CELEX: 62005TJ0038
Konkurencija
Karteliai
Ispanijos žaliavinio tabako pirkimo ir pirminio perdirbimo rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas ir rinkos padalijimas
Baudos
Neteisėtų veiksmų inkriminavimas
Maksimali 10 % nuo apyvartos riba
Atgrasomasis poveikis
Vienodas požiūris
Lengvinančios aplinkybės
Bendradarbiavimas

Ginčo aplinkybės
A –
Ieškovė ir administracinė procedūra
Ieškovė
Agroexpansión, SA
yra viena iš keturių žaliavinio tabako pirminio perdirbimo įmonių Ispanijoje (toliau – perdirbėjai).
Kiti trys perdirbėjai yra šie:
Compañia española de tabaco en rama, SA
(toliau –
Cetarsa
),
Tabacos Españoles, SL
(toliau –
Taes
) ir
World Wide Tobacco España, SA
(toliau – WWTE).
Anksčiau ieškovė buvo šeimos verslo įmonė. 1988 m. ją įsteigė B., kuris buvo jos generalinis direktorius iki 2004 m. pabaigos.
Nuo 1994 iki 1997 m. įmonės kapitalą lygiomis dalimis valdė B. sutuoktinė ir Ispanijos bendrovė
WW Marpetrol, SA
.
1997 m. lapkričio 18 d.
Intabex Netherlands BV
(toliau –
Intabex
) įsigijo visas ieškovės akcijas. Tuo metu
Intabex
priklausė
Intabex
bendrovių grupei, kurią 1997 m. balandžio mėn. įsigijo
Dimon Inc
.

Dimon
yra pagal JAV teisę Virdžinijoje (Jungtinės Valstijos) įsteigta bendrovė. Ji yra įmonių grupės, kurią sudaro apie šimtas tabako
sektoriuje veikiančių bendrovių, patronuojanti bendrovė (toliau –
Dimon
grupė). Jos pagrindinė veikla – perdirbto tabako tiekimas cigarečių gamintojams. Šiam tikslui jai perdirbtą tabaką tiekia,
be kita ko, ieškovė.
Gavusi informacijos, kad Ispanijos žaliavinio tabako perdirbėjai ir augintojai padarė EB 81 straipsnio pažeidimus, Europos
Bendrijų Komisija 2001 m. spalio 3 d. ir 4 d. atliko patikrinimus pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo
reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [EB 82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
8 sk., 1 t., p. 3), 14 straipsnį šių trijų perdirbėjų, t. y. ieškovės,
Cetarsa
ir WWTE bei
Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco
(Nacionalinė tabako perdirbimo įmonių asociacija) (toliau –
Anetab
) patalpose.
2001 m. spalio 3 d. Komisija taip pat atliko patikrinimus
Maison des métiers du tabac
(Tabako pramonės rūmai) ir
Fédération européenne des transformateurs de tabac
(Europos tabako perdirbėjų federacija) patalpose, o 2001 m. spalio 5 d. –
Federación nacional de cultivadores de tabaco
(Nacionalinė tabako augintojų federacija, toliau – FNCT) patalpose.
2002 m. sausio 16 d. raštu perdirbėjai ir
Anetab
, remdamiesi Komisijos pranešimu dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas
dėl bendradarbiavimo), jai pranešė apie savo norą bendradarbiauti.
2002 m. sausio 21 d. raštu jie pateikė Komisijai tam tikros informacijos.
2002 m. vasario 15 d. raštais ieškovė,
Cetarsa
ir WWTE, o
Taes
– 2002 m. vasario 18 d. raštu pateikė Komisijai tam tikros papildomos informacijos.
Paskui Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, išsiuntė perdirbėjams,
Anetab
ir FNCT kelis prašymus pateikti informaciją. Dėl Ispanijos teisės aktų, susijusių su žemės ūkio produktais, ji taip pat paprašė
informacijos iš Ispanijos žemės ūkio, žuvininkystės ir maisto ministerijos.
2003 m. gruodžio 11 d. Komisija pradėjo procedūrą, dėl kurios iškelta ši byla, ir priėmė pranešimą apie kaltinimus, skirtą
20 įmonių ar asociacijų, tarp kurių buvo perdirbėjai,
Dimon
,
Intabex
,
Anetab
, FNCT ir
Deltafina SpA
.
