas lisa, mis puudutas spetsiaalselt CHEMK-d (edaspidi „spetsiaalne CHEMK-d puudutav lõpliku avalikustamise dokument”).
Lõpliku avalikustamise dokumendis jäi komisjon seoses kahju ja põhjusliku seosega oma järelduste juurde. Ekspordihinna arvutamise
osas selgitas komisjon, et ta korrigeeris selle hinna arvutamisel kasutatud kasumimarginaali, tuginedes mitte enam hagejate
sidusimportija saadud kasumimarginaalile, vaid sõltumatu importija eeldatavale kasumimarginaalile. Seevastu ei käsitlenud
komisjon lõpliku avalikustamise dokumendis uuesti dumpinguvastase menetluse algatamise õiguspärasuse küsimust ega hagejate
viidatud probleemi, mis puudutab ajutise avalikustamise dokumendi enneaegset avalikustamist Silmakile.
Hagejad esitasid komisjonile oma märkused lõpliku avalikustamise dokumendi kohta 7. jaanuaril 2008 saadetud kirjas. Nagu märkustes
ajutise avalikustamise dokumendi kohta esitasid hagejad selles olulisi mõttekäike kahju tuvastamise ning väidetava kahju ja
dumpinguhinnaga impordi vahelise põhjusliku seose küsimustes. Lisaks vaidlustasid nad selles ekspordihinna arvutamisel arvessevõetava
uue kasumimarginaali arvutamise meetodi.
8. veebruaril 2008 esitasid hagejad komisjonile vastavalt algmääruse artikli 14 lõikele 4 (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 14
lõige 4) dumpinguvastaste meetmete kohaldamise peatamise taotluse.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 25. veebruaril 2008 vastu määruse (EÜ) nr 172/2008, millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist,
Egiptusest, Kasahstanist, endisest Jugoslaavia Makedoonia Vabariigist ja Venemaalt pärit ferrosiliitsiumi impordi suhtes lõplik
dumpinguvastane tollimaks ning nõutakse lõplikult sisse nimetatud impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (ELT L 55,
lk 6, edaspidi „vaidlustatud määrus”). Vaidlustatud määruse artikli 1 kohaselt kehtestati hagejate toodetud toodetele vaba
netohinna suhtes ühenduse piiril enne tollimaksu tasumist lõplik dumpinguvastane tollimaks määraga 22,7%.
Komisjon jättis 28. veebruari 2008. aasta kirjas hagejate esitatud meetmete kohaldamise peatamise taotluse rahuldamata.

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 14. mail 2008. Hagiavaldus käsitles peale vaidlustatud määruse
tühistamist teise võimalusena ka komisjoni 28. veebruari 2008. aasta otsuse tühistamist, millega jäeti rahuldamata dumpinguvastaste
meetmete kohaldamise peatamise taotlus, mille hagejad esitasid komisjonile 8. veebruari 2008. aasta kirjas. Hagiavaldus saadeti
nõukogule ja komisjonile.
Dokumendiga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 30. mail 2008, esitasid hagejad menetlust korraldavate meetmete ja uurimismeetmete
taotluse.
Dokumendiga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 19. septembril 2008, esitas komisjon vastuvõetamatuse vastuväite seoses 28. veebruari
2008. aasta otsuse tühistamise nõudega. Samal päeval Üldkohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendiga esitas komisjon avalduse
käesolevas asjas menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks juhuks, kui hagi tunnistatakse vastuvõetamatuks osas, milles
see esitati nimetatud otsuse peale.
Dokumendiga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 12. jaanuaril 2009, esitasid hagejad oma märkused selle vastuvõetamatuse vastuväite
kohta.
Üldkohus (teine koda) jättis 12. mai 2009. aasta määruses kohtuasjas T‑190/08: CHEMK ja KF
vs
. nõukogu ja komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata) hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles see oli
esitatud komisjoni 28. veebruari 2008. aasta otsuse peale. Sama määrusega andis Üldkohus komisjonile loa nõukogu nõuete toetuseks
menetlusse astuda.
26. juuni 2006. aasta kirjas teatas komisjon Üldkohtule, et ta loobub menetlusse astuja seisukohtade esitamisest, kuid osaleb
kohtuistungil.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud määrus neid puudutavas osas;
–        mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu, keda toetab komisjon, palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus
Hagi põhjenduseks esitavad hagejad viis väidet. Esimeses väites vaidlustavad hagejad ekspordihinna kindlaksmääramise. Teine
väide puudutab Silmaki hinnakohustuse võtmise ettepanekut. Kolmandas väites vaidlustavad hagejad kahju tuvastamise. Neljandas
väites seavad hagejad kahtluse alla dumpinguhinnaga impordi ja kahju vahelise põhjusliku seose tuvastamise. Viimaseks, viiendas
väites heidavad hagejad komisjonile ette seda, et viimane ei rahuldanud kaebust puudutava täiendava mittekonfidentsiaalse
teabe nõudeid.
1.
Esimene väide, mis puudutab ekspordihinna arvutamisel teoreetilise kasumimarginaali kasutamist

Esimese väite esimene osa, et algmääruse artikli 2 lõike 9 tõlgendamisel on rikutud õigusnormi
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 2 lõike 9 (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõige 9) tõlgendamisel
õigusnormi, kuna ta leidis, et selle artikli kohaselt oli ta kohustatud kasutama sõltumatute importijate teoreetilist kasumimarginaali,
mitte sidusimportijate tegelikku kasumimarginaali. Hagejad on arvamusel, et kuigi algmääruse artikli 2 lõige 9 ei näe ette
konkreetset meetodit põhjendatud kasumimarginaali kindlaksmääramiseks, ei keela see säte nõukogul kasutada sidusimportijate
tegelikku kasumimarginaali, nagu annab tunnistust selle institutsiooni varasem praktika. Iga juhul ei kohusta algmääruse artikli 2
lõige 9 ega väidetav varasem praktika õiguslikult nõukogu kasutama sõltumatute importijate kasumimarginaali.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et algmääruse artikli 2 lõige 8 (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõige 8) näeb ette,
et ekspordihind on ekspordiriigist ühendusse ekspordiks müüdud toote eest tegelikult makstud või makstav hind. Vastavalt algmääruse
artikli 2 lõike 9 esimesele lõigule (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõike 9 esimene lõik), kui ekspordihind puudub või
kui ekspordihind ei tundu eksportija ja importija või kolmanda isiku vahelise koostöö- või kompensatsioonilepingu põhjal usaldusväärne,
siis võib ekspordihinna arvutamisel tugineda hinnale, millega importtooteid esimest korda sõltumatule ostjale edasi müüakse,
või mis tahes põhjendatud alusele juhul, kui tooteid ei müüda sõltumatule ostjale või kui need ei ole müügi ajal samasuguses
korras nagu importimise ajal.
Algmääruse artikli 2 lõikest 9 nähtub, et komisjon ja nõukogu võivad kahel juhul asuda seisukohale, et ekspordihind ei ole
usaldusväärne, st juhul kui eksportija ja importija või kolmanda isiku vahel on koostööleping või kui eksportija ja importija
või kolmanda isiku vahel on kompensatsioonileping. Muudel juhtudel peavad institutsioonid juhul, kui ekspordihind on olemas,
dumpingu kindlakstegemisel sellele tuginema (Üldkohtu 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑88/98: Kundan ja Tata
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk II‑4897, punkt 49).
Veel tuleb märkida, et vastavalt algmääruse artikli 2 lõike 9 teisele lõigule (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõike 9
teine lõik), kui ekspordihind arvutatakse hinna alusel, millega importtooteid esimest korda sõltumatule ostjale edasi müüakse,
või mis tahes põhjendatud alusel, siis viiakse läbi kohandamine, et võtta arvesse kõiki importimise ja müügi vahelisel ajal
tekkinud kulusid ja kasumimarginaali, et määrata kindlaks usaldusväärne ekspordihind ühenduse piiril. Algmääruse artikli 2
lõike 9 kolmas lõik (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 2 lõike 9 kolmas lõik) näeb ette, et kohandatavate kulude hulka kuuluvad
müügi-, üld- ja halduskulude ning kasumi põhjendatud marginaal.
Kuigi algmääruse artikli 2 lõige 9 näeb ette, et kasumimarginaali kohandatakse, ei näe see säte ette – nagu märgivad hagejad
– selle marginaali arvutamise või kindlaksmääramise meetodit. Selles vaid viidatakse kohandatava kasumimarginaali põhjendatusele.
Vastavalt kohtupraktikale võib sellise põhjendatud kasumimarginaali tootja ja ühendusse importija koostöölepingu korral arvutada
mitte seotud importijalt pärit andmete alusel, mida see koostöö võib mõjutada, vaid sõltumatult importijalt pärit andmete
alusel (vt nõukogu 23. juuli 1984. aasta määruse (EMÜ) nr 2176/84 kaitse kohta dumpinguhinnaga või subsideeritud impordi eest
riikidest, mis ei ole Euroopa Majandusühenduse liikmed (EÜT L 201, lk 1), artikli 2 lõike 8 punkti b kohta, mis on sisuliselt
identne algmääruse artikli 2 lõikega 9, Euroopa Kohtu 5. oktoobri 1988. aasta otsus liidetud kohtuasjades 273/85 ja 107/86:
Silver Seiko jt
vs
. nõukogu, EKL 1988, lk 5927, punkt 25, ning liidetud kohtuasjades 277/85 ja 300/85: Canon jt
vs
. nõukogu, EKL 1988, lk 5731, punkt 32).
Järelikult tuleb eeltoodut arvestades algmääruse artikli 2 lõiget 9 tõlgendada nii, et see jätab institutsioonidele valiku
sidusimportija tegeliku kasumimarginaali või sõltumatute importijate teoreetilise kasumimarginaali kasutamise vahel, kusjuures
ainsaks tingimuseks on see, et nimetatud marginaal on põhjendatud.
Hagejate väidet, mille kohaselt rikkus nõukogu algmääruse artikli 2 lõike 9 tõlgendamisel õigusnormi, tuleb uurida nendest
põhimõtetest lähtuvalt.
Kõigepealt olgu märgitud, et poolte vahel ei ole vaidlust selles, et hagejate toodetud ferrosiliitsiumi müüdi uurimisperioodil
sidusettevõtjate vahendusel. Järelikult ei olnud institutsioonidel algmääruse artikli 2 lõikes 8 silmas peetud kohustust võtta
aluseks tegelik ekspordihind, st ekspordiriigist ühendusse ekspordiks müüdud toote eest tegelikult makstud hind. Vastupidi,
käesoleval juhtumil oli lubatud kohaldada algmääruse artikli 2 lõiget 9, st ekspordihinna arvutamine, mis tähendab ka seda,
et institutsioonid võisid vabalt valida mis tahes meetodi, mis võimaldas põhjendatud kasumimarginaali kindlaks teha.
Edasi tuleb märkida, et hagejad ei vaidlusta seda järeldust. Vastupidi, nad kinnitavad, et institutsioonidel oli võimalik
valida sõltumatu importija teoreetilise kasumimarginaali või sidusimportija tegeliku marginaali vahel. Sellegipoolest on nad
arvamusel, nagu nad täpsustasid vastuses küsimusele, mille Üldkohus esitas menetlust korraldava meetme abil, et nii lõpliku
avalikustamise dokumendi punktis 41 kui ka vaidlustatud määruse põhjenduses 41 institutsioonide kasutatud sõnastusest nähtub,
et institutsioonid leidsid, et nad olid algmääruse artikli 2 lõike 9 alusel kohustatud ekspordihinna arvutamisel kasutama
sõltumatu importija teoreetilist kasumimarginaali.
Üldkohus leiab, et lõpliku avalikustamise dokumendi punkti 41 ja vaidlustatud määruse põhjenduse 41 sõnastus ei toeta hagejate
väidet. Nimelt kinnitavad institutsioonid seal, et vastavalt väljakujunenud praktikale peab kasutatav kasum rajanema sõltumatute
importijate saadud kasumil. Selline kinnitus ei viita kuidagi kohustusele kasutada sõltumatu importija teoreetilist kasumimarginaali.
Selle puhul on tegemist pelga viitega institutsioonide tavale, mille kohaselt kasutatakse üldjuhul seda marginaali ekspordihinna
arvutamisel, kui eksportija ja importija vahel on koostööleping.
Sellist lõpliku avalikustamise dokumendi punkti 41 ja vaidlustatud määruse põhjenduse 41 tõlgendamist, mille kohaselt soovisid
institutsioonid üksnes viidata pelgale tavale, mida olenevalt asjaoludest järgitakse või mitte, kinnitab institutsioonide
varasem praktika, nagu hagejad ise seda oma menetlusdokumentides on kirjeldanud. Niisiis viitavad viimati nimetatud selles
nõukogu 5. veebruari 1987. aasta määrusele (EMÜ) nr 374/87, millega nõutakse lõplikult sisse ajutise dumpinguvastase tollimaksuga
tagatud summad ning kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks Jaapanist pärit laagrite impordi suhtes (EÜT L 35, lk 32),
milles nõukogu kasutas ekspordihinna arvutamisel sidusimportijate tegelikku kasumimarginaali.
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et käesolevas asjas ei ole sõltumatute importijate teoreetilise kasumimarginaali kasutamine
tingitud sellest, et institutsioonid arvasid end selleks kohustatud olevat, vaid sellest, et institutsioonid otsustasid kasutada
sõltumatute importijate kasumimarginaali, kuna sidusimportija kasumimarginaali moonutab sidusettevõtjatevaheline siirdehind.
Sellest järeldub, et vastupidi hagejate väidetule ei tehtud selles osas mingit hindamisviga.
Täiendavalt tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on institutsioonidel kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas
laiaulatuslik kaalutlusõigus, mistõttu tuleb liidu kohtul teostada vaid piiratud kohtulik kontroll (Üldkohtu 29. jaanuari
1998. aasta otsus kohtuasjas T‑97/95: Sinochem
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk II‑85, punkt 51, ja 17. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑118/96: Thai Bicycle
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk II‑2991, punktid 32 ja 33). Põhjendatud kasumimarginaali kindlaksmääramine ei kujuta endast selle
kohtupraktika kohaldamisel erandit, kuna see hõlmab tingimata keeruliste majanduslike hinnangute andmist (vt analoogia alusel
Üldkohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑51/96: Miwon
vs
. nõukogu, EKL 2000, lk II‑1841, punkt 42, ning eespool punktis 26 viidatud kohtuotsus Kundan ja Tata
vs
. nõukogu, punkt 50).
Ent esimese väite käesolevas osas piirduvad hagejad väitega, et nõukogu on algmääruse artikli 2 lõike 9 tõlgendamisel rikkunud
õigusnormi, kuna leidis vääralt, et ta oli kohustatud kasutama sõltumatute importijate teoreetilist kasumimarginaali, kuigi
see säte ei keela sidusimportijate tegeliku kasumimarginaali kasutamist, ent ei tõenda mingil hetkel, et institutsioonid on
teinud ilmse hindamisvea, kui nad otsustasid tegelikult kasutada niisugust teoreetilist kasumimarginaali sidusimportija tegeliku
kasumimarginaali asemel.
Eeltoodust järeldub, et esimese väite esimene osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Esimese väite teine osa, et rikutud on põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus põhjendamiskohustust, nagu on ette nähtud EÜ artiklis 253, kuna ta otsustas nõuetekohaseid
põhjendusi esitamata nende sidusimportija tegelikku kasumimarginaali mitte kasutada ning arvutada ekspordihind sõltumatu importija
saadud teoreetilise kasumimarginaali alusel.
Nimelt ei esitanud nõukogu hagejatele esiteks põhjusi, millest tulenevalt ta leidis, et nende sidusimportija tegelikult saadud
kasum oli vähem põhjendatud kui sõltumatute importijate kasumimarginaalide alusel kindlaks määratud teoreetiline kasumimarginaal.
