CELEX: 62012CJ0523
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Eiropas Sociālā fonda līdzfinansētas valsts subsīdijas, ko izmaksā studentiem, kuri ir piereģistrējušies pēcdiploma kvalifikācijas celšanas studijām
Reģionālais tiesiskais regulējums, kura mērķis ir uzlabot izglītības līmeni vietējā mērogā un ar kuru stipendiju piešķiršanai ir izvirzīti nosacījumi, kas attiecas uz uzņēmumiem, kuri organizē pēcdiploma studiju programmas
Nosacījums par nepārtrauktu desmit gadu pieredzi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 56., 101. un 107. pantu, kā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 9. un 10. pantu, tās Papildprotokola 2. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 11. un 14. pantu.
Šis līgums tika iesniegts strīdā starp
Dirextra Alta Formazione srl
(turpmāk tekstā – “
Dirextra
”), kas ir iestāde, kura sniedz pēcdiploma mācību pakalpojumus, un
Regione Puglia
(Apūlijas reģions) par pēdējās minētās lēmumiem Eiropas Sociālā fonda (ESF) finansēto universitātes stipendiju piešķiršanai izvirzīt atsevišķus nosacījumus, kas īpaši attiecas uz mācību iestādes, kurā studenti, kas lūdz piešķirt šīs stipendijas, ir paredzējuši reģistrēties, darba stāžu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar Padomes 2006. gada 11. jūlija Regulas (EK) Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu un atceļ Regulu (EK) Nr. 1260/1999 (
OV L 210, 25. lpp.
), preambulas 22. apsvērumu fondu darbībai un darbībām, ko tie palīdz finansēt, vajadzētu būt saderīgām ar pārējām Kopienas politikas jomām, un tām vajadzētu būt saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1083/2006 9. panta 5. punktu:
“Fondu finansētās darbības atbilst Līgumam un saskaņā ar to pieņemtajiem tiesību aktiem.”
Regione Puglia
tiesiskais regulējums
Pasākumi pēcdiploma studiju sekmēšanai atbilstoši
Regione Puglia
reģionālās darbības programmas aprēķiniem saistībā ar ESF tika noteikti 2009. gada 26. maija Reģionālajā likumā Nr. 12 par noteikumiem, kas attiecas uz studiju stipendijām, kuras ir paredzētas, lai palīdzētu jau diplomu ieguvušiem šī reģiona studentiem iegūt jaunu universitātes kvalifikāciju (
legge regionale n
o
12 – Misure in tema di borse di studio a sostegno della qualificazione delle laureate e dei laureati pugliesi
, 2009. gada 29. maija
Bollettino Ufficiale della Regione Puglia
Nr. 78, 9856. lpp.; turpmāk tekstā – “reģionālais likums”).
Reģionālā likuma 2. pantā ir paredzēti dažādi nosacījumi, kas ir jāizpilda iestādēm, kuras nodrošina pēcdiploma mācības, lai atbilstošo mācību kursu apmeklēšana varētu tikt finansēta no piedāvātajām studiju stipendijām.
Šie nosacījumi ir atšķirīgi atkarībā no tā, vai tie attiecas, pirmkārt, uz Itālijas vai ārzemju, valsts vai privātām universitātēm, kas ir atzītas valsts tiesībās, otrkārt, uz privātām vai valsts augstākās izglītības iestādēm, kas nodrošina akreditētas maģistra studiju programmas, un, visbeidzot, uz citām augstākās izglītības iestādēm, kuras atbilst īpašiem nosacījumiem, kas ir saistīti īpaši ar to pieredzes ilgumu, kura ir iegūta pēcdiploma izglītības nodrošināšanas jomā.
Runājot par šo pēdējo kategoriju, reģionālā likuma 2. panta 3. punkts ir formulēts šādi:
“Maģistra studijas, ko ir izvēlējušās ieinteresētās personas, ir jānodrošina privātām vai valsts augstākās izglītības iestādēm, kuras nepārtraukti desmit kalendāro gadu laikā pirms publiskā paziņojuma par stipendiju piešķiršanu pieņemšanas ir veikušas akreditētu pēcdiploma mācību darbību. Ar “pēcdiploma mācību darbību” saprot tikai kursus, kuri ir paredzēti tikai personām, kas jau ir ieguvušas bakalaura diplomu, un kuru ilgums nav bijis mazāks kā 800 stundas. Mācību darbībai ir jābūt veiktai atbildīgās iestādes, nevis tikai partnera statusā. Arī šajā gadījumā maģistra studijām, ko ir izvēlējušās ieinteresētās personas, kopumā ir jābūt bijušām ne mazāk kā 800 stundas ilgām, no kurām vismaz 500 ir bijušas nodarbības klasē un vismaz 30 % – prakse, ņemot vērā kopējo maģistra studijām paredzēto ilgumu.”