Deltafina
yra pagal Italijos teisę įsteigta bendrovė, kurios pagrindinė veikla – pirminis žaliavinio tabako perdirbimas Italijoje ir
perdirbto tabako pardavimas. Ji priklauso tai pačiai bendrovių grupei kaip ir
Taes
, t. y. tai, kuriai vadovauja JAV bendrovė
Universal Corp
.
Nagrinėjamos įmonės ir asociacijos galėjo susipažinti su Komisijos tyrimo medžiaga, kurios kopija, įrašyta į kompaktinę plokštelę,
joms buvo išsiųsta, ir atsakydamos į jos pateiktus kaltinimus pateikė rašytines pastabas.
2004 m. kovo 29 d. įvyko išklausymas.
Pasikonsultavusi su Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominavimo patariamuoju komitetu ir atsižvelgusi į galutinę bylas
nagrinėjančio pareigūno ataskaitą, 2004 m. spalio 20 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2004) 4030 galutinis dėl procedūros pagal
[EB] 81 straipsnio 1 dalį (Byla COMP/C.38.238/B.2 – Žaliavinis tabakas – Ispanija) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio
santrauka paskelbta 2007 m. balandžio 19 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 102, p. 14).
B –
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamas sprendimas susijęs su dviem horizontaliais karteliais, sudarytais ir įgyvendintais Ispanijos žaliavinio tabako
rinkoje.
Pirmojo kartelio, kurį įgyvendinant dalyvavo perdirbėjai ir
Deltafina
, tikslas buvo kiekvienais metais, laikotarpiu nuo 1996 m. iki 2001 m., nustatyti vidutinę (maksimalią) kiekvienos veislės
visų rūšių kokybės žaliavinio tabako tiekimo kainą ir pasidalyti kiekvienos veislės žaliavinio tabako kiekiais, kuriuos kiekvienas
perdirbėjas galėjo supirkti iš augintojų (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 74–76 ir 276 konstatuojamąsias dalis). Nuo
1999 m. iki 2001 m. perdirbėjai ir
Deltafina
taip pat buvo susitarę dėl kainos svyravimo ribų, taikomų kiekvienos veislės žaliaviniam tabakui pagal kokybės klasę, nurodytų
„auginimo sutarčių“ prieduose esančiose lentelėse, bei dėl „papildomų sąlygų“ t. y. vidutinės minimalios augintojo ir augintojų
susivienijimo kainos (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 77–83 ir 276 konstatuojamąsias dalis).
Šio sprendimo 17 punkte apibūdintas kartelis toliau vadinamas „perdirbėjų karteliu“.
Įgyvendinant antrąjį ginčijamame sprendime nurodytą kartelį dalyvavo trys Ispanijos žemės ūkio profesinės sąjungos:
Asociación agraria de jóvenes agricultores
(Jaunųjų ūkininkų agrarinė asociacija, toliau – ASAJA),
Unión de pequeños agricultores
(Smulkiųjų ūkininkų sąjunga, toliau – UPA) ir
Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos
(Ūkininkų ir gyvulių augintojų organizacijų koordinatorė, toliau – COAG) bei
Confederación de cooperativas agrarias de España
(Ispanijos žemės ūkio kooperatyvų konfederacija, toliau – CCAE). Šio kartelio tikslas buvo kiekvienais metais, laikotarpiu
nuo 1996 m. iki 2001 m., nustatyti kainos svyravimo ribas, taikomas kiekvienos veislės žaliaviniam tabakui pagal kokybės klasę,
nurodytas „auginimo sutarčių“ prieduose esančiose lentelėse, bei „papildomas sąlygas“ (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo
77–83 ir 277 konstatuojamąsias dalis).
Šio sprendimo 19 punkte apibūdintas kartelis toliau vadinamas „augintojų atstovų karteliu“.
Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, jog kiekvienas šių kartelių sudaro vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą
(žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 275–277 konstatuojamąsias dalis).
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje atsakomybę už perdirbėjų kartelį ji priskyrė perdirbėjams,
Deltafina
,
Dimon
ir
WWTE
patronuojančioms bendrovėms, t. y.
Standard Commercial Corp
. (toliau – SCC),
Standard Commercial Tobacco Co., Inc
. (toliau – SCTC) ir
Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd
(toliau – TCLT), o už augintojų atstovų kartelį – ASAJA, UPA, COAG ir CCAE (toliau visos kartu – augintojų atstovai).