Teiseks ei kujuta nõukogu pelk viide varasemale praktikale, mis seisneb teoreetilise kasumimarginaali kasutamises, mis tehakse
kindlaks sõltumatute importijate kasumimarginaali alusel, endast piisavat põhjendust EÜ artiklist 253 lähtuvalt.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Kohtupraktikast nähtub, et EÜ artiklis 253 nõutavatest põhjendustest peab selgelt ja üheselt mõistetavalt nähtuma vaidlustatud
akti vastu võtnud liidu ametiasutuse arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista, et oma
õigusi kaitsta, ning liidu kohtul kontrolli teostada (Euroopa Kohtu 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑76/01 P:
Eurocoton jt
vs
. nõukogu, EKL 2003, lk I‑10091, punkt 88, ning Üldkohtu 12. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑48/96: Acme
vs
. nõukogu, EKL 1999, lk II‑3089, punkt 141).
Sellega seoses tuleb täpsustada, et nõukogu ei ole määruse põhistuses kohustatud vastama kõigile faktilistele ja õiguslikele
küsimustele, mille huvitatud isikud on haldusmenetluses esitanud (Üldkohtu 20. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑171/97:
Swedish Match Philippines
vs
. nõukogu, EKL 1999, lk II‑3241, punkt 82). Pealegi ei ole nõutud, et põhjendused täpsustaksid kõiki erinevaid asjakohaseid
faktilisi või õiguslikke asjaolusid, sest põhjendamisnõudeid tuleb hinnata eelkõige akti kontekstist ja kõigist antud valdkonda
reguleerivatest õigusnormidest lähtudes (Üldkohtu 28. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑164/94: Ferchimex
vs
. komisjon, EKL 1995, lk II‑2681, lk 118). Piisab, kui nõukogu esitab need faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis on vaidlustatud
määruse seisukohalt olulise tähtsusega (vt selle kohta Üldkohtu 18. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑387/94: Asia
Motor France jt
vs
. komisjon, EKL 1996, lk II‑961, punktid 103 ja 104).
Käesolevas asjas selgitas nõukogu vaidlustatud määruse põhjenduses 41 ja lõpliku avalikustamise dokumendi punktis 41 esiteks,
et algstaadiumis ekspordihinna arvutamiseks kasutatud kasum oli asjaomase sidusimportija kasum, teiseks, et vastavalt liidu
institutsioonide väljakujunenud praktikale peab kasutatav kasum rajanema sõltumatute importijate saadud kasumil, ning kolmandaks,
et algstaadiumis kasutatud kasumimarginaali tuli seega korrigeerida, mis väljendus kasutatud kasumi mõningases tõusus, samas
kui hagejad kinnitasid, et kasumitaset on ülehinnatud.
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, nähtub vaidlustatud määruse põhjendusest 41 ja lõpliku avalikustamise dokumendi
punktist 41 selgelt ja üheselt mõistetavalt, et lõplike dumpinguvastaste meetmete võtmise staadiumis tehtud institutsioonide
otsus mitte kasutada hagejate sidusimportija tegelikku kasumimarginaali ja arvutada ekspordihind teoreetilise kasumimarginaali
alusel, mida oleks saanud sõltumatu importija, on hagejate ja nende importija vahelise seose otsene tagajärg. Selliselt toimides
andsid institutsioonid hagejatele teada, et nad leidsid, et põhjendatum oli kasutada sõltumatute importijate teoreetilist
kasumimarginaali, kui sidusimportija kasumimarginaali.
Lisaks tuleb märkida, et oma märkustes lõpliku avalikustamise dokumendi kohta vaidlustasid hagejad institutsioonide otsuse
kasutada teoreetilist kasumimarginaali, näidates sel viisil, et nad olid institutsioonide arutluskäigust täiel määral aru
saanud ja neil oli võimalik oma õigusi kaitsta. Täpsemalt esitasid nad esiteks põhjused, miks nad leidsid, et sõltumatu äriühingu
kasumimarginaali kasutamine oli antud juhul ebasobiv. Teiseks selgitasid nad, et sidusimportija tegelik kasumimarginaal oli
usaldusvääne ja põhjendatud. Kolmandaks väitsid nad, et kuigi komisjon kasutas kindla tava kohaselt sõltumatu importija teoreetilist
kasumimarginaali, ei ole ühegi algmääruse sättega vastuolus see, et komisjon kasutab sidusettevõtja kasumimarginaali.
Sellest lähtuvalt tuleb esimese väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Esimese väite kolmas osa, et rikutud on hagejate kaitseõigusi
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu riivas nende kaitseõigusi, kuna põhjenduste puudumise tõttu ei olnud neil võimalik tõhusalt oma
huve kaitsta. Niisiis ei andnud nõukogu hagejatele mingil hetkel enne kostja vastuse esitamist võimalust esitada oma märkused
teoreetilise kasumimarginaali kasutamise põhjendamiseks esitatud argumentatsiooni kohta. Täpsemalt selgitas nõukogu ajutise
määruse staadiumis tegeliku kasumimarginaali kindlaksmääramisel tehtud vea olemust alles kostja vastuse staadiumis, kusjuures
hagejaid teavitati sellest veast alles 3. märtsil 2008 ehk pärast vaidlustatud määruse vastuvõtmist.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentatsioonile vastu.
Üldkohtu hinnang
Kohtupraktikast nähtub, et kaitseõigusest tulenevad nõuded on kohaldatavad mitte üksnes menetluse raames, mille tulemusel
võidakse määrata karistus, vaid ka dumpinguvastaste määruste vastuvõtmisele eelneva uurimismenetluste raames, mis võivad asjassepuutuvaid
ettevõtjaid mõjutada otseselt ja isiklikult ning sisaldada nende jaoks ebasoodsaid tagajärgi (Euroopa Kohtu 27. juuni 1991. aasta
otsus kohtuasjas C‑49/88: Al-Jubail Fertilizer
vs
. nõukogu, EKL 1991, lk I‑3187, punkt 15). Eelkõige tuleb huvitatud ettevõtjatele tagada haldusmenetluses võimalus tõhusalt
väljendada oma seisukohta väidetavate asjaolude tõelevastavuse ja asjakohasuse kohta ning tõendite kohta, millele komisjon
viitab, et põhjendada oma väidet dumpingu ja sellest tuleneva kahju olemasolu kohta (eespool viidatud kohtuotsus Al-Jubail
Fertilizer
vs
. nõukogu, punkt 17).
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb kontrollida, kas nõukogu on rikkunud hagejate kaitseõigusi.
Esiteks, seoses hagejate argumendiga, mille kohaselt ei andnud nõukogu neile enne kostja vastuse esitamist võimalust esitada
oma märkused teoreetilise kasumimarginaali kasutamise põhjendamiseks esitatud argumentatsiooni kohta, tuleb meenutada, nagu
sai märgitud eespool punktides 47 ja 48, et nii lõpliku avalikustamise dokumendi punktis 41 kui ka vaidlustatud määruse punktis 41
selgitati selgelt ja üheselt mõistetavalt, et institutsioonide otsus mitte kasutada hagejate sidusimportija tegelikku kasumimarginaali
oli hagejate ja nende importija vahelise seose otsene tagajärg. Lisaks vaidlustasid hagejad oma märkustes lõpliku avalikustamise
dokumendi kohta institutsioonide otsuse kasutada teoreetilist kasumimarginaali. Sellest järeldub, et hagejatel ei olnud mitte
ainult võimalus teha tõhusalt teatavaks oma seisukoht teoreetilise kasumimarginaali kasutamise kohta, vaid et lisaks nad on
tegelikult oma seisukoha selle kohta teatavaks teinud.
Seoses hagejate argumendiga, mille kohaselt ei andnud nõukogu neile mingeid selgitusi enne kostja vastuse esitamist tegeliku
kasumimarginaali kindlaksmääramisel tehtud vea olemuse kohta, tuleb märkida, et tegelikku kasumimarginaali kasutati ekspordihinna
arvutamiseks ajutiste meetmete kehtestamise raames. Seevastu nähtub vaidlustatud määruse põhjendusest 41, et lõplike dumpinguvastaste
meetmete kehtestamise staadiumis kasutati teoreetilist kasumimarginaali. Ent hagejad ei tõendanud, mil moel olid selgitused,
mille osas nad leiavad, et need on saadud hilinenult, vaidlustatud määruse vastuvõtmise raames nende huvide kaitseks asjakohased.
Niisiis ei ole hagejate kaitseõigusi rikutud.
Järelikult tuleb esimese väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Esimese väite neljas osa, et rikutud on hea halduse põhimõtet
Poolte argumendid
Hagejad väidavad repliigis, et nõukogu rikkus hoolsuskohustust ja hea halduse põhimõtet. Nimelt nähtub kostja vastusest, et
nõukogu tegi ilmse hindamisvea, mida hagejad ei saanud hagiavalduses vaidlustada, kuna nõukogu ei analüüsinud nende argumente
õigeaegselt.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 esimese lõigu kohaselt, mida vastavalt nimetatud põhikirja artikli 53 esimesele lõigule
kohaldatakse Üldkohtule, ning Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktide c ja d kohaselt tuleb hagiavalduses märkida hagi
ese, hagejate nõuded ning ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Need peavad olema märgitud piisavalt selgelt ja täpselt, et kostja
saaks valmistuda enda kaitseks ja Üldkohus saaks teha asjas otsuse. Õiguskindluse ja hea õigusemõistmise tagamiseks, ning
et hagi oleks vastuvõetav, peavad selle aluseks olevad õiguslikud ja faktilised asjaolud kas või kokkuvõtlikult, ent seostatult
ja arusaadavalt tulenema hagiavalduse tekstist (Üldkohtu 6. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑195/95: Guérin automobiles
vs
. komisjon, EKL 1997, lk II‑679, punkt 20, ja 3. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑19/01: Chiquita Brands jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑315, punkt 64).
Ent faktilised ja õigusliku asjaolud, millele hagejad tuginevad käesoleva etteheite põhjendamiseks, ei tulene arusaadavalt
nende menetlusdokumentidest. Niisiis väidavad nad, et kuna nõukogu ei uurinud nende argumente õigeaegselt, takistas see neil
ilmset hindamisviga vaidlustada. Hagejad ei täpsusta siiski seda, millistele argumentidele nad viitavad, ega seda, millise
ilmse hindamisveaga on tegemist.
Seega tuleb esimese väite neljas osa vastuvõetamatuse tõttu ja järelikult esimene väide tervikuna tagasi lükata.
2.
Teine väide, mis puudutab Silmaki pakutud hinnakohustust

Teise väite esimene osa, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna ta edastas Silmakile ajutise avalikustamise dokumendi
enneaegselt, võimaldades tal sel viisil esitada hinnakohustuse. Nad märgivad, et nõukogu ei edastanud neile samal ajal nimetatud
dokumenti, kuigi nad olid Silmakiga identses olukorras. Lisaks väidavad nad, et vastavalt Euroopa Kohtu 11. juuli 1990. aasta
otsusele kohtuasjas C‑323/88: Sermes (EKL 1990, lk I‑3027, punktid 46 ja 47) ei saa „diskrimineerimist” õigustada asjaomaste
poolte õigusliku seisundi erinevuse alusel, välja arvatud juhul, kui selle erinevuse õigustamiseks on õiguslik alus. Ent nõukogu
ise viitab väljakujunenud praktikale, mitte õigusaktile.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Võrdse kohtlemise põhimõte keelab ühelt poolt, et sarnaseid olukordi koheldakse erinevalt ja teiselt poolt, et erinevaid olukordi
koheldakse sarnaselt, välja arvatud juhul, kui niisugune kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (Euroopa Kohtu 27. jaanuari
2005. aasta otsus kohtuasjas C‑422/02 P: Europe Chemi-Con (Deutschland)
vs
. nõukogu, EKL 2005, lk I‑791, punkt 33).
Selles suhtes leiab Üldkohus, et hagejaid ja Silmakit ei saa pidada sarnastes olukordades olevaks.
Nimelt tuleb meenutada, et nõukogu selgitab oma menetlusdokumentides, et institutsioonid tegutsesid vastavalt põhimõtetele,
mis on sätestatud Euroopa Ülemkogu 9. ja 10. detsembri 1994. aasta Esseni (Saksamaa) istungjärgu otsustes ning ühelt poolt
Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt endise Jugoslaavia Makedoonia Vabariigi vahelise stabiliseerimis-
ja assotsieerimislepingu artikli 36 lõikes 2 (ELT 2004, L 84, lk. 13, edaspidi „stabiliseerimis- ja assotsieerimisleping”).
Nende põhimõtete kohaselt pani komisjon kandidaatriike puudutavate dumpinguvastaste uurimiste eesmärgil aluse väljakujunenud
praktikale, mille kohaselt teavitab ta ligikaudu kaks kuud enne ajutiste meetmete kehtestamist stabiliseerimis- ja assotsiatsiooninõukogu,
asjassepuutuvat valitsust ja eksportivaid tootjaid asjaoludest, mille alusel ta kavatseb soovitada ajutiste meetmete kehtestamist.
Nõukogu täpsustab, et selle teabe eesmärk, mis puudutab üksnes dumpinguid tõendavaid asjaolusid, on peamiselt võimaldada eksportijal
esitada hinnakohustuse võtmise ettepanek.
Sarnaselt nõukoguga tuleb märkida, et stabiliseerimis- ja assotsieerimislepingu artikli 36 lõige 2 näeb esiteks ette, et stabiliseerimis-
ja assotsiatsiooninõukogu tuleb dumpingujuhtumist teavitada kohe, kui on algatatud dumpinguvastane uurimine, ning teiseks,
et kui dumpingut ei ole lõpetatud või kui ühtegi muud rahuldavat lahendust ei ole leitud 30 päeva jooksul pärast stabiliseerimis-
ja assotsiatsiooninõukogule juhtumi teatavakstegemisest, võib võtta vajalikud meetmed. Sellest sättest tuleneb, et enne dumpinguvastaste
meetmete kehtestamist peab komisjoni ja endise Jugoslaavia Makedoonia Vabariigi eksportivate tootjate vahel aset leidma teabevahetus,
ilma milleta ei saa selle sätte tähenduses kavandada ühtegi rahuldavat lahendust. Samal põhjusel tuleneb sellest sättest,
et olulised asjaolud ja kaalutlused, mille alusel institutsioonid kavatsevad soovitada ajutiste dumpinguvastaste meetmete
kehtestamist, peavad olema eksportijatele tootjatele teada, sest vastasel juhul võib neil olla keeruline pakkuda rahuldavat
lahendust.
Kuna Silmak on endises Jugoslaavia Makedoonia Vabariigis asuv tootja, kohaldati tema suhtes seda sätet ja ta sai enneaegselt
ajutise avalikustamise dokumendi, mis võimaldas tal teha komisjonile hinnakohustuse ettepaneku. Järelikult ei kujuta nimetatud
dokumendi Silmakile edastamine endast võrdse kohtlemise rikkumist, kuna see äriühing oli stabiliseerimis- ja assotsieerimislepingu
artikli 36 lõiget 2 arvestades hagejate olukorrast erinevas olukorras.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla hagejate argument, mis tugineb eespool punktis 63 viidatud kohtuotsusele Sermes.
Esiteks, vastupidi hagejate väidetule ei kinnita Euroopa Kohus ju selles kohtuotsuses üldiselt, et „diskrimineerimist” saab
asjaomaste poolte õigusliku seisundi erinevuste alusel õigustada vaid tingimusel, et on olemas neid erinevusi õigustav õiguslik
alus. Selles kohtuasjas, milles see otsus tehti, kinnitas hageja, et Saksamaa sisekaubandust puudutavate erisätete kohaldamine,
mis võimaldasid Saksa Demokraatlikust Vabariigist Saksamaa Liitvabariiki eksportida dumpinguvastaste tollimaksudeta, põhjustas
„diskrimineerimise”. Euroopa Kohus vastas oma otsuses, et erineval kohtlemisel, millele Sermes osutas, oli õiguslik alus ühes
protokollis, mis oli lahutamatu osa lepingust, ning seda ei saanud seega pidada „diskrimineerimiseks”. Selliselt toimides
piirdus Euroopa Kohus seega kinnitusega, et asjaolu, et lepingu lahutamatuks osaks olev protokoll nägi ette Saksamaa sisekaubandust
puudutavad erisätted, oli objektiivne põhjus, mis õigustas vastavalt eespool punktis 65 viidatud kohtupraktika kohaselt Saksamaa
Demokraatlikus Vabariigis asuvate eksportivate tootjate soodsamat kohtlemist.