Ar 2009. gada 2. decembra
Regione Puglia
Profesionālās izglītības dienesta vadītāja lēmumu tika apstiprināts paziņojums, ar kuru tika uzsākta procedūra, kas paredzēta, lai piešķirtu reģionālajā likumā paredzētās stipendijas.
Šajā paziņojumā īpaši bija precizēts, ka šīs stipendijas var tikt piešķirtas konkrēti pēcdiploma maģistra studijām, ko nodrošina privātas vai valsts augstākās izglītības iestādes, kuras var pierādīt, ka laikposmā no 1999. gada 3. decembra līdz 2009. gada 3. decembrim nepārtraukti ir veikušas pēcdiploma mācību darbību (turpmāk tekstā – “nosacījums par desmit gadu pieredzi”).
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Dirextra
ir privāta augstākās izglītības iestāde, kas ir nodrošinājusi pēcdiploma mācības vairāk nekā 8000 stundas, šo darbību veicot tikai piecus gadus, pirms tika izdots paziņojums par stipendiju piešķiršanas procedūras uzsākšanu, nevis desmit gadus, kā tas ir prasīts reģionālajā likumā.
Dirextra
desmit gadu pieredzes nosacījuma likumību ir apstrīdējusi, ceļot prasību iesniedzējtiesā, kurā tā ir lūgusi atcelt 2009. gada 2. decembra lēmumu, kā arī paziņojumu par procedūras uzsākšanu.
Prasītāja sabiedrība faktiski apgalvoja, ka šāda prasība nav saderīga ar Savienības tiesībām, it īpaši ar brīvas konkurences, samērīguma un nediskriminācijas principu, un ir pretrunā LESD 56., 101. un nākamajiem pantiem, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvai 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (
OV L 134, 1. lpp.
), Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvai 2004/18/EK, par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (
OV L 134, 114. lpp.
), un Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvai 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū (
OV L 376, 36. lpp.
).
Kaut arī iesniedzējtiesa noliedz šo direktīvu piemērojamību šajā gadījumā, tā būtībā uzskata, ka ierobežojumi pakalpojumu brīvai apritei, kas izriet no nosacījuma par desmit gadu pieredzi, liecina par nevienlīdzīgu attieksmi, kas nav saderīga ar ESF darbības mērķiem uzlabot izglītības sistēmas kvalitāti kopumā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šī nosacījuma izvirzīšana pakalpojumu sniedzēju iestāžu atlasei esot nesamērīga un neatbilstoša konkrētajam kursu, kas var tikt finansēti, ilgumam, proti, vismaz 800 stundām ik gadu, vai pat pārmērīga, ņemot vērā Eiropas Savienības darbības mērķi.
Šo atlasi varētu veikt, izmantojot nosacījumus, kam ir konkurenci mazāk ierobežojošas sekas un kas ir samērīgāki ar maģistra studiju ilgumu, kāds ir jānodrošina iestādēm, kuras var atsaukties uz augsta līmeņa profesionalitāti, neizkropļojot konkurenci un neietekmējot izglītības kvalitāti, vienlaikus garantējot izglītības brīvību un ideju plurālismu, kas ir aizsargāti ECPAK 9. un 10. pantā, kā arī Hartas 11. un 14. pantā.