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje Komisija nurodė šioms įmonėms ir augintojų atstovams nedelsiant nutraukti 1 straipsnyje
nurodytus pažeidimus, jeigu jie to dar nepadarė, ir susilaikyti nuo bet kokių konkurenciją ribojančių veiksmų, turinčių identišką
ar panašų tikslą arba poveikį.
Ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje Komisija minėtoms įmonėms ir augintojų atstovams skyrė baudas bei pripažino
Dimon
solidariai atsakinga už ieškovei skirtos baudos sumokėjimą, o SCC, SCTC ir TCLT – už WWTE skirtos baudos sumokėjimą (žr. šio
sprendimo 67 ir 68 punktus).
C –
Ginčijamo sprendimo adresatai
Ginčijamo sprendimo 2.4 punkte kalbama apie adresatus (ginčijamo sprendimo 357–400 konstatuojamosios dalys).
Visų pirma Komisija jame nurodė, jog nustatyta, kad perdirbėjai ir
Deltafina
tiesiogiai dalyvavo perdirbėjų kartelyje, o augintojų atstovai – augintojų atstovų kartelyje, todėl kiekviena iš šių įmonių
ir asociacijų „turi atsakyti už pažeidimą ir yra [ginčijamo sprendimo] adresatė“ (ginčijamo sprendimo 357 ir 358 konstatuojamosios
dalys). Šio sprendimo 359–369 konstatuojamosiose dalyse Komisija konkrečiau įvertino
Deltafina
vaidmenį perdirbėjų kartelyje.
Toliau Komisija nagrinėjo klausimą dėl galimybės patronuojančiai bendrovei inkriminuoti dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus
ir pažymėjo, kad šiuo atveju kyla trijų bendrovių, t. y. ieškovės, WWTE ir
Taes
, atsakomybė (ginčijamo sprendimo 370–400 konstatuojamosios dalys).
Pirmiausia šiuo klausimu Komisija priminė, jos nuomone, šioje srityje taikomus principus (ginčijamo sprendimo 371–374 konstatuojamosios
dalys).
Konkrečiau kalbant, ji nurodė:
–        nustatant, ar dukterinės bendrovės neteisėtas elgesys gali būti inkriminuojamas patronuojančiai bendrovei, būtina įrodyti,
kad dukterinė bendrovė „negali savarankiškai priimti sprendimų dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės turi vykdyti patronuojančios
bendrovės nurodymus“ (1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
, 48/69, Rink. p. 619, 132 ir 133 punktai),
–        pagal nusistovėjusią teismo praktiką tuo atveju, kai patronuojanti bendrovė kontroliuoja 100 % dukterinės bendrovės kapitalo,
galima daryti pagrįstą prielaidą, kad patronuojanti bendrovė iš tiesų daro lemiamą įtaką dukterinės bendrovės veiksmams (1983 m.
spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AEG-Telefunken prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 50 punktas ir 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 29 punktas; 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, vadinamasis
PVC II
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 961 ir 984 punktai),
–        ši prielaida gali būti patvirtinta „tam tikroms byloms būdingais ypatingais veiksniais“,
–        tais atvejais, kai patronuojanti bendrovė nekontroliuoja 100 % dukterinės bendrovės kapitalo, Teisingumo Teismo nuomone, patronuojanti
bendrovė gali daryti įtaką dukterinės bendrovės politikai, jei pažeidimo padarymo momentu ji valdo didžiąją dalį pastarosios
kapitalo (minėto Sprendimo
Imperial Chemical Industrines prieš Komisiją
136 punktas) arba kai ji „nuolat“ informuojama apie minėtos dukterinės bendrovės veiksmus ir kai ji tiesiogiai nustato jos
elgesį (minėto Sprendimo
AEG-Telefunken prieš Komisiją
52 punktas),
–        pagal nusistovėjusią teismo praktiką sąvoka „įmonė“, kalbant apie konkurencijos teisę, turi būti suprantama kaip reiškianti
ūkio subjektą atsižvelgiant į nagrinėjamo susitarimo dalyką, net jei teisiniu požiūriu šį ūkio subjektą sudaro keletas fizinių
ar juridinių asmenų (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 66 punktas, kuriame daroma nuoroda į 1984 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hydrotherm Gerätebau
, 170/83, Rink. p. 2999, 11 punktą).