Teiseks ja igal juhul on oluline tõdeda, et nagu sai märgitud eespool punktis 68, on käesolevas asjas Silmaki ja hagejate
kohtlemise erinevuse alus õigusnormis, s.o stabiliseerimis- ja assotsieerimislepingu artikli 36 lõige 2.
Täiendavalt olgu märgitud, et hagejad ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et „diskrimineeriva kohtlemise” konstateerimine
seoses ajutise avalikustamise dokumendi avalikustamisega võis mõjutada vaidlustatud määruse õiguspärasust, mis põhjendab seega
selle tühistamist. Kui kohtuistungil neile selle kohta küsimus esitati, meenutasid nad, et nad selgitasid oma menetlusdokumentides,
et selle „diskrimineeriva kohtlemise” tõttu kehtestas nõukogu vaidlustatud määruses hagejate puhul kohustuse maksta dumpinguvastaseid
tollimakse viie ja poole aasta jooksul ning Silmaki puhul üksnes viie aasta jooksul.
Ent esiteks, eeldades, et seda kinnitust tuleb tõlgendada nii, et see tähendab, et vaidlustatud määrus tuleb tühistada hagejaid
puudutavas osas, kuna ka Silmakile oleks tulnud kehtestada kohustus maksta dumpinguvastaseid tollimakse viie ja poole aasta
jooksul, siis tuleb meenutada, et vastavalt kohtupraktikale peab eespool punktis 65 meenutatud võrdse kohtlemise või diskrimineerimiskeelu
põhimõtte järgimisel arvestama seaduslikkuse põhimõttega, mille kohaselt ei saa keegi enda huvides tugineda kolmanda isiku
kasuks toime pandud õigusnormi rikkumisele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 4. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 134/84: Williams
vs
. kontrollikoda, EKL 1985, lk 2225, punkt 14 ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
T‑308/94: Cascades
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑925, punkt 259, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 367). Seega ei saa hagejad vaidlustatud määruse nende osas tühistamise nõude puhul
tugineda asjaolule, et nimetatud määruses kehtestatakse õigusvastaselt Silmakile maksmiskohustus vaid viieks aastaks.
Teiseks, eeldades, et seda kinnitust tuleb tõlgendada nii, et see tähendab, et vaidlustatud määrus tuleb hagejaid puudutavas
osas tühistada, kuna nende suhtes oleks sarnaselt Silmakile tulnud kehtestada kohustus maksta dumpinguvastaseid tollimakse
vaid viie aasta jooksul, siis tuleb meenutada, nagu nähtub vaidlustatud määruse põhjendusest 132, et hagejad esitasid komisjonile
hinnakohustuse ja viimati nimetatu lükkas selle tagasi. Ent hagejad ei esitanud ühtegi argumenti, et tõendada, et hinnakohustuse
sisu, mille nad oleksid saanud võtta varem, Silmakiga samal ajal, oleks olnud erinev sellest, mille nad võtsid pärast lõpliku
avalikustamise dokumendi edastamist, ning mille puhul oleks olnud suurem võimalus, et komisjon selle heaks kiidab. Järelikult
ei saa „diskrimineeriva kohtlemise” tuvastamine Silmaki kasuks igal juhul õigustada vaidlustatud määruse tühistamist.
Arvestades kõiki eespool toodud kaalutlusi, tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Teise väite teine osa, et rikutud on algmääruse artikli 6 lõiget 7, artikli 8 lõiget 4 ja artikli 20 lõiget 1
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 20 lõiget 1, artikli 6 lõiget 7 ja artikli 8 lõiget 4 (nüüd määruse
nr 1225/2009 artikli 20 lõige 1, artikli 6 lõige 7 ja artikli 8 lõige 4).
Esiteks, hagejad märgivad, et algmääruse artikli 20 lõige 1 sätestab, et ajutise avalikustamise dokumendi võib eksportijatele
edastada vaid pärast ajutiste dumpinguvastaste meetmete kehtestamist ning seda kirjaliku taotluse alusel. Ent kuigi Silmak
ei esitanud komisjonile hagejate sõnul mis tahes taotlust ajutise avalikustamise dokumendi edastamiseks, edastas komisjon
selle talle 11. juulil 2007, palju aega enne ajutise määruse vastuvõtmist.
Teiseks, hagejad väidavad, et hinnakohustus, mille Silmak pakkus ajutise avalikustamise dokumendi õigusvastase avalikustamise
alusel, lisati mittekonfidentsiaalsesse menetlustoimikusse alles pärast ajutise määruse ametlikku avaldamist, mis nende arvates
on vastuolus algmääruse artikli 6 lõike 7 ja artikli 8 lõikega 4. Nimelt said hagejad hinnakohustusest teada alles ajutises
määruses ning said selle mittekonfidentsiaalset versiooni uurida alles 3. septembril 2007.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Esiteks, seoses etteheitega, et rikutud on algmääruse artikli 20 lõiget 1, tuleb meenutada, et see artikkel puudutab avalikustamist.
Täpsemalt näeb see artikkel asjaomastele pooltele ette võimaluse taotleda selliste oluliste faktide ja kaalutluste avalikustamist,
mille alusel ajutised meetmed kehtestati, ning korraldab praktilised üksikasjad. Niisiis näeb algmääruse artikli 20 lõige 1
ette, et avalikustamise taotlus esitatakse kirjalikult kohe pärast ajutiste meetmete kehtestamist ning avalikustamine toimub
kirjalikult nii kiiresti kui võimalik.
Siiski ei võimalda miski selle artikli sõnastuses järeldada, nagu väidavad hagejad, et ajutise avalikustamise dokumendi võib
eksportijatele edastada alles pärast ajutiste dumpinguvastaste meetmete kehtestamist ja kirjaliku taotluse alusel. Kuigi algmääruse
artikli 20 lõikest 1 saab järeldada, et asjaomased pooled ei saa taotleda avalikustamise dokumendi edastamist enne ajutiste
dumpinguvastaste meetmete kehtestamist ja nad peavad oma taotluse esitama kirjalikult, ei keela see artikkel komisjonil omal
initsiatiivil nimetatud dokumenti edastada enne ajutiste meetmete kehtestamist ja ilma, et talle oleks selleks saadetud mis
tahes kirjalik taotlus.
Järelikult tuleneb hagejate etteheide algmääruse artikli 20 lõike 1 valest tõlgendusest ja tuleb seega tagasi lükata.
Teiseks, seoses etteheitega, et rikutud on algmääruse artikli 6 lõiget 7 ja artikli 8 lõiget 4, tuleb meenutada esiteks, et
sisuliselt näeb algmääruse artikli 6 lõige 7 ette, et asjaomased isikud võivad kirjaliku taotluse korral taotleda luba tutvuda
mittekonfidentsiaalse menetlustoimikuga ning nad võivad esitada märkusi selles toimikus sisalduvate dokumentide kohta, kusjuures
komisjon peab neid märkusi arvesse võtma. Teiseks, algmääruse artikli 8 lõige 4 näeb ette, et isikutelt, kes lubavad kohustuse
võtta, nõutakse kohustuse mittekonfidentsiaalse versiooni esitamist, nii et selle saaks esitada asjaomastele uurimisega hõlmatud
isikutele.
Veel kord tuleb märkida, et miski nende sätete sõnastuses ei toeta hagejate väidet, mille kohaselt on asjaolu, et Silmaki
võetud hinnakohustus lisati mittekonfidentsiaalsesse menetlustoimikusse alles pärast ajutise määruse ametlikku avaldamist,
vastuolus algmääruse artikli 6 lõikega 7 ja artikli 8 lõikega 4. Need sätted näevad ette esiteks hinnakohustuse võtnud poolte
kohustuse esitada selle kohustuse mittekonfidentsiaalne versioon ning teiseks komisjoni kohustuse anda kirjaliku taotluse
esitanud asjaomastele pooltele juurdepääs nimetatud mittekonfidentsiaalsele versioonile, kuid ei sisalda mingit teavet ja
a fortiori
mingit kohustust selle kohta, millal tuleb hinnakohustuse koopia lisada mittekonfidentsiaalsesse menetlustoimikusse.
Nagu eelmise etteheite puhul, tuleb järelikult asuda seisukohale, et käesolev etteheide tugineb algmääruse artikli 6 lõike
7 ja artikli 8 lõike 4 väärale tõlgendamisele ning tuleb seega tagasi lükata.
Lisaks on oluline märkida, et selline menetlusnormi rikkumine, millele viitavad hagejad käesolevas asjas, võib viia vaidlustatud
määruse tühistamiseni vaid siis, kui see võib konkreetselt mõjutada nende kaitseõigusi ning sellest tulenevalt nimetatud määruse
sisu (vt selle kohta Euroopa Kohtu 10. juuli 1980. aasta otsus kohtuasjas 30/78: Distillers Company
vs
. komisjon, EKL 1980, lk 2229, punkt 26).
Ent hagejad ei esitanud ühtegi argumenti, mis tõendaks, et hinnakohustusel, mille nad oleksid saanud esitada varem, pärast
Silmaki hinnakohustuse ja ajutise avalikustamise dokumendiga tutvumist, oleks esiteks olnud teistsugune sisu kui sellel, mille
nad võtsid pärast lõpliku avalikustamise dokumendi edastamist, ning teiseks, et neil oleks olnud paremad võimalused, et komisjon
selle heaks kiidab. Seega ei tõendanud nad, et vaidlustatud määruse sisu oleks neid puudutavas osas olnud teistsugune, kui
rikkumist, millele nad viitavad, ei oleks toime pandud.
Eeltoodut arvestades tuleb teise väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Teise väite kolmas osa, et rikutud on põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus põhjendamiskohustust. Nimelt, kuigi oma märkustes ajutise avalikustamise dokumendi kohta
viitasid nad võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele, ei selgitanud nõukogu mingil hetkel, sh ka mitte vaidlustatud määruses,
põhjusi, millest tulenevalt ta avaldas ajutise avalikustamise dokumendi enneaegselt, alustas läbirääkimisi seoses hinnakohustusega
ja võttis vastu nimetatud kohustuse.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Käesolevat etteheidet tuleb analüüsida eespool punktides 44 ja 45 viidatud kohtupraktikast lähtuvalt.
Käesolevas asjas esitas komisjon ajutise määruse põhjendustes 175 ja 180 põhjused, miks ta leidis, et Silmaki kohustuste võtmise
ettepanek oli vastuvõetav. Ka nõukogu selgitas vaidlustatud määruse põhjendustes 130–132 põhjusi, millest tulenevalt ta otsustas
nelja eksportiva tootja pakutud kohustusi mitte vastu võtta ja võtta tagasi Silmaki pakutud kohustuse heakskiit. Selliselt
toimides pidasid institutsioonid kinni eespool punktides 44 ja 45 viidatud kohtupraktikas ette nähtud nõuetest.
Kuid sama kohtupraktika kohaselt ja vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei olnud nõukogu kohustatud vastama nende märkustele
ajutise avalikustamise dokumendi enneaegsest avalikustamisest tuleneva võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta. Nimelt,
kuigi põhjused, miks komisjonile pakutud hinnakohustused heaks kiidetakse või tagasi lükatakse, on vaidlustatud määruse ülesehituses
keskse tähtsusega, ei saa väita, et see on nii ka Silmakile lõpliku avalikustamise dokumendi enneaegse edastamise põhjuste
puhul. Sellega seoses tuleb meenutada, et eespool punktides 73–75 sai juba kindlaks tehtud, et võrdse kohtlemise põhimõtte
rikkumise tuvastamine seoses nimetatud dokumendi enneaegse avalikustamisega ei saa mõjutada vaidlustatud määruse õiguspärasust.
Seega, isegi kui hagejad oleks saanud selgitusi ajutise avalikustamise dokumendi enneaegse avalikustamise põhjuste kohta,
ei oleks niisugused selgitused neid teavitanud põhjustest, millest tulenevalt nende hinnakohustus tagasi lükati ja Silmaki
oma algstaadiumis heaks kiideti ning seejärel lõppstaadiumis tagasi lükati. Teisisõnu ei saa ajutise avalikustamise dokumendi
enneaegse avalikustamise põhjusi pidada vaidlustatud määruse aluseks, nii et nende põhjuste selgitamata jätmise tõttu ei saa
hagejad nimetatud määrusest aru saada.
Järelikult tuleb teise väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Teise väite neljas osa, et rikutud on hagejate kaitseõigusi
Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et nende kaitseõigusi on rikutud, kuna Silmaki hinnakohustust ei lisatud mittekonfidentsiaalsesse toimikusse
õigeaegselt, st ajal, mil mittekonfidentsiaalsed andmed olid tarvilikud asjaomaste isikute poolt oma kaitseõiguste teostamiseks.
Nimelt, samas kui nõukogu väidab, et nimetatud kohustus lisati mittekonfidentsiaalsesse toimikusse 3. augustil 2007, märgivad
hagejad, et kohustuse koopial, millega nad tutvusid mittekonfidentsiaalses toimikus, on 3. septembri 2007. aasta kuupäev,
mis tähendab, et seda ei lisatud mittekonfidentsiaalsesse toimikusse enne seda kuupäeva. Sellest tulenevalt ei saanud hagejad
enne ajutiste meetmete võtmist esitada hinnakohustust ning rikuti nende kaitseõigusi.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Olgu meenutatud, et eespool punktis 52 viidatud kohtupraktika kohaselt peab huvitatud ettevõtjatele olema haldusmenetluses
antud võimalus teha tõhusalt teatavaks oma seisukoht. Samuti nähtub kohtupraktikast, et tegemist ei ole kaitseõiguste rikkumisega,
kui on kindlaks tehtud, et vaatamata sellele, et institutsioonid õigusnorme eirasid, oli hagejatel haldusmenetluses olnud
võimalik teha tõhusalt teatavaks oma seisukoht (Üldkohtu 19. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑147/97: Champion Stationery jt
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk II‑4137, punkt 79). Viimaseks on hageja kohustus tõendada, et niisuguse eiramise puudumisel oleks
ta saanud ennast paremini kaitsta (vt selle kohta Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑51/92 P: Hercules
Chemicals
vs
. komisjon, EKL 1999, lk I‑4235, punkt 81, ning 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P,
C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punkt 318).
Käesolevas asjas väidavad hagejad, et Silmaki võetud hinnakohustuse mittekonfidentsiaalne versioon oleks tulnud menetlustoimikusse
lisada 3. augustil 2007, st enne ajutise määruse vastuvõtmist. Nad ei selgita siiski esiteks, kuidas takistas see rikkumine
neil tõhusalt teatavaks teha oma seisukoht, ning teiseks, kuidas oleksid nad selle rikkumise puudumisel saanud ennast paremini
kaitsta. Sellega seoses, kuigi hagejatel ei olnud enne ajutise määruse vastuvõtmist juurdepääsu Silmaki pakutud hinnakohustuse
mittekonfidentsiaalsele versioonile, oli neil siiski võimalik esitada niisugune hinnakohustus komisjonile, nagu on mainitud
vaidlustatud määruse põhjenduses 132, pärast lõpliku avalikustamise dokumendi esitamist. Hagejad ei esitanud ühtegi asjaolu,
mis tõendaks, et kohustusel, mille nad oleksid saanud esitada varem, pärast Silmaki kohustusega tutvumist, oleks esiteks olnud
teistsugune sisu kui sellel, mille nad võtsid pärast lõpliku avalikustamise dokumendi edastamist, ning teiseks oleks neil
olnud parem võimalus, et komisjon selle heaks kiidab. Seega tuleb asuda seisukohale, et hagejad ei oleks end paremini kaitsnud,
kui neil oleks olnud juurdepääs Silmaki kohustusele enne ajutise määruse vastuvõtmist.