Šajos apstākļos
Tribunale Amministrativo regionale per la Puglia
[Apūlijas reģionālā administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar [LESD] 56. un nākamajiem pantiem, 101. un nākamajiem pantiem [..] un 107. un nākamajiem pantiem, kā arī konkurences, samērīguma, nediskriminācijas un vienlīdzīgas attieksmes principiem, kas izriet no šīm tiesību normām, arī saistībā ar [ECPAK] 9. un 10. pantu, attiecīgā Papildprotokola 2. pantu un [Hartas] 11. un 14. pantu, ir saderīgs tāds noteikums, kāds ir ietverts [reģionālā likuma] 2. panta 3. punktā, kas ierobežojošā veidā regulē piekļuvi tirgum, lai sniegtu dažus konkrētus pakalpojumus, kuru mērķis ir uzlabot izglītības līmeni vietējā mērogā (pēcdiploma maģistra studiju nodrošināšana), izvirzot nosacījumu, ka ir jābūt izpildītai tikai vienai prasībai, kas ir izvēlēta un strukturēta patvaļīgi (stundu skaits, kas sadalīts nepamatoti ilgā laika posmā) attiecībā pret Kopienas pasākuma mērķi (izglītības kvalitātes uzlabošana un attiecīgi tādu subjektu atlase, kam ir atbilstoša kvalifikācija) un kas nav diferencēta atkarībā no attiecīgā pakalpojuma faktiskā ilguma?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ievada apsvērumi
Jāatgādina, ka Tiesai prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ietvaros nav jālemj par valsts tiesību normu saderību ar Savienības tiesību normām. Tomēr tās kompetencē ir sniegt iesniedzējtiesai visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var ļaut novērtēt šādu saderību nolēmuma pieņemšanai tajā izskatāmajā lietā (šajā ziņā skat. 2009. gada 8. septembra spriedumu lietā
C-42/07
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, Krājums, I-7633. lpp.
, 37. punkts).
Interesējoties par to, vai, ņemot vērā Savienības tiesības, par pārmērīgu nav uzskatāms nosacījums, kura dēļ atsevišķām augstākās izglītības iestādēm ir liegta iespēja savus pakalpojumus sniegt studentiem, kas lūdz piešķirt reģionālo stipendiju, kuru finansē ESF, iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai prasības par LESD 56. pantā paredzēto pakalpojumu sniegšanas brīvību nepieļauj šādu nosacījumu. Tādējādi tās argumentācija, kas attiecas uz samērīguma un nediskriminācijas principiem, ir jāuzskata par tādu, kas atbilst tai, kura attiecas uz šīm prasībām, un līdz ar to uz to nav jāsniedz atsevišķa atbilde.
Turklāt iesniedzējtiesas jautājumā izdarītajai atsaucei uz LESD 101. un nākamajiem pantiem, kas attiecas uz konkurenci, un uz 107. un nākamajiem pantiem, kuri attiecas uz valsts atbalstu, kā arī atsaucei uz Hartas 11. un 14. pantu lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu nav norādīts pietiekams pamatojums, kas ļautu Tiesai novērtēt tās atbilstību, ne arī pēc tam lemt par iesniedzējtiesas lūgumu, ciktāl tas attiecas uz šīm tiesību normām.
Visbeidzot ir jāatgādina, ka Savienības tiesības nereglamentē attiecības starp ECPAK un dalībvalstu tiesību sistēmām un nenosaka arī, kā valsts tiesai ir jārīkojas gadījumā, ja starp šajā konvencijā garantētajām tiesībām un valsts tiesību normu pastāv konflikts (šajā ziņā skat. 2012. gada 24. aprīļa spriedumu lietā C‑571/10
Kamberaj
, 62. punkts, un 2013. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑617/10
Åkerberg Fransson
, 44. punkts). Tādējādi Tiesai nav jālemj par iesniedzējtiesas lūgumu, ciktāl tas attiecas uz ECPAK un tās Papildprotokolu.
Par pakalpojumu sniegšanas brīvību
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 56. pantā paredzētā pakalpojumu sniegšanas brīvība prasa ne tikai jebkādas diskriminācijas novēršanu attiecībā uz citā dalībvalstī dibinātu pakalpojumu sniedzēju tā pilsonības dēļ, bet arī jebkāda ierobežojuma atcelšanu, kaut arī tas ir vienādi piemērojams gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šis ierobežojums aizliedz, apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgus tā pakalpojumu sniedzēja pakalpojumus, kurš dibināts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus (šajā ziņā skat. 2013. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑265/12
Citroën Belux
, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā nevar izslēgt, ka izglītības iestādēm, kas ir dibinātas citās dalībvalstīs, nevis Itālijas Republikā, ir liegta iespēja sniegt savus pakalpojumus studentiem, kuri var saņemt reģionālo stipendiju, tikai tāpēc vien, ka šīs iestādes neatbilst reģionālajā likumā paredzētajam nosacījumam par desmit gadu pieredzi.