Antra, prieš išsamiau nagrinėdama ieškovės ir WWTE atvejus Komisija ginčijamo sprendimo 375 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo:
„Šiuo atveju trys iš keturių Ispanijos žaliavinio tabako perdirbėjų yra kontroliuojami (100 % ar 90 %) JAV tarptautinių bendrovių.
Be to, yra kitų faktinių aplinkybių, patvirtinančių prielaidą, kad [ieškovės] ir WWTE veiksmai turi būti inkriminuojami jų
atitinkamoms patronuojančioms bendrovėms. Tokiu atveju abi bendrovės, t. y. patronuojanti bendrovė ir dukterinė bendrovė,
turi būti laikomos solidariai atsakingomis už <…> [ginčijamame] sprendime konstatuotus pažeidimus.“
Ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje Komisija pridūrė:
„[Tačiau] išsiuntus pranešimą apie kaltinimus ir išklausius šalis paaiškėjo, kad byloje esantys įrodymai nepagrindžia panašios
išvados dėl
Universal
ir
Universal Leaf
[
Tobacco Co. Inc
.] turimų dalių bendrovėse
Taes
ir
Deltafina
. Iš tikrųjų, [išskyrus] patronuojančių bendrovių ir jų dukterinių bendrovių kapitalo ryšį, byloje visiškai neminimas
Universal
<…> ir
Universal Leaf
realus dalyvavimas [ginčijamame sprendime] nagrinėjamose aplinkybėse. Todėl šioje byloje šios bendrovės neturi būti laikomos
sprendimo adresatėmis. Tokia pati išvada darytina ir bent jau dėl
Intabex
, nes ji [ieškovę] 100 % valdė tik finansiškai.“
Ginčijamo sprendimo 377–386 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo ieškovės atvejį.
Be kita ko, Komisija pažymėjo, kad nuo 1997 m. antrojo pusmečio šią ieškovę visiškai kontroliavo
Dimon
, kuri tai darė per 100 % valdomą dukterinę įmonę
Intabex
(ginčijamo sprendimo 377 konstatuojamoji dalis). Remdamasi tuo, Komisija padarė išvadą, kad galima daryti pagrįstą prielaidą,
jog bent jau nuo šio momento
Dimon
darė lemiamą įtaką ieškovės veiksmams (ginčijamo sprendimo 378 konstatuojamosios dalies pirmas sakinys). Komisija pridūrė,
jog kiti bylos dokumentuose esantys įrodymai, kuriuos ji aprašo ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamojoje dalyje, patvirtina
„prielaidą, kad
Dimon
galėjo daryti lemiamą įtaką“ (ginčijamo sprendimo 378 konstatuojamosios dalies antras sakinys). Ginčijamo sprendimo 380 konstatuojamojoje
dalyje ji nurodė, kad remiantis anksčiau išdėstytais argumentais darytina išvada, jog „
Dimon
buvo informuota apie šiame sprendime nagrinėjamus dukterinės bendrovės veiksmus bei aplinkybes, kuriomis jie buvo vykdomi,
ir kad atsižvelgiant į tai, jog nuo 1997 m.
Dimon
[valdė] visą dukterinės bendrovės kapitalą, ji galėjo daryti veiksmingą įtaką dukterinės bendrovės veiksmams“. To sprendimo
382 konstatuojamojoje dalyje ji patikslino, kad „informacija, kurią [ieškovė] korespondencijoje pateikė
Dimon
, iš karto turėjo sukelti jos reakciją ir ji turėjo atsiriboti nuo bet kokio galimo konkurencijos taisyklių pažeidimo arba
pareikalauti, kad [ieškovės] vadovybė nutrauktų bet kokius konkurencijai galbūt prieštaraujančius veiksmus“ ir konstatavo,
kad „
Dimon
galiausiai nieko panašaus nepadarė“.
Be to, ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateikti
Dimon
argumentai, skirti įrodyti, jog ieškovė rinkoje veikė savarankiškai, yra nepagrįsti.
Galiausiai Komisija atmetė
Dimon
teiginį, kad ji esą pažeidė nediskriminavimo principą pripažindama ją atsakinga už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą,
o to paties nepadarė
Cetarsa
patronuojančios bendrovės, t. y.