Järelikult ei saa institutsioonidele ette heita mis tahes hagejate kaitseõiguste rikkumist. Seega tuleb teise väite neljas
osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Eeltoodut arvestades tuleb teine väide tervikuna tagasi lükata.
3.
Kolmas väide, mis puudutab kahju tuvastamist

Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 3 lõiget 6 (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 3 lõige 6), kuna suurem
osa ühenduse tootmisharust ei kandnud mingit kahju. Nimelt ei vaielda vastu sellele, et FerroAtlántica SL ja FerroPem SAS,
kaks ühenduse tootjat, kes esindasid tootmisvõimsuse ja tootmismahu seisukohast uurimisperioodil väga olulist osa ühenduse
tootmisharust, ei kandnud sel perioodil mingit kahju, kuna nende tootmine, müük ja tootmisvõimsuse rakendusaste olid stabiilsed
või isegi tõusid. Siiski leidis nõukogu algmääruse artikli 4 ja artikli 3 lõike 5 alusel (nüüd määruse nr 1225/2009 artikkel 4
ja artikli 3 lõige 5), et ta peab kindlaks tegema kogu ühenduse tootmisharule põhjustatud olulise kahju. Hagejate arvates
tegi nõukogu selliselt toimides mitu „olulist viga”.
Esiteks oleks õiguslikult väär kinnitada, et kahju hindamine kohustab nõukogu arvesse võtma üksnes neid majanduslikke tegureid,
mis mõjutavad kõiki ühenduse tootmisharu liikmeid ühtemoodi. Sellega seoses väidavad hagejad, et kuigi algmääruse artikkel 3
nõuab tegelikult, et tehtaks kindlaks ühenduse tootmisharu oluline kahju, ei täpsusta see säte, kas komisjon peab tuginema
üksnes tulemuslikkusele, mis on kindlaks määratud kaalutud keskmise kujul, või peab ta arvesse võtma ka iga ühenduse tootja
individuaalset tulemuslikkust.
Teiseks, hagejad meenutavad, et nõukogu on kohustatud tõendama olulise kahju olemasolu algmääruse artikli 3 lõigete 1 ja 6
(algmääruse artikli 3 lõige 1 nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 3 lõige 1) tähenduses. Hagejad on kõigepealt arvamusel, et
kui suurem osa ühenduse tootmisharust ei kandnud mingit kahju, ei saa ühenduse tootmisharule olla põhjustatud mingit kahju
nii õiguslikust kui faktilisest seisukohast. Seejärel on hagejate arvates niisugustel tingimustel kehtestatud meetmed ebaproportsionaalsed.
Viimaseks väidavad nad, et ühenduse tootmisharule, kellest suurem osa ei kandnud mingit kahju, tekitatud olulise kahju tuvastamist
ei saa pidada „veenvale ja usaldusväärsele tõendile” tuginevaks ja õiglaselt läbiviiduks. Ent algmääruse artikli 3 lõige 2
(nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 3 lõige 2) näeb ette, et niisugune tuvastamine peab tuginema otsesele tõendusmaterjalile
ning objektiivselt tuleb uurida selle impordi mõju ühenduse tootmisharule, mille osas väidetakse, et see on dumpinguhinnaga.
Kolmandaks on hagejad esiteks arvamusel, et nõukogu lähenemisviis, mis seisneb selles, et kahju tuvastatakse kogu ühenduse
tootmisharu kaalutud keskmiste tulemuste alusel, ei ole algmääruses ette nähtud, ning
a fortiori
ei ole nimetatud määruses ette nähtud kui ainus meetod, mis võimaldab kahju tuvastada. Teiseks, juhul kui nõukogu lähenemisviis,
mis seisneb selles, et kahju tuvastatakse kogu ühenduse tootmisharu kaalutud keskmiste tulemuste alusel, on õige, läheb see
lähenemisviis vastuollu õiguse kuritarvitamise keeluga, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, nagu on kinnitust leidnud kohtupraktikas.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.

Üldkohtu hinnang
Hagejad vaidlevad sisuliselt vastu nõukogu järeldusele, mille kohaselt kandis ühenduse tootmisharu kahju, kuigi nende sõnul
oli kahe ühenduse tootja – kelle toodang moodustas suurema osa ühenduse tootmisharu toodangust – toodang, müük ja tootmisvõimsuse
rakendusaste stabiilne või isegi suurenes. Nad väidavad, et selliselt toimides rikkus nõukogu algmääruse artikli 3 lõiget 6.
Kolmanda väite analüüs nõuab kaheetapilist lähenemist. Esiteks tuleb tõlgendada algmääruse artikli 3 lõiget 6 ja üldisemalt
nimetatud määruse artiklit 3, mis käsitleb kahju tuvastamist, et määrata kindlaks kohustused, mille viimati nimetatud säte
paneb institutsioonidele seoses kahju hindamise meetodiga. Teiseks tuleb kontrollida, kas käesolevas asjas on institutsioonid
tegutsenud vastavalt selles sättes sätestatud põhimõtetega, sh arvestades FerroPemi ja FerroAtlántica olukorda, nagu hagejad
seda kirjeldasid.
Esiteks, seoses algmääruse artikli 3 lõike 6 tõlgendamisega, mille osas hagejad väidavad, et seda on rikutud, tuleb märkida,
et see säte näeb ette kolm põhimõtet. Esiteks eeldab kahju analüüs, et institutsioonid tõendavad dumpinguhinnaga impordi mõju
ühenduse tootmisharule. Teiseks täpsustab see säte, et analüüsida tuleb dumpinguhinnaga impordi mahu ja/või hinnataseme mõju.
Kolmandaks peab kahju olema oluline.
Seevastu ei kirjelda see säte meetodit, mida institutsioonid peavad järgima dumpinguhinnaga impordi mahu ja/või hinna mõju
analüüsimisel ühenduse tootmisharule. Selles küsimuses tuleb viidata algmääruse artikli 3 lõigetele 2 ja 5. Selle määruse
artikli 3 lõige 2 näeb üldiselt ette, et kahju tuvastamine põhineb otsesel tõendusmaterjalil ja hõlmab objektiivset uurimist.
Algmääruse artikli 3 lõige 5 näeb ette, et dumpinguhinnaga impordi mõju hindamine asjaomasele ühenduse tootmisharule hõlmab
kõikide tootmisharu seisundit mõjutavate majandustegurite ja -näitajate hindamist. Säte sisaldab nende asjakohaste majandustegurite
ja -näitajate mitteammendavat loendit ning täpsustab, et üks või mitu neist tegureist ei saa otsustamisel tingimata määravaks.
Algmääruse artikli 3 lõigete 2, 5 ja 6 koos lugemisest nähtub seega sisuliselt, et kahju tuvastamine eeldab seda, et otsese
tõendusmaterjali põhjal uuritakse objektiivselt dumpinguhinnaga impordi mahu ja/või hindade taseme mõju ühenduse tootmisharu
seisundile, ning see uurimine seisneb nimetatud tootmisharu seisundi jaoks asjassepuutuvate majandustegurite ja -näitajate
hindamises.
Veel tuleb täpsustada, et mõiste „ühenduse tootmisharu”, millele viidatakse algmääruse artikli 3 lõigetes 2, 5 ja 6, on määratletud
sama määruse artikli 4 lõikes 1 (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 4 lõige 1), mis sätestab, et mõistet „ühenduse tootmisharu”
tuleb tõlgendada viitena ühenduse samasuguste toodete tootjaile tervikuna või neile tootjaile, kelle toodang moodustab ühtekokku
artikli 5 lõikes 4 (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 5 lõige 4) määratletud põhiosa ühenduse nende toodete kogutoodangust.
Algmääruse artikkel 5 käsitleb dumpinguvastase menetluse algatamist. Lõige 4 näeb ette, et menetluse algatamise aluseks olevat
kaebust peetakse ühenduse tootmisharu poolt või selle nimel esitatuks, kui seda toetavad need ühenduse tootjad, kelle toodang
moodustab ühtekokku enam kui 50% asjaomase toote ühenduse kogutoodangust.
Järelikult nähtub eespool punktis 109–113 mainitud sätete analüüsist esiteks, et kui institutsioonide uurimise tulemusel jõutakse
järeldusele, et ühenduse tootmisharule tekitatud kahju on oluline, siis ei ole nõutud, et kõik asjaomased majandustegurid
ja -näitajad näitavad negatiivset suundumust. Teiseks peavad institutsioonid hindama dumpinguhinnaga impordi mõju kogu ühenduse
tootmisharu seisundile – st kõikidele ühenduse tootjatele või vähemalt nende ühenduse tootjate seisundile, kes toetasid dumpinguvastase
menetluse algatamist ja kelle kogutoodang moodustab üle 50% asjaomase toote ühenduse kogutoodangust –, kuid nad võivad vabalt
valida selle tulemuse saavutamiseks kasutatava meetodi. Nagu märgivad hagejad, võivad institutsioonid näiteks otsustada tõendada
nii igale ühenduse tootjale tekitatud kahju kui ka tõendada niisugust kahju kõikide algmääruse artikli 4 lõike 1 ja artikli 5
lõike 4 tähenduses ühenduse tootmisharu moodustavate ühenduse tootjate koond- või kaalutud andmete alusel.
Teiseks tuleb kontrollida, kas käesolevas asjas vastas institutsioonide tehtud analüüs algmääruse artikli 3 lõikele 6 ning
üldisemalt sama määruse artiklile 3, nagu seda on tõlgendatud eespool punktides 109–114.
Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu institutsioonidel on ühise kaubanduspoliitika ja iseäranis kaubanduse kaitsemeetmete
valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus nende majanduslike, poliitiliste ja õiguslike olukordade keerulisuse tõttu, mida nad uurima
peavad (vt Euroopa Kohtu 27. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑351/04: Ikea Wholesale, EKL 2007, lk I‑7723, punkt 40
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑535/06 P: Mosaer Baer India
vs
. nõukogu, EKL 2009, lk I‑7051, punkt 85).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ühenduse tootmisharule tekitatud kahju kindlaksmääramine eeldab keerulise majandusliku
olukorra hindamist ning et kohtulik kontroll sellise hinnangu üle peab piirduma sellega, et kontrollitakse menetlusnormidest
kinnipidamist, faktiliste asjaolude sisulist paikapidavust, ilmsete vigade puudumist nende faktiliste asjaolude hindamisel
ja võimu kuritarvitamise puudumist (eespool punktis 116 viidatud kohtuotsus Mosaer Baer India
vs
. nõukogu, punkt 86).
Neil asjaoludel tuleb märkida, et institutsioonid viisid kahju analüüsi läbi kuut ühenduse tootjat, sh FerroPem ja FerroAtlántica
puudutavate andmete alusel. Veel on oluline märkida, et hagejad ei ole vastu vaielnud selgitustele, mille komisjon sellega
seoses esitas ja mis on toodud ajutise määruse põhjendustes 77 ja 78. Niisiis selgitas komisjon, et uurimisperioodil oli seitse
ühenduse ferrosiliitsiumi tootjat, et kaebuse, mille alusel algatati dumpinguvastane menetlus, milles tehti vaidlustatud määrus,
esitasid viis ühenduse tootjat, et kuues ühenduse tootja otsustas menetlust toetada uurimisel koostööd tehes, ning et seitsmes
tootja ei avaldanud arvamust ja ei esitanud andmeid. Komisjoni sõnul moodustas kuue koostööd teinud ühenduse tootja toodang
uurimisperioodil 95% ühenduse ferrosiliitsiumi kogutoodangust.
Sel alusel analüüsisid institutsioonid asjakohaste majandustegurite ja -näitajate arengut ühenduse tootmisharu seisundi vaatepunktist
vastavalt algmääruse artikli 3 lõikele 5. See analüüs viidi olenevalt majandustegurist või -näitajast läbi kuue menetluses
koostööd teinud ühenduse tootja koond- või kaalutud andmete alusel. Niisiis analüüsis komisjon ajutise määruse põhjendustes
91–106 muu hulgas ühenduse tootmise, tootmisvõimsuse, tootmisvõimsuse rakendamise, laovarude, müügi, turuosade, keskmiste
kaalutud hindade, rentaabluse, rahavoogude, investeeringute, kapitali mobiliseerimise võime, tööhõive, produktiivsuse ja töötajate
arengut. Hagejad ei ole nimetatud põhjendustes toodud arvandmeid vaidlustanud. Komisjon järeldas ajutise määruse põhjendustes 107–109,
et kuigi teatavad majandusnäitajad olid jäänud stabiilseks või näidanud positiivset suundumust, oli ühenduse tootmisharu seisund
üldiselt vaatlusalusel perioodil selgelt halvenenud. Nõukogu kinnitas seda analüüsi täies ulatuses vaidlustatud määruse põhjenduses 82.
Konkreetsemalt tõi vastavalt ajutise määruse põhjendustes 91, 93 ja 95 tehtud analüüs tootmise, tootmisvõimsuse rakendamise
ja müügi arengu kohta esile negatiivsed suundumused, vaatamata sellele, et FerroPemi ja FerroAtlántica esitatud andmed, mis
olid analüüsiga hõlmatud, olid stabiilsed või tõid esile positiivse arengu, nagu märgivad hagejad.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et metodoloogia, mida institutsioonid selle analüüsi raames kasutasid, st koond- või kaalutud
andmete kasutamine, on kooskõlas algmääruse artikli 3 lõikega 6 ning üldisemalt nimetatud määruse artikliga 3, nagu seda on
tõlgendatud eespool punktides 109–114. Sellest järeldub, et kuna ükski hagejate esitatud argument ei tõenda, et selle analüüsi
puhul on tehtud ilmne hindamisviga, ei saa seda analüüsi kahtluse alla seada.
Nimelt, esiteks argument, mille kohaselt on õiguslikult väär kinnitada, et kahju hindamine kohustab nõukogu võtma arvesse
ainult majandustegurid, mis puudutavad kõiki ühenduse tootmisharu liikmeid samamoodi, ei oma tähtsust, kuna nagu sai kindlaks
tehtud eespool punktides 119 ja 120, ei piirdunud nõukogu sellega, et võttis arvesse ainult kõiki ühenduse tootmisharu liikmeid
samamoodi puudutavaid majandustegureid.
Teiseks, argument, mille kohaselt ühenduse tootmisharule, kellest suurem osa ei kandnud mingit kahju, tekitatud olulise kahju
tuvastamist ei saa pidada „veenvale ja usaldusväärsele tõendile” tuginevaks ja õiglaselt läbiviiduks, ei ole veenev. Nimelt
sai esiteks eespool punktides 119 ja 120 kindlaks tehtud, et FerroPemi ja FerroAtlántica andmed võeti arvesse ning et institutsioonide
analüüs oli üldiselt kooskõlas algmääruse artikli 3 lõikega 6 ja üldisemalt algmääruse artikliga 3. Teiseks ei ole hagejad
esitanud ühtegi asjaolu, mis tõendaks, et nimetatud analüüs sisaldas ilmset hindamisviga, näiteks, et FerroPemi ja FerroAtlántica
andmeid tootmise, müügi ja tootmisvõimsuse kohta oleks tulnud käsitleda kaalutuna, mitte koondatud kujul.
Kolmandaks, kuna hagejate etteheide õiguste kuritarvitamise kohta on ebatäpne, tuleb see tunnistada vastuvõetamatuks vastavalt
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 esimesele lõigule, mida nimetatud põhikirja artikli 53 esimese lõigu ja Üldkohtu kodukorra
artikli 44 lõike 1 punktide c ja d alusel kohaldatakse Üldkohtule, nagu seda on tõlgendatud eespool punktis 60 viidatud kohtupraktikas.