Turklāt tāda tiesību norma, kāda ir aplūkota pamatlietā, izvirzot studiju stipendijas piešķiršanai nosacījumu, ka izglītības iestādei, kurā students ir paredzējis reģistrēties, ir jābūt nepārtrauktam desmit gadu darba stāžam, varētu atturēt šo studentu reģistrēties iestādēs, kas neatbilst šim nosacījumam, un tādējādi padarīt šo iestāžu darbību mazāk pievilcīgu.
Šāds pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums ir pieļaujams tikai tad, ja tam ir leģitīms mērķis, kas ir saderīgs ar Līgumu, un to pamato primāri vispārējo interešu apsvērumi, ja vien šādā gadījumā tas ir piemērots, lai garantētu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Citroën Belux
, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka attiecīgā reģionālā likuma mērķis, lai atvieglotu diplomu ieguvušo jauniešu, kas nekad nav strādājuši vai ir zaudējuši darbu, piekļuvi darba tirgum, ir nodrošināt, ka pēcdiploma universitātes izglītība, kurai piekļuve viņiem ir atvieglota, piešķirot stipendiju, būtu augsta līmeņa izglītība. Nevar apstrīdēt, ka tas, ka pēcdiploma izglītības finansēšanai šādā veidā tiek izvirzīts nosacījums, kura mērķis ir garantēt šīs izglītības kvalitāti, ir primārs vispārējo interešu apsvērums. Mērķis nodrošināt augsta līmeņa universitātes izglītību šķiet leģitīms, lai pamatotu pamatbrīvību ierobežojumus (šajā ziņā skat. 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā
C-153/02
Neri
,
Recueil
, I-13555. lpp.
, 46. punkts).
Prasība, lai izglītības iestādei būtu zināma minimālā pieredze, pati par sevi ir izvirzītā mērķa sasniegšanai atbilstošs pasākums.
Turklāt, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošo informāciju, nešķiet, ka, nosakot, ka, lai iestādi varētu ietvert to iestāžu skaitā, kurās attiecīgie studenti var reģistrēties, tai ir nepieciešama nepārtraukta desmit gadu pieredze, šāds nosacījums pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi.
Ir skaidrs, ka attiecīgais reģionālais likums saskaņā ar tā 2. pantu sniedz studentiem iespēju reģistrēties ne tikai Itālijas vai ārvalstu privātās vai valsts universitātēs, kas ir atzītas valsts tiesībās, bet arī privātās vai valsts augstākās izglītības iestādēs, kas nodrošina akreditētas maģistra studiju programmas, kā arī citās iestādēs, kuru maģistra programmas nav akreditētas. Attiecībā uz šīm pēdējām minētajām, kas ir vienīgās, uz kurām attiecas nosacījums par desmit gadu pieredzi, nešķiet pārmērīgi no tām prasīt, lai tās pierāda pietiekami ilgu pieredzi, kas, nepastāvot nekādai valsts iestāžu pārbaudei un akreditācijai, ļauj prezumēt to nodrošinātās izglītības kvalitāti tāpat kā to universitāšu kvalitāti, kas ir atzītas valsts tiesībās, un to iestāžu kvalitāti, kuru maģistra programmas ir ieguvušas akreditāciju.
Šajā ziņā nešķiet, ka prasītā desmit gadu pieredze būtu pārmērīga, ņemot vērā termiņus, kuros universitātes panāk savu atzīšanu valsts tiesībās vai kuros tiek piešķirta akreditācija maģistra studiju programmām, kas tiek nodrošinātas citās pēcdiploma izglītības iestādēs.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz iesniedzējtiesas jautājumu ir jāatbild, ka LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesību normu, kāda ir aplūkota pamatlietā un kas prasa, lai augstākās izglītības iestādēm, kurās ir paredzējuši reģistrēties studenti, kas lūdz viņiem piešķirt reģionālo stipendiju, kuru finansē ESF, būtu desmit gadu pieredze, ja šīs iestādes nav ne valsts tiesībās atzītas universitātes, ne iestādes, kas nodrošina akreditētas maģistra studiju programmas.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesību normu, kāda ir aplūkota pamatlietā un kas prasa, lai augstākās izglītības iestādēm, kurās ir paredzējuši reģistrēties studenti, kas lūdz viņiem piešķirt reģionālo stipendiju, kuru finansē Eiropas Sociālais fonds, būtu desmit gadu pieredze, ja šīs iestādes nav ne valsts tiesībās atzītas universitātes, ne iestādes, kas nodrošina akreditētas maģistra studiju programmas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.