Sociedad estatal de participaciones industriales
(toliau –
Sepi
) atžvilgiu. Šį skirtingą požiūrį Komisija pagrindė tuo, kad, priešingai nei tvirtino
Dimon
, „[jos] bylos medžiagoje <…> [nėra] duomenų apie tiesioginį
Ceratsa
ir
Sepi
bendravimą šios bylos klausimais“, kad „
Cetarsa
iš esmės tik finansiškai priklausė bendrovei
Sepi
, ir jos ryšys analogiškas [ieškovės] ir
Intabex
ryšiui“, kad
Cetarsa
(priešingai nei [ieškovė]) [sutelkė] visą
Sepi
grupės tabako perdirbimo veiklą ir dėl tos pačios priežasties akivaizdžiai buvo valdoma atskirai“ ir, galiausiai, kad „
Cetarsa
nebuvo
Sepi
100 % priklausanti dukterinė bendrovė“ (ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamoji dalis).
Remdamasi šiais įrodymais Komisija padarė išvadą, kad
Dimon
„turi būti laikoma solidariai atsakinga kartu su ieškove už [ginčijamame sprendime] nurodytus pastarosios veiksmus per laikotarpį
nuo 1997 m. antrojo pusmečio iki 2001 m. rugpjūčio 10 dienos“ (ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 387–400 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo WWTE atvejį. Ji konstatavo, kad laikotarpiu nuo
1995 m. iki 1998 m. gegužės mėn. ją kartu kontroliavo SCC (per SCTC ir TCLT) ir WWTE prezidentas bei jo šeima, ir pateikė
keletą aplinkybių, įrodančių, kad per minėtą laikotarpį SCC „ir (arba) jos dukterinės bendrovės“ darė realų poveikį WWTE veiksmams
Ispanijoje (ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamoji dalis). Dėl laikotarpio nuo 1998 m. gegužės mėn. iki ginčijamo sprendimo
priėmimo dienos Komisija nurodė tam tikras aplinkybes, įrodančias, kad SCC tiesiogiai arba per SCTC ir TCLT turėjo išimtinę
WWTE kontrolę ir darė lemiamą įtaką šios bendrovės prekybos politikai. Ji teigia, kad „atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
SCC pateikti argumentai neleidžia pagrįstai daryti kitokios išvados šiuo klausimu“ (ginčijamo sprendimo 399 konstatuojamoji
dalis). Atsižvelgdama į šias aplinkybes Komisija padarė išvadą, kad ne vėliau kaip nuo 1996 m. „SCC ir arba jos dukterinės
bendrovės SCTC ir TCLT“ darė lemiamą įtaką WWTE prekybos politikai ir jos turėjo būti pripažintos solidariai atsakingomis
už pastarajai inkriminuojamus veiksmus bei būti vienomis iš ginčijamo sprendimo adresačių (ginčijamo sprendimo 400 konstatuojamoji
dalis).
D –
Baudų dydžio nustatymas
Ginčijamo sprendimo 404–458 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo klausimą dėl adresatams skirtinų baudų.
Baudų dydžius Komisija nustatė atsižvelgdama į nagrinėjamų pažeidimų sunkumą ir trukmę, t. y. į du kriterijus, kurie aiškiai
nurodyti 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir
82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio
3 dalyje ir Reglamento Nr. 17, kuris, remiantis ginčijamu sprendimu, buvo taikomas tų pažeidimų darymo momentu, 15 straipsnio
2 dalyje (ginčijamo sprendimo 404 ir 405 konstatuojamosios dalys).
Apskaičiuodama kiekvienam adresatui skirtinos baudos dydį Komisija taikė metodą, įtvirtintą Baudų, skiriamų pagal Reglamento
Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [EAPB] sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – 1998 m. gairės), nors aiškiai to nenurodė. Ginčijamame sprendime
Komisija taip pat įvertino, ar adresatai įvykdė reikalavimus, nustatytus pranešime dėl bendradarbiavimo, ir kokiu mastu.
1.
Pradinis baudų dydis
Visų pirma, ginčijamo sprendimo 408–413 konstatuojamosiose dalyse išnagrinėjusi pažeidimų pobūdį, konkretų jų poveikį rinkai,
aptariamos geografinės rinkos apimtį ir aptariamos prekės rinkos dydį, 414 konstatuojamojoje dalyje Komisija juos kvalifikavo
kaip „labai sunkius“.
Paskui ginčijamo sprendimo 415 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad reikia „atsižvelgti į kiekvienos įmonės konkretų
vaidmenį ir jos neteisėtų veiksmų realų poveikį konkurencijai tam, kad kiekvienai įmonei skirtos baudos atgrasomasis poveikis
būtų proporcingas jos indėliui vykdant baustiną neteisėtą veiklą“.