Sellest nähtub, et kolmas väide tuleb osaliselt põhjendamatuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
4.
Neljas väide, mis puudutab dumpinguhinnaga impordi ja kahju vahelise põhjusliku seose analüüsi
Neljas väide jaguneb kuueks osaks.

Neljanda väite esimene osa, mis puudutab mõju, mida avaldasid ühenduse tootmisharule kolmandate riikide tootjate ühenduse
turult lahkumine ja teatavate ühenduse tootjate tootmise ümberkorraldused ja vähendamine
Poolte argumendid
Esiteks, hagejad väidavad, et nõukogu järeldused, mis puudutavad dumpinguhinnaga impordi mahu mõju ühenduse tootmisharule
ja mis on esitatud ajutise määruse põhjenduses 112–114 ning mida on kinnitatud vaidlustatud määruse põhjenduses 86, on ilmselt
väärad ja vastuolus algmääruse artikli 3 lõikega 6. Nad meenutavad nimelt, et oma märkustes ajutise avalikustamise dokumendi
kohta tõendasid nad, et kui tootmisharu kahju kandis, siis ei saanud see kahju tuleneda dumpinguhinnaga impordist, kuna see
import ei võimaldanud hõivata mis tahes turuosa, mida ühenduse ferrosiliitsiumi tootjad ei jätnud vabaks vabatahtlikult.
Sellega seoses leiavad hagejad, et nad on tõendanud ühelt poolt, et dumpinguhinnaga impordi mahu suurenemine tulenes suures
osas „tühimikust”, mille jättis ühenduse turule Norra, Islandi ja Venezuela tootjate lahkumine, ning ühenduse ferrosiliitsiumi
tootjate suutmatus rahuldada ühenduse kasutajate vastav nõudlus. Teiselt poolt on ülejäänud dumpinguhinnaga impordi mahu suurenemine
selgitatav sellega, et üks ferrosiliitsiumi tootja OFZ a.s. hakkas tootma muud toodet, et oluline ühenduse tootja Huta Laziska
S.A. vähendas väga oluliselt oma tootmist tõsise vaidluse tulemusel, mis tal oli energiatarnijaga, ja et üks teine ühenduse
ferrosiliitsiumi tootja Vargön Alloys AB vähendas oma tootmist kõrgete elektrihindade tõttu.
Hagejad lisavad, et isegi kui osutub tõeseks, et kolmandate riikide ferrosiliitsiumi asendamine ei põhjustanud ühenduse tootmisharu
turuosa, rakendamata tootmisvõimsuse ja tema allalöödud hindade vähenemist, ei tähenda see iseenesest, et selle halva tulemuslikkuse
sisuline põhjus on dumpinguhinnaga import. Nimelt on ühenduse tootmisharu tootmine olulises osas vähenenud Venezuelast ja
Islandilt pärit impordi suurenemise tõttu, samuti ühenduse tootjate vabatahtlike meetmete tõttu, mis võeti energiatarnijaga
vaidluste ja tootmiskulude kasvu tulemusel.
Teiseks, hagejad väidavad repliigis kodukorra artikli 48 lõikele 2 tuginedes, et nõukogu tegi ilmse hindamisvea, kui ta määras
kindlaks ühenduse tootmisharu tootmise vabatahtliku vähendamise tähtsuse ja põhjuse. Nõukogu väited, mille kohaselt hakkas
Huta Laziska elektrikatkestuste tõttu tootma ränimangaani ja lõpetas ferrosiliitsiumi tootmise, räägivad vastu hagejate ja
kaebuse esitaja esitatud toimikus sisalduvatele andmetele, nõukogu väide, mille kohaselt OFZ ei suunanud oma tootmist ränimangaani
tootmisele ümber, räägib vastu kaebuse esitaja avaldustele ja OFZ‑i raamatupidamisaruannetele, nõukogu väide, mille kohaselt
ei olnud Vargön Alloysil tehniliselt võimalik oma tootmist ferrokroomi tootmisele ümber suunata, on väär, nagu näitavad selle
äriühingu raamatupidamisaruanded, ning need raamatupidamisaruanded võimaldasid hagejatel väita, et Vargön Alloys otsustas
oma tootmise lõpetada elektrikatkestuste tõttu.
Kolmandaks, samuti repliigis väidavad hagejad, et see, et nõukogu väited, millele on viidatud eespool punktis 130 ja mis puudutavad
Huta Laziskat ja OFZ‑i, on esimest korda esitatud kostja vastuses, kujutab endast nende kaitseõiguste rikkumist.
Neljandaks, hagejad väidavad, et nõukogu rikkus hoolsuskohustust, nagu on silmas peetud muu hulgas Üldkohtu 13. juuli 2006. aasta
otsuses kohtuasjas T‑413/03: Shandong Reipu Biochemicals
vs
. nõukogu (EKL 2006, lk II‑2243, punkt 49), ja põhjendamiskohustust. Lõpliku avalikustamise dokumendis möönis nõukogu vastuseks
hagejate argumentidele, nagu need on esitatud eespool punktis 128, et vaidlusalune import võis asendada kolmandatest riikidest
pärit importi. Põhjusliku seose olemasolu hindamisel kinnitas ta siiski, et dumpinguhinnaga import „langes samuti kokku ühenduse
tootmisharu müügimahtude märkimisväärse languse (‑37%) ja turuosa olulise kaotusega (‑11%), mis tõendab tegelikult tugevat
põhjuslikku seost dumpinguhinnaga impordi ja ühenduse tootmisharu kantud kahju vahel”. Ent see mõttekäik kujutab endast vaid
ajutise määruse staadiumis esitatud järelduse kordamist ning ei vasta hagejate argumentidele, mis viimati nimetatute arvates
tõendab, et nõukogu ei analüüsinud neid argumente vajaliku hoolsusega ega esitanud piisavaid põhjendusi.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
–       Etteheide, mis puudutab kolmandate riikide ja ühenduse tootjate vabaks jäetud turuosi
Sisuliselt väidavad hagejad, et institutsioonid on teinud ilmse hindamisvea ja rikkunud algmääruse artikli 3 lõiget 6, jättes
tähelepanuta selle, et dumpinguhinnaga import hõivas turuosi, mille kolmandate riikide ja ühenduse tootjad eelnevalt olid
vabaks jätnud.
Sellega seoses tuleb meenutada esiteks, et algmääruse artikli 3 lõige 6 sätestab, et peab olema tõendatud, et dumpinguhinnaga
impordi mahu- ja/või hinnatasemed on mõjutanud ühenduse tootmisharu.
Teiseks, vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale eeldab küsimus, kas ühenduse tootmisharu on kandnud kahju ning kas see kahju
on omistatav dumpinguhinnaga impordile ning küsimus, kas muud teadaolevad tegurid on süvendanud ühenduse tootmisharu kantud
kahju, keerukate majanduslike küsimuste hindamist, milleks institutsioonidel on laiaulatuslik kaalutlusõigus. Sellest järeldub,
et liidu kohtu kontroll institutsioonide hinnangute üle peab olema piiratud menetlusnormidest kinnipidamise, vaidlustatud
otsuse tegemise aluseks olevate asjaolude sisulise õigsuse, nende faktiliste asjaolude hindamisel ilmsete vigade puudumise
ja võimu kuritarvitamise puudumise kontrollimisega (vt selle kohta Üldkohtu 14. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑107/04:
Aluminium Silicon Mill Products
vs
. nõukogu, EKL 2007, lk II‑669, punkt 71, ja 17. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑462/04: HEG ja Graphite India
vs
. nõukogu, EKL 2008, lk II‑3685, punkt 120).
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb märkida, et ajutise määruse põhjendustes 112–114 esitas komisjon selgelt ja täpselt
põhjused, miks ta leidis, et dumpinguhinnaga impordil oli märkimisväärne negatiivne mõju ühenduse tootmisharu olukorrale.
Nimelt esitas ta kõigepealt ajutise määruse põhjenduses 112 faktilised asjaolud, millele ta oma järelduse rajas: vaatlusalusel
perioodil suurenes dumpinguhinnaga impordi maht oluliselt ning selle vastav turuosa ühenduse turul suurenes samuti; selle
impordi keskmised hinnad vaatlusalusel perioodil küll tõusid, kuid jäid sellele vaatamata ühenduse tootmisharu sama perioodi
hindadest oluliselt madalamaks; uurimisperioodil oli dumpinguhinnaga impordi keskmine hind ühenduse tootmisharu hinnast eksportivast
tootjast sõltuvalt 3,7% kuni 11% võrra madalam, erandiks olid kolm koostööd tegevat eksportivat tootjat, kelle puhul hinna
allalöömist ei tuvastatud, ning ühenduse tootmisharu hinnad langesid.
Edasi, ajutise määruse põhjenduses 113 analüüsis ta neid faktilisi asjaolusid. Sellega seoses rõhutas ta, et madala ja dumpinguhinnaga
impordi mahtude oluline suurenemine ning turuosa omandamine vaatlusaluse perioodi vältel langes kokku ühenduse tootmisharu
olukorra halvenemisega. Lisaks ei saanud ühenduse tootmisharu komisjoni sõnul tõsta oma müügihindu kõigi kulude katmiseks
vajalikule tasemele, sest dumpinguhinnaga import lõi ühenduse tootmisharu müügihinnad uurimisperioodil alla.
Nõukogu kinnitab seda analüüsi vaidlustatud määruse põhjendustes 85 ja 86.
Hagejad vaidlevad sellele analüüsile vastu. Nad leiavad, et dumpinguhinnaga import ei saanud olla kahju põhjus, kuna see import
vaid hõivas turuosi, mille eelnevalt jätsid vabaks ühelt poolt Norra, Islandi ja Venezuela tootjad ning teiselt poolt kolm
ühenduse ferrosiliitsiumi tootjat OFZ, Huta Laziska ja Vargön Alloys, kes vähendasid oma tootmist või suunasid selle ümber.
Hagejate väide ei ole siiski kahel põhjusel veenev.
Esiteks ei ole selle põhjendamiseks esitatud piisavaid tõendeid. Hagejad viitavad eeskätt oma märkustele ajutise avalikustamise
dokumendi kohta, milles nad väidavad, et nad esitasid tõendeid, mis näitavad esiteks, et suurem osa dumpinguhinnaga impordi
mahu suurenemisest tulenes „tühimikust”, mille jättis ühenduse turule Norra, Islandi ja Venezuela tootjate lahkumine ning
ühenduse ferrosiliitsiumi tootjate suutmatus rahuldada ühenduse kasutajate vastavat nõudlust, ning teiseks, et ülejäänud dumpinguhinnaga
impordi mahu suurenemist selgitavad OFZ-i, Huta Laziska ja Vargön Alloysi otsused vähendada oma tootmist või suunata see ümber.
Ent oluline on märkida, et hagejad esitasid tõendeid selle kohta, et Norrast pärit import vähenes 2005. aastal ja uurimisperioodil.
Nad esitasid ka tabeli, mis tõendab, et Islandilt ja Venezuelast pärit import vähenes 2005. aastal, kuid näitab ka seda, et
see import 2006. aastal suurenes. Samuti esitasid nad tõendeid, et OFZ, Huta Laziska ja Vargön Alloys vähendasid oma toodangut
või suunasid selle ümber, ning et Huta Laziska puhul oli tootmise vähenemine tingitud vaidlusest elektritarnijaga.
Välja arvatud Huta Laziska juhtum, tuleb tõdeda, et hagejad ei esita tõendit selle kohta, et Norrast, Islandilt ja Venezuelast
pärit impordi vähenemist ja ühenduse tootmise vähenemist ei põhjustanud dumpinguhinnaga import.
Lisaks ei tõenda hagejad selget ja täpset vastavust dumpinguhinnaga impordi mahu suurenemise ning Norra, Islandi ja Venezuela
eksportivate tootjate ning OFZ-i, Huta Laziska ja Vargön Alloysi vabaks jäetud mahu vahel.
Teiseks, hagejad esitavad asjaolud üksnes lünklikult ja osaliselt ning jätavad tähelepanuta mitme olulise majandusteguri arengu.
Kõigepealt eiravad hagejad hinnamõju. Ent sarnaselt nõukogule on oluline märkida, et impordimahu arengut tuleb hinnata seoses
dumpinguhinnaga impordi hindadega, ning neid hindu tuleb võrrelda nii kolmandatest riikidest pärit impordi hindade kui ka
ühenduse tootmisharu kohaldatavate hindadega. Käesolevas asjas iseloomustasid kolmandatest riikidest pärit importi, mille
lahkumine tekitas turul „tühimiku”, dumpinguhinnaga impordi hindadest kõrgemad hinnad. Lisaks olid ühenduse tootmisharu hinnad
selle impordi tõttu alla löödud.
Edasi, hagejad eiravad asjaolu, et ühenduse tootmisharu turuosa vähenes. Ent samas kui dumpinguhinnaga import üksnes hõivas
turuosi, millest muudes kolmandates riikides asuvad eksportivad tootjad loobusid, jäi ühenduse tootmisharu turuosa stabiilseks.
Järelikult oleksid hagejad pidanud tõendama, et turuosa, mille ühenduse tootmisharu vaatlusalusel perioodil kaotas, vastas
OFZ-i, Huta Laziska ja Vargön Alloysi tootmise vähendamisele, mida hagejad aga ei teinud.
Viimaseks jätsid hagejad tähelepanuta selle, et ühenduse tootjatel oli rakendamata tootmisvõimsust. Ent hagejad väidavad,
et ühenduse tootjad otsustasid vabatahtlikult tootmisvõimsust mitte rakendada, kuid ei tõenda seda.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et ükski hagejate argument ei tõenda, et ajutise määruse põhjendustes 112–114 toodud ning
vaidlustatud määruse põhjendustes 85 ja 86 kinnitatud institutsioonide analüüs sisaldab ilmset hindamisviga ja rikub algmääruse
artikli 3 lõiget 6.
Sellest järeldub, et käesolev etteheide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Etteheide, mis puudutab ühenduse tootmisharu vabatahtliku tootmise vähendamise tähtsust ja põhjust
Hagejad väidavad sisuliselt, et selgitused, mille nõukogu esitas kostja vastuses ja mis puudutavad OFZ-i, Huta Laziska ja
Vargön Alloysi tootmise vähendamise ja ümbersuunamise tähtsuse ja põhjuse hindamist, kujutavad endast ilmset hindamisviga,
millele nad ei saanud hagiavalduses viidata.
Tuleb märkida, et sellel etteheitel on sama ese kui eelmisel etteheitel, st ilmse hindamisvea ja algmääruse artikli 3 lõike 6
rikkumise tuvastamine, kuna institutsioonid hindasid valesti dumpinguhinnaga impordi mahu mõju ühenduse tootmisharule ning
jätsid eeskätt arvesse võtmata asjaolu, et OFZ, Huta Laziska ja Vargön Alloys vähendasid oma tootmist ja suunasid selle ümber
vabatahtlikult.
Kuna eelmine etteheide lükati põhjendamatuse tõttu tagasi, tuleb ka käesolev etteheide samadel põhjustel tagasi lükata.
–       Etteheide, et rikutud on hagejate kaitseõigusi
Hagejad väidavad sisuliselt, et selgitused, mille nõukogu esitas kostja vastuses ja mis puudutavad OFZ-i, Huta Laziska ja
Vargön Alloysi tootmise vähendamise või ümbersuunamise tähtsust ja põhjust, esitati esimest korda kõnelauses kostja vastuses,
mis kujutab endast nende kaitseõiguste rikkumist.
Käesolevat etteheidet tuleb analüüsida eespool punktides 52 ja 98 esitatud kohtupraktikast lähtuvalt. Ent selle kohtupraktika
kohaselt on kaitseõiguste rikkumisega tegemist üksnes siis, kui hagejatel ei olnud institutsioonide rikkumise tõttu võimalik
haldusmenetluses tõhusalt oma seisukohta teatavaks teha.
Käesolevas asjas on oluline märkida, et hagejatel oli võimalus dumpinguvastases menetluses oma seisukoht tõhusalt teatavaks
teha. Niisiis sisaldavad nende märkused ajutise avalikustamise dokumendi ja lõpliku avalikustamise dokumendi kohta sisulisi
mõttearendusi, mis on pühendatud asjaolule, et ühenduse tootjad vähendasid oma tootmist vabatahtlikult.
Lisaks vastasid institutsioonid lõpliku avalikustamise dokumendis asjaoludele, mille hagejad esitasid oma märkustes ajutise
avalikustamise dokumendi kohta. Seega ei pannud institutsioonid, kes kostja vastuses vastavad vaid hagejate poolt hagiavalduses
esitatud argumentidele, toime ühtegi rikkumist.
Järelikult tuleb käesolev etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Etteheide, et rikutud on hoolsuskohustust ja põhjendamiskohustust
Hagejad kinnitavad sisuliselt, et nõukogu rikkus hoolsuskohustust ja põhjendamiskohustust, kuna lõpliku avalikustamise dokument
sisaldab dumpinguhinnaga impordi mõju kohta ühenduse tootmisharule arutluskäiku, mis kujutab endast vaid ajutise määruse staadiumis
juba esitatud järelduse kordamist ning ei vasta argumentidele, mille nad esitasid oma märkustes ajutise avalikustamise dokumendi
kohta.
Sellega seoses tuleb märkida, et hagejad ei saa viidata hoolsuskohustuse ega põhjendamiskohustuse rikkumisele, kui nad tegelikult
vaidlustavad institutsioonide järelduse põhjendatuse. See, et hagejad leiavad, et institutsioonide esitatud selgitused ei
ole rahuldavad, ei tõenda ju kuidagi, et viimased on rikkunud hoolsuskohustust ja põhjendamiskohustust.
Lisaks tuleb meenutada, et eespool punktis 159 sai tuvastatud, et lõpliku avalikustamise dokumendis vastati väidetele, mille
hagejad esitasid oma märkustes ajutise avalikustamise dokumendi kohta seoses dumpinguhinnaga impordi mõjuga ühenduse tootmisharule.
Järelikult ei saa nõukogule ette heita hoolsuskohustuse ega põhjendamiskohustuse mis tahes rikkumist.
Sellest tuleneb, et käesolev etteheide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja järelikult neljanda väite esimene osa tervikuna
tagasi lükata.

Neljanda väite teine osa, mis puudutab ühenduse tootmisharu liikmete individuaalselt kantud kahju põhjuseid
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 3 lõikeid 5 ja 6, kui ta keeldus uurimast põhjuslikku seost ühenduse
tootjate tasandil eraldi ning kui ta vaidlustatud määruse põhjendustes 63–65 kinnitas, et niisugune põhjusliku seose analüüs
tuleb läbi viia ühenduse tootmisharu tasandil tervikuna.
Selle väite põhjendamiseks, mis hagejate sõnul on erinev kolmandast väitest, märgivad nad esiteks, et algmääruse artikli 3
lõige 5 ei näe uurimise eest vastutavatele ametiasutustele ette kohustust uurida üksnes majandustegureid, mis mõjutasid kõiki
ühenduse tootjaid sarnasel viisil. See säte näeb lisaks kohustusele hinnata kõiki majandustegureid ette ka kohustuse viia
see hindamine läbi arvestades „tootmisharu seisundit”, mis on palju laiem mõiste kui „ühenduse tootmisharu” mõiste. Samuti
tuleb hagejate arvates algmääruse artikli 3 lõiget 6 tõlgendada koosmõjus sama määruse artikli 3 lõikega 5, millest tulenevalt
ei saa seda, et dumpinguhinnaga import on põhjustanud olulise kahju, kindlaks teha ilma et võetaks arvesse kõiki ühenduse
tootmisharu seisundit mõjutavaid majandustegureid, mis tähendab, et tähelepanuta ei saa jätta majandustegureid, mille osas
on tõendatud, et need mõjutavad ühenduse tootjaid erinevalt. Hagejad lisavad, et kui need tegurid tähelepanuta jätta, oleks
palju lihtsam teha järeldust põhjusliku seose olemasolu kohta dumpinguhinnaga impordi ja mis tahes kahju vahel, tuginedes
selle impordi ja kahju ajalisele kokkulangevusele.
Teiseks, hagejad märgivad, et nad esitasid arvukaid tõendeid, mis kinnitasid, et esiteks ei toonud nende kahe ühenduse tootja
tootmist puudutavate andmete kohaselt, kes moodustavad suurema osa ühenduse tootmisharust, dumpinguhinnaga import kaasa tootmise
vähenemist, teiseks, neli ühenduse tootjat, kes moodustasid suurema osa ühenduse tootmisharust, tõstsid oluliselt hindu, ning
kolmandaks Huta Laziska, kes on üks peamistest ühenduse tootjatest, vähendas oma tootmist 60 000 tonni võrra elektritarneraskuste
tõttu. Nõukogu neile asjaoludele vastu ei vaielnud.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Kuigi neljanda väite käesoleva osa eesmärk on seada kahtluse alla institutsioonide poolt läbiviidud põhjusliku seose hindamise
põhjendatus, tuleb märkida, et kõik – peale ühe – hagejate poolt selle osa põhjendamiseks esitatud argumendid puudutavad sisuliselt
ühenduse tootmisharu kantud kahju hindamist. Niisiis käsitleb põhjusliku seose analüüsi vaid argument Huta Laziska kohta,
kuna hagejad soovivad tõendada, et selle ühenduse tootja kantud kahju ei põhjustanud dumpinguhinnaga import, vaid elektritarneprobleemid.
Seevastu algmääruse artikli 3 lõikeid 5 ja 6 puudutav arutelu ei käsitle mitte põhjusliku seose analüüsi, vaid kahjutegurite
arengut. Nii on see ka argumentide puhul, mis puudutavad nende kahte ühenduse tootja toodangut, kes moodustavad suurema osa
ühenduse tootmisharust, ning hinnatõusu, mida rakendasid neli ühenduse tootjat, kes samuti moodustavad suurema osa ühenduse
tootmisharust.
Neil asjaoludel tuleb esiteks seoses argumentidega, mis käsitlevad sisuliselt kahju hindamist, meenutada, et eespool punktides 118–123
sai kindlaks tehtud, et metodoloogia, mida institutsioonid ühenduse tootmisharu kantud kahju tuvastamiseks kasutasid, oli
kooskõlas algmääruse artikliga 3 ning et hagejad ei vaielnud vastu arvandmetele, mis puudutavad ühenduse toodangut, tootmisvõimet,
tootmisvõime rakendamist, laovarusid, müüki, turuosi, keskmisi kaalutud hindu, tulemuslikkust, rahavoogusid, kapitali kaasamise
võimet, tööhõivet, tootlikkust ja töötajaid.
Seega ei saa asuda seisukohale, et institutsioonid jätsid tähelepanuta teatavad majandustegurid, mis hagejate arvates näitavad
olenevalt ühenduse tootjast erinevaid suundumusi. Täpsemalt võtsid institutsioonid seoses tootmise ja hindade arenguga nõuetekohaselt
arvesse kõik uurimises koostööd teinud tootjaid puudutavad andmed.
Teiseks, seoses argumendiga Huta Laziska kohta tuleb sissejuhatuseks märkida, et põhjusliku seose analüüsi ei tule tingimata
läbi viia ühenduse tootmisharu tasandil tervikuna, mistõttu ei saa ühele ühenduse tootjale muu teguriga kui dumpinguhinnaga
import põhjustatud kahju arvesse võtta. Nimelt peavad institutsioonid algmääruse artikli 3 lõikes 7 (nüüd määruse nr 1225/2009
artikli 3 lõige 7) silmas peetud „mitteomistamise” analüüsi raames esiteks uurima kõiki muid teadaolevaid tegureid, mis dumpinguhinnaga
impordiga samal ajal ühenduse tootmisharule kahju tekitasid, ning teiseks tagama, et nende muude tegurite tekitatud kahju
ei omistataks nimetatud impordile. Algmääruse artikli 3 lõige 7 ei täpsusta, et see uurimine peab arvesse võtma ainult ühenduse
tootmisharule tervikuna muude tegurite tekitatud kahju. Arvestades selle sätte eesmärki tagada, et institutsioonid eraldavad
ja eristavad dumpinguhinnaga impordi kahjulikku mõju muude tegurite mõjust, on võimalik, et teatavatel asjaoludel tuleb arvesse
võtta ühenduse tootjale muu teguriga kui dumpinguhinnaga import individuaalselt põhjustatud kahju, kui see süvendas kahju,
mida täheldati ühenduse tootmisharu puhul tervikuna.
Tuleb aga nentida, et kahju, mida Huta Laziska võis kanda tulenevalt elektritarneraskustest, võeti nõuetekohaselt arvesse
vaidlustatud määruse põhjenduses 101. Niisiis selgitas nõukogu nimetatud põhjenduses, et isegi kui seda tootjat puudutavad
andmed oleks kahju analüüsist välja jäetud, kajastaksid ühenduse tootmisharu puhul täheldatud suundumused jätkuvalt kahju
olemasolu. Siiski ei püüdnud hagejad tõendada, et viimase kaalutluse puhul on tehtud ilmne hindamisviga.
Seega tuleb nentida, et hagejate argument Huta Laziska olukorra kohta ei ole tulemuslik ning et kõiki eeltoodud kaalutlusi
arvestades tuleb neljanda väite käesolev osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Neljanda väite kolmas osa, mis puudutab ühenduse tootmisharu tootmise vähendamist
Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et nõukogu järeldus, mille kohaselt põhjustas dumpinguhinnaga import ühenduse tootmisharu tootmise vähenemise,
on ilmselgelt väär, kuna enamus ühenduse tootjaid oma toodangut ei vähendanud.
Nimelt meenutavad hagejad, et nad esitasid tõendeid, mis kinnitavad, et FerroAtlántica ja FerroPem, kaks ühenduse tootjat,
kelle toodang moodustas suurema osa ühenduse tootmisharu toodangust, ei vähendanud dumpinguhinnaga impordile vaatamata oma
toodangut. Ent hagejad on arvamusel, et kui vaidlusalusel impordil iseenesest oleks olnud negatiivne mõju ühenduse tootmisharu
toodangule, oleks niisugune negatiivne areng olnud täheldatav iga ühenduse tootja puhul. Kuna menetlustoimikus toodud andmed
toovad olenevalt ühenduse tootjatest ilmsiks väga erinevad arengud, tuleb „lihtsustatud järeldus”, mille kohaselt põhjustas
dumpinguhinnaga impordi tuntav suurenemine ühenduse tootmisharu tootmise samaaegse vähenemise, tulemusetuks tunnistada.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Hagejad väidavad sisuliselt, et nõukogu järeldus, mille kohaselt põhjustas dumpinguhinnaga import ühenduse tootmisharu tootmise
vähenemise, on ilmselgelt väär, kuna kaks tootjat, kelle toodang moodustas suurema osa ühenduse tootjate toodangust, oma toodangut
ei vähendanud.
Tuleb märkida, et kuigi käesoleva osa eesmärk on seada kahtluse alla institutsioonidepoolne põhjusliku seose hindamise põhjendatus,
samas kui kolmanda väite eesmärk on kahju tuvastamise põhjendatuse vaidlustamine, on argumentatsioon, mille hagejad esitasid
käesoleva osa raames, siiski identne kolmanda väite raames esitatuga. Sellest tulevalt tuleb nentida, et see argumentatsioon
on põhjendamatu eespool punktides 107–123 esitatud põhjustel.
Järelikult tuleb neljanda väite käesolev osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Neljanda väite neljas osa, mis puudutab ühenduse tootmisharu kantud kulude suurenemise mõju
Poolte argumendid
Esiteks, hagejad väidavad, et ajutises määruses ja vaidlustatud määruses esitatud kinnitused, mille kohaselt esiteks tõusis
elektrihind kogu maailmas, sh asjaomastes riikides, ja vahel isegi rohkem kui Euroopas, ning teiseks ei võimaldanud madala
hinnaga dumpinguhinnaga impordi olemasolu ühenduse tootmisharul kanda kulude suurenemist üle klientidele, tulenevad ilmsetest
hindamisvigadest.
Esiteks leiavad hagejad, et nõukogu tegi seoses tootmiskulude kasvu mõjuga ilmse hindamisvea. Sellega seoses meenutavad nad,
et esitasid uurimismenetluses tõendeid, mis kinnitavad esiteks, et ühenduse tootmisharu kantud tööjõukulud ühiku kohta suurenesid
keskmiselt 45% tonni kohta, ning teiseks, et kõikide – peale ühe ühenduse tootja – energiakulud tõusid 10%. Lisaks tõendasid
hagejad, et nende kulude tõus oli märkimisväärsemalt suurem liidus kui mujal maailmas, sh dumpinguvastase menetlusega hõlmatud
riigid. Nõukogu neid tõendeid aga arvesse ei võtnud ega vaielnud neile vastu.
Teiseks, hagejad väidavad, et nõukogu tegi ilmse vea, kui ta hindas terasesektori nõudluse osa ühenduse tootmisharu võimaluses
kanda kulude tõus üle tarbijatele. Sellega seoses meenutavad hagejad, et nõukogu kinnitas lõpliku avalikustamise dokumendis
joonise alusel, mis toob esile vastavuse puudumise ülemaailmse toorterase tootmise ja ferrosiliitsiumi lepinguliste hindade
vahel liidus, et terasetootjate nõudlus ei mänginud hindade kindlaksmääramisel mingit rolli, kuna ühenduse tasandil ferrosiliitsiumi
hinnad teatud perioodidel langesid vaatamata terasesektori nõudluse kasvule.
Ent hagejate sõnul esiteks tõendab nõukogu kasutatud joonis, et hinnad on arenenud üldiselt paralleelselt terasenõudlusega.
Teiseks, nõukogu ei kasutanud sobivat joonist ning oleks pidanud analüüsima ühenduse terasetootmise arengut võrreldes ferrosiliitsiumi
hindade arenguga ühenduse turul. See analüüs oleks näidanud, et ühenduse ferrosiliitsiumi hindade areng järgis täpselt ühenduse
terasetootmise arengut, et ühenduse terasetootmine oli ferrosiliitsiumi hinna peamine määrav tegur ja et järelikult piiras
tootmiskulude kasvu tarbijatele ülekandmise võimalusi terasetootjate nõudlus.
Teiseks, hagejad väidavad, et nõukogu rikkus hoolsuskohustust ja põhjendamiskohustust, kuna kuigi nad esitasid uurimismenetluses
arvukaid tõendeid tootmiskulude kasvu kohta, ei vaielnud nõukogu nendele tõenditele vastu ega vastanud neile.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
–       Etteheide, et tehtud on ilmseid hindamisvigu
Hagejad väidavad sisuliselt, et nõukogu tegi ühenduse tootmisharu kantud kulude suurenemise mõju hindamisel ilmseid hindamisvigu.
Sellega seoses olgu meenutatud, et kohtupraktika kohaselt on nõukogul ja komisjonil kohustus uurida, kas kahju, mida käsitletakse,
tuleneb tegelikult dumpinguhinnaga impordist, ja välistada kogu teistest teguritest põhjustatud kahju (Euroopa Kohtu 11. juuni
1992. aasta otsus kohtuasjas C‑358/89: Extramet Industrie
vs
. nõukogu, EKL 1992, lk I‑3813, punkt 16).
Lisaks eeldab vastavalt eespool punktis 136 viidatud kohtupraktikale küsimus, kas muud tegurid kui dumpinguhinnaga import
süvendasid ühenduse tootmisharu kantud kahju, keeruliste majanduslike küsimuste hindamist, milleks institutsioonidel on ulatuslik
kaalutlusõigus, mis tähendab, et liidu kohus võib selle hinnangu üle teostada vaid piiratud kontrolli.
Selles kontekstis tuleb märkida, et institutsioonid esitasid ajutise määruse põhjendustes 131–133 ja vaidlustatud määruse
põhjendustes 97–99 põhjused, miks nad leidsid, et tootmiskulude kasv ei saanud katkestada põhjuslikku seost. Nende arutluskäik
koosneb kolmest etapist. Esiteks rõhutasid nad, et sulamisektoris täheldatud kulude kasv leidis aset üldiselt kogu maailmas
ning sellel oli seega sama mõju sektorile maailma tasandil. Teiseks märkisid nad, et kulude suurenemine leidis aset vaatlusalusel
perioodil. Kolmandaks nentisid nad, et kuigi kulude kasvu kompenseeris osaliselt müügihindade tõus, ei võimaldanud madala
hinnaga dumpinguhinnaga impordi esinemine ühenduse tootmisharul kanda seda kallinemist täies ulatuses üle.
Hagejad vaidlevad sellele arutluskäigule vastu ning meenutavad, et nad esitasid haldusmenetluses kaks seeriat tõendeid, mis
kinnitavad põhjusliku seose puudumist dumpinguhinnaga impordi ja kahju vahel. Esiteks väidavad nad, et nad esitasid tõendi,
et energiahinnad liidus olid kõrgemad kui rahvusvahelisel tasandil. Sellega seoses viitavad nad üldistele kinnitustele, mille
esitasid komisjon „kolmandas energiapaketis” ja Alliance of Energy-Intensive Industries. Teiseks kinnitavad hagejad, et nad
tõendasid, et terasenõudlus etendas määravat rolli ühenduse tootmisharu suutmatuses kanda kulude suurenemine üle hindadele.
Sellega seoses esitavad nad joonise, mis illustreerib terasetootmise arengut ühenduses võrreldes ferrosiliitsiumi hindadega
samuti ühenduses. Hagejate sõnul tõendab see joonis, et ferrosiliitsiumi hinnad ühenduses järgivad täpselt terasetootmist
ühenduses ning et järelikult on nimetatud tootmine peamine ferrosiliitsiumi hinda määrav asjaolu. Nad esitavad selle joonise
selle vastu, mille institutsioonid esitasid lõpliku avalikustamise dokumendis, mis toob esile seose puudumise ülemaailmse
terasenõudluse ja ferrosiliitsiumi lepingujärgsete hindade vahel ühenduses.
Siiski tuleb nentida, et ükski hagejate esitatud tõend ei ole otsustava tähtsusega. Seoses tõendiga, et energiahinnad olid
ühenduses kõrgemad kui rahvusvahelisel tasandil, on kõigepealt oluline märkida, et hagejad piirduvad viidetega üldist laadi
kinnitustele, kuid ei esita mis tahes arvandmeid. Täpsemalt ei vii nad läbi täpset ja arvandmetel põhinevat võrdlust ühenduse
ja maailma energiahindade vahel ning samuti ei ole nad tõendanud, et energiahindade tõus ühenduses oli laadilt selline, et
põhjustas ühenduse tootmisharu kantud kahju.
Edasi, seoses joonisega terasetootmise arengu kohta ühenduses – võrreldes ferrosiliitsiumi hinnaga ühenduses – tuleb märkida,
et hagejad piirduvad sellega, et väidavad joonisele tuginedes üldiselt, et ferrosiliitsiumi hinnad ühenduses järgivad täpselt
terasetootmist. Nad ei analüüsinud siiski seda joonist, et näidata, et terasenõudlus (st terasetootmine) arenes selliselt,
et ühenduse tootjad ei saanud uurimisperioodil kanda tootmiskulude kasvu üle hindadele. Lisaks tuleb märkida, et joonisest
ilmneb, et terasetootmine suurenes uurimisperioodi kolmes esimeses kvartalis, st 1. oktoobrist 2005 kuni 30. septembrini 2006,
vähenemine leidis aset alles neljandas kvartalis. Joonisest nähtub samuti, et ferrosiliitsiumi hinnad ühenduses tõusid kogu
uurimisperioodi vältel. Ent hagejad ei selgita, miks ei olnud terasetootmise suurenemine uurimisperioodi kolmes esimeses kvartalis
piisav, et viia hinnatõusuni, mis võimaldaks ühenduse ferrosiliitsiumi tootjatel kanda tootmiskulude kasv üle tarbijatele.
Järelikult ei tõenda hagejate esitatud tõendid, et ühenduse tootmisharu kantud kahju põhjustas kulude kasv.
Arvestades eeltoodut ja eelõige institutsioonide arutluskäiku ajutises määruses ja vaidlustatud määruses ning hagejate esitatud
tõendite puudulikkust, tuleb hagejate väited ilmsete hindamisvigade kohta tagasi lükata.
Järelikult tuleb käesolev etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Etteheide, et rikutud on hea halduse põhimõtet ja põhjendamiskohustust
Hagejad väidavad sisuliselt, et nõukogu rikkus hoolsuskohustust ja põhjendamiskohustust, kuna nad esitasid uurimismenetluses
arvukaid tõendeid tootmiskulude kasvu kohta, aga nõukogu ei vaielnud nendele tõenditele vastu ega vastanud neile.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastupidi hagejate väidetule vastas nõukogu nende esitatud asjaoludele. Esiteks vastasid
institutsioonid hagejate väidetele tootmiskulude kasvu kohta ajutise määruse põhjenduses 131–133, lõpliku avalikustamise dokumendis,
spetsiaalses CHEMK‑d puudutavas lõpliku avalikustamise dokumendis ja vaidlustatud määruse põhjendustes 97–99. Teiseks vastasid
institutsioonid hagejate väidetele terasenõudluse kohta lõpliku avalikustamise dokumendis ja spetsiaalses CHEMK‑d puudutavas
lõpliku avalikustamise dokumendis. Seega ei saa institutsioonidele õigustatult ette heita hea halduse põhimõtte ega põhjendamiskohustuse
mis tahes rikkumist.
Nagu sai mainitud eespool punktis 162, ei saa hagejad pealegi viidata hoolsuskohustuse ega põhjendamiskohustuse rikkumisele,
kui nad tegelikult vaidlustavad institutsioonide järelduse põhjendatuse. Nimelt see, et hagejad leiavad, et institutsioonide
esitatud selgitused ei ole rahuldavad, ei tõenda kuidagi, et viimased on rikkunud hoolsuskohustust ja põhjendamiskohustust.
Sellest järeldub, et käesolev etteheide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljanda väite neljas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Neljanda väite viies osa, et seoses Huta Laziska kantud kahju analüüsiga on rikutud põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Hagejad kinnitavad, et nõukogu rikkus põhjendamiskohustust, nagu on määratletud eeskätt Euroopa Kohtu 9. jaanuari 2003. aasta
otsuses kohtuasjas C‑76/00 P: Petrotub ja Republica
vs
. nõukogu (EKL 2003, lk I‑79, punkt 87), kuna tema väidet vaidlustatud määruse põhjenduses 101, mis puudutab spetsiifiliselt
Huta Laziskat käsitlevate andmete mõju kahju kindlaksmääramisele, ei kinnita ükski tõend. Hagejate arvates on selle väite
puhul tegemist „kordamisega”, mis ei anna mingit teavet ega mingit kontrollitavat põhjendust oma järelduse põhjendamiseks,
ning seda vaatamata esiteks sellekohastele taotlustele, mille nad esitasid eeskätt märkustes lõpliku avalikustamise dokumendi
kohta, ning teiseks vaatamata tõenditele, mille nad esitasid uurimismenetluses. Need tõendid näitavad, et kõige tähtsam ühenduse
ferrosiliitsiumi tootja Huta Laziska lõpetas ferrosiliitsiumi tootmise aastatel 2005–2006 vaidluse tõttu elektritarnijaga
ning et sellest tulenevalt kandis see äriühing kahju, mida ei põhjustanud uurimismenetluses silmas peetud import. Lisaks väidavad
hagejad, et Huta Laziska tootmise vähendamine oli sellise ulatusega, et see põhjustas suurema osa kogu ühenduse tootmisharu
tootmise vähenemisest.
Repliigis vaidlevad hagejad vastu nõukogu märkusele, mille kohaselt ei küsinud hagejad temalt täpsustusi kahju hindamise kohta,
mille nõukogu viis läbi Huta Laziskat puudutavaid andmeid välistades, nagu nähtub vaidlustatud määruse põhjendusest 101. Hagejad
esitasid sellekohase konkreetse taotluse 7. jaanuaril 2008.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Sisuliselt väidavad hagejad, et nõukogu rikkus põhjendamiskohustust, kuna vaidlustatud määruse põhjendus 101, mis käsitleb
spetsiifiliselt Huta Laziskat puudutavate andmete mõju kahju kindlaksmääramisele, kujutab endast „kordamist”, mis ei anna
mingit teavet ega mis tahes kontrollitavat põhjendust, ning seda vaatamata nende poolt esitatud sellekohastele taotlustele.
Nagu sai mainitud eespool punktis 162, ei saa hagejad viidata põhjendamiskohustuse rikkumisele, kui nad tegelikult vaidlustavad
institutsioonide järelduse põhjendatuse. Nimelt see, et hagejad leiavad, et institutsioonide esitatud selgitused ei ole rahuldavad,
ei tõenda kuidagi, et viimased on rikkunud põhjendamiskohustust.
Pealegi tuleb lisada, et lõpliku avalikustamise dokumendi punktidest 99 ja 100 ning vaidlustatud määruse põhjendustest 100
ja 101 nähtub, et institutsioonid leidsid ühelt poolt, et kahju põhjust tuli analüüsida ühenduse tootmisharu tasandil tervikuna
ja et Huta Laziskat puudutavad andmed võeti arvesse, ning teiselt poolt, et isegi kui seda tootjat puudutavad andmed oleks
analüüsist välja jäetud, oleks ülejäänud ühenduse tootmisharu puhul täheldatud suundumused jäänud selgelt negatiivseks. Kuigi
neid selgitusi võib pidada lühikeseks, ilmneb neist siiski selgelt ja üheselt mõistetavalt vastavalt eespool punktis 44 viidatud
kohtupraktikale institutsioonide mõttekäik. Igal juhul ei saa käesoleva juhtumi olukorda mingil juhul võrrelda olukorraga,
mis oli vaatluse all kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 202 viidatud kohtuotsus Petrotub ja Republica
vs
. nõukogu, millele hagejad oma menetlusdokumentides viitavad. Nimelt tuvastas Euroopa Kohus selles kohtuasjas, et nõukogu
esitas ühenduse õigusaktidele pelgalt viite, mis ei sisaldanud huvitatud isikutele ja kohtule mis tahes teavet andvat selgitust.
Viimaseks on oluline märkida, et see, et institutsioonid ei rahuldanud taotlust edastada teavet Huta Laziskat välistava ühenduse
tootmisharu kantud kahju hindamise kohta, ei kujuta iseenesest põhjendamiskohutuse rikkumist.
Sellest tuleneb, et neljanda väite viies osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Neljanda väite kuues osa, et kolmandatest riikidest pärit impordi mõju osas on rikutud põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus põhjendamiskohustust, kui ta vaidlustatud määruse põhjenduses 95 kinnitas, et muudest
kolmandatest riikidest pärit import ei süvendanud ühenduse tootmisharu kantud kahju. Sellega seoses viitavad nad oma märkustele
lõpliku avalikustamise dokumendi kohta, milles nad viitega tõenditele, mille nad esitasid oma märkustega ajutise avalikustamise
dokumendi kohta, väitsid, et see kinnitus oli väär, kuna Islandilt ja Venezuelast pärit import suurenes oluliselt alates 2005. aastast
uurimisperioodini, võttes samas ühenduse ferrosiliitsiumi tootjatelt ära turuosi.
Repliigis lisavad hagejad, et vastupidi sellele, mida kinnitab nõukogu, ei ole vastuolu argumendi, mille kohaselt süvendas
muudest kolmandatest riikidest pärit import ühenduse tootmisharu kantud kahju, ja argumendi vahel, mille kohaselt hõivas dumpinguhinnaga
import Norra, Venezuela ja Islandilt pärit impordi „vabaks jäetud koha”. Nimelt asendas dumpinguhinnaga import Venezuelast
ja Islandilt pärit ferrosiliitsiumi aastatel 2004–2005. Samas alates 2005. aastast kuni uurimisperioodini, st erineval perioodil,
Venezuelast ja Islandilt pärit import suurenes ja seega mõjutas ühenduse tootmisharu.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Sisuliselt väidavad hagejad, et nõukogu rikkus põhjendamiskohustust, kuna ta kinnitas vaidlustatud määruse põhjenduses 95,
et muudest kolmandatest riikidest pärit import ei süvendanud ühenduse tootmisharu kantud kahju.
Veel kord, nagu sai selgitatud eespool punktis 162, ei saa hagejad viidata põhjendamiskohustuse rikkumisele, kui nad tegelikult
vaidlustavad institutsioonide järelduse põhjendatuse. Nimelt see, et hagejad leiavad, et institutsioonide esitatud selgitused
ei ole rahuldavad, ei tõenda kuidagi, et viimased on rikkunud põhjendamiskohustust.
Lisaks tuleb märkida, et institutsioonid uurisid ajutise määruse põhjendustes 115–121 üksikasjalikult muudest kolmandatest
riikidest pärit impordi mõju ühenduse tootmisharu olukorrale. Nad kinnitasid ajutises määruses esitatud analüüsi vaidlustatud
määruse põhjenduses 95. Täpsemalt pühendasid institutsioonid olulisi mõttearendusi Venezuelast ja Islandilt pärit impordi
mõju uurimisele ajutise määruse põhjendustes 118 ja 120. Nendes põhjendustes täpsustasid institutsioonid muu hulgas, et kuigi
ei saanud välistada, et Islandilt ja Venezuelast pärit impordil võis ühenduse tootmisharule olla negatiivne mõju, ei saanud
seda mõju siiski dumpinguhinnaga impordi mahtu ja hindasid arvestades pidada märkimisväärseks. Sellest järeldub, et institutsioonid
esitasid nendes põhjendustes selgelt ja üheselt mõistetavalt oma arutluskäigu, mistõttu ei saa neile õigustatult ette heita
põhjendamiskohustuse mis tahes rikkumist.
Järelikult tuleb neljanda väite kuues osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
5.
Viies väide, et seoses dumpinguvastase menetluse algatamise teabe avalikustamisega on rikutud hagejate kaitseõigusi

Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et nõukogu rikkus nende kaitseõigusi, kuna ta ei rahuldanud nende esitatud taotlusi, mille eesmärk oli see,
et menetluse mittekonfidentsiaalsesse toimikusse lisataks täiendavat mittekonfidentsiaalset teavet tõendite kohta, mida peab
kaebus sisaldama selleks, et algatataks dumpinguvastane menetlus.
Sellega seoses märgivad hagejad esiteks, et nad taotlesid oma 15. jaanuaril 2007 esitatud märkustes kahju kohta ja märkustes
ajutise avalikustamise dokumendi kohta, et esitataks mittekonfidentsiaalsed kokkuvõtted kaebuses sisalduvast teabest, mis
puudutab konkreetselt nähtava tarbimise arvutamist, dumpingumarginaali arvutamise alust ja kaebuse esitanud äriühingute tootmiskulusid.
Nad täpsustavad, et need kokkuvõtted oleks tulnud esitada selleks, et esiteks kindlaks teha, et niisugune teave esitati tegelikult
kaebuses piisaval määral, et põhjendada selles sisalduvaid väiteid, ning teiseks võimaldada puudutatud eksportijatel uurida
mittekonfidentsiaalse kokkuvõtte kujul teavet, mille alusel komisjon leidis, et dumpinguvastase menetluse algatamine oli vajalik.
Hagejate sõnul ei olnud neil ilma selliste kokkuvõteteta võimalik vastata kaebuses Euroalliages’i esitatud etteheidetele.
Täpsemalt, seoses nähtava tarbimise arvutamist puudutavate andmetega selgitavad hagejad esiteks, et kaebus sisaldas kahte
erinevat andmete kogumit tarbimise kohta (import, eksport, müük, laovarud ja tootmine), kusjuures erinevus tulenes erinevatest
kohandamistest. Selle erinevuse tõttu palusid hagejad täpsustusi ja arvutuste ühtlustamist nende kahe kogumi puhul. Nad ei
saanud institutsioonidelt midagi. Teiseks, vastuseks nõukogu argumendile, mille kohaselt edastati valem, mida kasutati eri
liiki ferrosiliitsiumi ümberarvestamiseks 75% ferrosiliitsiumiks, väidavad hagejad repliigis, et nad ei taotlenud valemit,
vaid põhjendust valemi kasutamise kohta olukorras, kus ei olnud vaja mis tahes valemit.
Dumpingumarginaali arvutamise alust puudutavate andmete osas märgivad hagejad, et kaebuse mittekonfidentsiaalne versioon kordab
lisas C
bis
kokkuvõtlikult kõiki hagejatele dumpingu kohta esitatud üksikasju. Ent need leheküljed on tühjad, mis tähendab, et hagejad
ei saanud kontrollida, kas kaebus sisaldas tõendeid dumpingu kohta ja igal juhul, kas need olid piisavad.
Seoses kaebuse esitanud äriühingute tootmiskulusid puudutava teabega täpsustavad hagejad, et haldusmenetluse käigus tegid
nad võrdluse kaebuses viidatud tootmiskulude arengust kogu ühenduse tootmisharu osas ning andmetest, mis sisaldusid vastustes
dumpinguvastasele küsimustikule iga ühenduse tootja osas. Võrdlusest nähtusid märkimisväärsed erinevused, mis julgustas hagejaid
taotlema komisjonilt iga ühenduse tootja mittekonfidentsiaalsete andmete avalikustamist, nagu need kaebuses olid ära toodud.
Komisjon keeldus avalikustamisest põhjusi esitamata.
Teiseks, hagejad kinnitavad, et Euroalliages’i kaebust toetavate äriühingute esitatud teabest ei lisatud menetlustoimikusse
ühtegi „tarvilikku mittekonfidentsiaalset versiooni”. Lisaks märgivad nad, et kuigi teatav teave lõpuks esitati, kahjustab
selle usaldusväärsust vastuolu, mida tuvastati teabe puhul, mis on ära toodud nende äriühingute esitatud erinevates dokumentides.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidleb hagejate argumentidele vastu.

Üldkohtu hinnang
Eespool punktis 52 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb kaitseõiguste tagamise põhimõtte kohaselt võimaldada huvitatud ettevõtjatel
haldusmenetluses oma seisukoht tõhusalt teatavaks teha väidetavate asjaolude tõelevastavuse ja asjakohasuse kohta ning tõendite
kohta, millele komisjon viitab, et põhjendada oma hinnangut dumpingu ja sellest tuleneva kahju olemasolu kohta. Sellega seoses
peavad institutsioonid andma asjaomastele ettevõtjatele kasulikke juhendeid nende huvide kaitseks – kuivõrd on tagatud ärisaladuse
kaitse – ning valides vajaduse korral omal algatusel selle edastamise sobiva korra (eespool punktis 52 viidatud kohtuotsus
Al-Jubail Fertilizer
vs
. nõukogu, punkt 17).
Seoses ärisaladusega tuleb veel meenutada, et algmääruse artikli 19 lõige 1 (nüüd määruse nr 1225/2009 artikli 19 lõige1)
näeb ette, et ametiasutused käsitlevad asjakohase põhjendatuse korral konfidentsiaalsena igasugust teavet, mis on laadilt
konfidentsiaalne või mille uurimise osalised on konfidentsiaalsena saanud. Lisaks, algmääruse artikli 19 lõike 2 (nüüd määruse
nr 1225/2009 artikli 19 lõige 2) kohaselt on konfidentsiaalset teavet edastavad huvitatud isikud kohustatud esitama sellise
teabe mittekonfidentsiaalse kokkuvõtte, välja arvatud erandlike asjaolude korral, kui teabe kohta ei saa kokkuvõtet koostada.
Veel peavad selle sätte kohaselt need kokkuvõtted olema piisavalt üksikasjalikud ning võimaldama vajalikul määral aru saada
konfidentsiaalsena esitatud teabe sisust.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb kindlaks teha, kas nõukogu on tegelikult rikkunud hagejate kaitseõigusi, jättes rahuldamata
nende taotlused, mille eesmärk oli, et mittekonfidentsiaalsesse menetlustoimikusse lisataks täiendavaid mittekonfidentsiaalseid
andmeid.
Esiteks väidavad hagejad, et komisjonile 15. jaanuaril 2007 saadetud märkustes kahju kohta taotlesid nad, et mittekonfidentsiaalsesse
menetlustoimikusse lisataks kaebuses sisalduva teabe mittekonfidentsiaalsed kokkuvõtted tarbimise arvutamise, dumpingumarginaali
arvutamise aluse ja kaebuse esitanud äriühingute tootmiskulude kohta. Kuna seda teavet mittekonfidentsiaalses toimikus ei
olnud, ei saanud hagejad vastata kaebuses esitatud etteheidetele.
Kõigepealt tuleb seoses tarbimise arvutamisega märkida, et hagejad taotlesid märkustes kahju kohta kolme liiki andmete edastamist:
esiteks põhjendust valemi kasutamise kohta, et arvestada ümber kõik importi puudutavad andmed 75% ferrosiliitsiumiks, teiseks
selgitust selle kohta, kuidas see ümberarvestus arvutati, et määrata kindlaks omamaised saadetised, ja kolmandaks kahe ühenduse
tootja SKW Trostberg AG ja TDR – Metalurgija d.d. hinnanguline tootmine, millele on viidatud kaebuse mittekonfidentsiaalses
versioonis esitatud tabelis nähtava tarbimise kohta, ning selle kohta, kuidas nende hinnangute puhul ümberarvestamine arvutati.
Ent tuleb märkida, et valem, mida kasutati eri liiki ferrosiliitsiumi ümberarvestamiseks 75% ferrosiliitsiumiks, on toodud
kaebuse mittekonfidentsiaalses versioonis. Lisaks esitas komisjon selle valemi kasutamise põhjuse hagejatele täiendavas ajutise
avalikustamise dokumendis, mis saadeti hagejatele 10. septembril 2007 ja millest nähtub, et ümberarvestusvalemi kasutamine
osutus vajalikuks, et andmeid oleks võimalik adekvaatselt võrrelda.
Samuti olgu seoses omamaiste saadetistega märgitud, et kaebuse mittekonfidentsiaalsest versioonist nähtub, et arvandmed nende
saadetiste kohta rajanesid tegelikel saadetistel, mille andmed olid esitanud erinevad kaebuse esitajad 75% ferrosiliitsiumi
ning SKW-d ja TDR‑i puudutavate hinnangute alusel. Kaebuse samast versioonist nähtub veel, et tegelikke saadetisi puudutavaid
andmeid peeti konfidentsiaalseks. Kuna kaebuse mittekonfidentsiaalses versioonis esinevad omamaiseid saadetisi puudutavad
koguarvud, siis tuleb asuda seisukohale, et institutsioonid on tegutsenud kooskõlas algmääruse artikli 19 lõigetega 1 ja 2.
Lõpetuseks tuleb seoses SKW ja TDR‑i hinnangulise tootmisega märkida, et komisjon selgitas täiendavas ajutise avalikustamise
dokumendis, et see rajanes kaebuse esitajate turu heal tundmisel ning seda peeti niisiis konfidentsiaalseks. Nagu sai mainitud
eespool punktis 230, kuna kaebuse mittekonfidentsiaalses versioonis esinevad omamaiseid saadetisi puudutavad koguarvud, siis
tuleb asuda seisukohale, et institutsioonid on tegutsenud kooskõlas algmääruse artikli 19 lõigetega 1 ja 2.
Eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et hagejad väidavad vääralt, et teavet tarbimise arvutamise kohta, mille esitamist
nad taotlesid mittekonfidentsiaalsel kujul, neile ei edastatud. Nimelt need kas lisati mittekonfidentsiaalsesse toimikusse
või neid käsitleti täiendavas ajutise avalikustamise dokumendis. Kaebuse selle aspektiga seoses ei ole hagejatel järelikult
alust viidata nende kaitseõiguste rikkumisele.
Edasi, mis puudutab dumpingumarginaali arvutamise alust, siis tuleb tõdeda, et kaebuse mittekonfidentsiaalne versioon sisaldab
lühikest, kuid selget selgitust selle kohta, kuidas normaalväärtus ja ekspordihind arvutati. Lisaks esitatakse täiendavas
ajutise avalikustamise dokumendis üksikasjalikke selgitusi selle kohta, kuidas arvutati normaalväärtus. Täpsemalt viitab komisjon
viimati nimetatud dokumendis kaebuse mittekonfidentsiaalse versiooni lisades C.1, C.2, C.3 ja C.4 toodud normaalväärtuse arvutamise
alusena kasutatud hindadele. Järelikult tuleb nentida, et hagejatel oli piisavalt asjaolusid dumpingumarginaali arvutamise
aluse kohta, et kasutada oma kaitseõigusi, ning et sellel, et kaebuse mittekonfidentsiaalses versioonis olid lisa C
bis
puudutavad lehed tühjad, ei ole mingeid tagajärgi.
Viimaseks, mis puudutab kaebuse esitanud äriühingute tootmiskulusid, siis on oluline märkida, et kaebuse esitajate tootmiskulud
on tervikuna ära toodud kaebuse mittekonfidentsiaalse versiooni lisas 5. Kuna iga kaebuse esitaja tegelikke tootmiskulusid
puudutavad andmed on vaieldamatult konfidentsiaalsed andmed ning kuna kaebuse mittekonfidentsiaalses versioonis on toodud
kaebuse esitajate tootmiskulude koguarvud, siis on institutsioonid tegutsenud kooskõlas algmääruse artikli 19 lõigetega 1
ja 2. Järelikult on institutsioonid hagejatele andnud nende huvide kaitsmiseks tarvilikku teavet, tagades samas ärisaladusest
kinnipidamise. Seega ei ole hagejatel seoses kaebuse esitanud äriühingute tootmiskuludega samuti alust tugineda kaitseõiguste
rikkumisele.
Teiseks kritiseerivad hagejad nõukogu seoses sellega, et viimane ei lisanud menetlustoimikusse „tarvilikku mittekonfidentsiaalset
versiooni” teabe kohta, mille Euroalliages’i kaebust toetavad äriühingud esitasid. Lisaks märgivad nad, et kuigi teatav teave
lõpuks esitati, kahjustab selle usaldusväärsust vastuolu, mida tuvastati teabe puhul, mis on ära toodud nende äriühingute
esitatud erinevates dokumentides.
Selles suhtes tuleb ära märkida nende väidete ebatäpsus ja järeldada, et need väited tuleb tunnistada vastuvõetamatuks Euroopa
Kohtu põhikirja artikli 21 esimesest lõigust lähtuvalt, mida kohaldatakse Üldkohtule sama põhikirja artikli 53 esimese lõigu
ja Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktide c ja d kohaselt, nagu neid on tõlgendatud eespool punktis 60 viidatud kohtupraktikas.
Nimelt ei esita hagejad ühtegi täpsustust seoses mittekonfidentsiaalsete versioonidega, mille puhul nad leiavad, et need ei
ole piisavalt tarvilikud. Konkreetsemalt ei täpsusta nad, kas tegemist on kaebuse põhjendamiseks esitatud dokumentide või
hiljem esitatud dokumentide mittekonfidentsiaalsete versioonidega. Lisaks ei esita nad mingit täpsustust andmete kohta, mida
nad peavad seosetuks. Järelikult tuleb käesolev etteheide vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Sellest järeldub, et viies väide tuleb osaliselt põhjendamatuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Samuti tuleb tagasi lükata hagejate menetlust korraldavate meetmete ja uurimismeetmete taotlus. Nimelt paluvad hagejad ühelt
poolt Üldkohtul nõuda teabe esitamist vaidlustatud määruse põhjenduse 101 põhjendamiseks seoses spetsiifiliselt Huta Laziskat
puudutavate andmete mõjuga kahju kindlaksmääramisele. Kuna eespool punktides 205–209 sai kindlaks tehtud, et nimetatud põhjendust
oli nõuetekohaselt põhjendatud, siis ei tule hagejate taotlust rahuldada. Teiselt poolt paluvad hagejad Üldkohtul nõuda selle
teabe esitamist, mis puudutab tarbimise arvutamist, dumpingumarginaali arvutamise alust ja iga kaebuse esitanud äriühingu
tootmiskulusid, et oleks võimalik kontrollida, kas uurimine algatati piisavate dumpingu ja kahju puudutavate tõendite alusel.
Ent eespool punktides 224–234 sai kindlaks tehtud, et hagejad said nende huvide kaitsmiseks seoses nende kolme asjaoluga tarvilikku
teavet. Seega ei ole vaja rahuldada ka hagejate sellekohast taotlust.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna hagejad on kohtuvaidluse kaotanud, jäetakse kohtukulud vastavalt nõukogu nõuetele hagejate kanda.
Lisaks kannavad kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel menetlusse astuvad liikmesriigid ja institutsioonid ise
oma kohtukulud. Seega kannab komisjon ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud välja Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO-lt (CHEMK) ja Kuzneckie
ferrosplavy OAO-lt (KF), kes ühtlasi kannavad ise oma kohtukulud.
3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. oktoobril 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taust
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
1.  Esimene väide, mis puudutab ekspordihinna arvutamisel teoreetilise kasumimarginaali kasutamist
Esimese väite esimene osa, et algmääruse artikli 2 lõike 9 tõlgendamisel on rikutud õigusnormi
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Esimese väite teine osa, et rikutud on põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Esimese väite kolmas osa, et rikutud on hagejate kaitseõigusi
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Esimese väite neljas osa, et rikutud on hea halduse põhimõtet
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
2.  Teine väide, mis puudutab Silmaki pakutud hinnakohustust
Teise väite esimene osa, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Teise väite teine osa, et rikutud on algmääruse artikli 6 lõiget 7, artikli 8 lõiget 4 ja artikli 20 lõiget 1
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Teise väite kolmas osa, et rikutud on põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Teise väite neljas osa, et rikutud on hagejate kaitseõigusi
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
3.  Kolmas väide, mis puudutab kahju tuvastamist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
4.  Neljas väide, mis puudutab dumpinguhinnaga impordi ja kahju vahelise põhjusliku seose analüüsi
Neljanda väite esimene osa, mis puudutab mõju, mida avaldasid ühenduse tootmisharule kolmandate riikide tootjate ühenduse
turult lahkumine ja teatavate ühenduse tootjate tootmise ümberkorraldused ja vähendamine
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
–  Etteheide, mis puudutab kolmandate riikide ja ühenduse tootjate vabaks jäetud turuosi
–  Etteheide, mis puudutab ühenduse tootmisharu vabatahtliku tootmise vähendamise tähtsust ja põhjust
–  Etteheide, et rikutud on hagejate kaitseõigusi
–  Etteheide, et rikutud on hoolsuskohustust ja põhjendamiskohustust
Neljanda väite teine osa, mis puudutab ühenduse tootmisharu liikmete individuaalselt kantud kahju põhjuseid
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljanda väite kolmas osa, mis puudutab ühenduse tootmisharu tootmise vähendamist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljanda väite neljas osa, mis puudutab ühenduse tootmisharu kantud kulude suurenemise mõju
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
–  Etteheide, et tehtud on ilmseid hindamisvigu
–  Etteheide, et rikutud on hea halduse põhimõtet ja põhjendamiskohustust
Neljanda väite viies osa, et seoses Huta Laziska kantud kahju analüüsiga on rikutud põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljanda väite kuues osa, et kolmandatest riikidest pärit impordi mõju osas on rikutud põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
5.  Viies väide, et seoses dumpinguvastase menetluse algatamise teabe avalikustamisega on rikutud hagejate kaitseõigusi
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: inglise.