Taigi pirmiausia ji išskyrė perdirbėjų kartelį (ginčijamo sprendimo 416–424 konstatuojamosios dalys) ir augintojų atstovų
kartelį (ginčijamo sprendimo 425–431 konstatuojamosios dalys).
Visų pirma dėl perdirbėjų kartelio Komisija nusprendė, kad „baudos turėtų būti skirtos atsižvelgiant į kiekvienos aptariamos
šalies indėlį vykdant neteisėtą veiklą ir jos užimamą padėtį rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 416 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu Komisija pripažino, kad „
Deltafina
turėtų būti skiriama didžiausia pradinė bauda dėl jos, kaip stambiausios perdirbto Ispanijos tabako pirkėjos, užimamos svarbiausios
vietos rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 417 konstatuojamoji dalis).
Dėl perdirbėjų Komisija susprendė, kad jų „indėlis“ į neteisėtą veiklą „apskritai gali būti vertinamas kaip labai panašus“
(ginčijamo sprendimo 418 konstatuojamoji dalis). Ji nusprendė, kad vis dėlto reikia atsižvelgti į kiekvieno perdirbėjo dydį
bei jų užimamą rinkos dalį, todėl šiuo pagrindu juos suskirstė į tris kategorijas.
Taigi, Komisija pirmajai kategorijai, laikomai „svarbiausia“, priskyrė
Cetarsa
, remdamasi tuo, kad ji yra „neabejotinai pirmaujanti Ispanijos perdirbimo įmonė“ ir todėl jai turėtų būti skiriama didžiausia
pradinė bauda (ginčijamo sprendimo 419 konstatuojamoji dalis). Antrajai kategorijai ji priskyrė ieškovę ir WWTE, nurodydama,
jog jos užima maždaug po 15 % rinkos, todėl joms turėtų būti skiriamos vienodo dydžio pradinės baudos (ginčijamo sprendimo
420 konstatuojamoji dalis). Galiausiai trečiajai kategorijai ji priskyrė
Taes
, motyvuodama tuo, kad ji užima vos 1,6 % rinkos ir todėl jai turėtų būti skiriama mažiausia pradinė bauda (ginčijamo sprendimo
421 konstatuojamoji dalis).
Antra, tam, kad būtų užtikrintas pakankamas baudos atgrasomasis poveikis, Komisija nusprendė WWTE skirtai pradinei baudai
taikyti dauginimo koeficientą 1,5, t. y. padidinti ją 50 %, o ieškovei skirtai pradinei baudai taikyti dauginimo koeficientą
2, t. y. padidinti ją 100 % (ginčijamo sprendimo 423 konstatuojamoji dalis). Ji nusprendė, kad nors šie du perdirbėjai Ispanijoje
užima santykinai nedideles žaliavinio tabako pirkimo rinkos dalis, jie priklauso tarptautinėms bendrovėms, turinčioms didelę
finansinę ir ekonominę galią, ir kad, „be to“, jie veikė „atitinkamoms patronuojančioms bendrovėms darant lemiamą įtaką“ (ginčijamo
sprendimo 422 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į šias įvairias aplinkybes, ginčijamo sprendimo 424 konstatuojamojoje dalyje perdirbėjams ir
Deltafina
Komisija nustatė tokias pradines baudas:
–
Deltafina
:                8 000 000 eurų,
–
Cetarsa
:                         8 000 000 eurų,
–        Ieškovei:            1 800 000 eurų x 2 = 3 600 000 eurų,
–        WWTE:             1 800 000 eurų x 1,5 = 2 700 000 eurų,
–
Taes
:                         200 000 eurų.
Dėl augintojų atstovų kartelio Komisija nusprendė, kad kiekvienam jų reikia skirti tik simbolinę 1 000 eurų baudą (ginčijamo
sprendimo 425 ir 430 konstatuojamosios dalys). Savo poziciją ji grindė visų pirma tuo, kad „kolektyvinėms deryboms dėl tipinių
sutarčių taikoma teisinė sistema gali sukurti neapibrėžtumo situaciją dėl augintojų atstovų ir perdirbėjų elgesio teisėtumo
būtent per kolektyvines derybas dėl tipinių sutarčių“ (ginčijamo sprendimo 428 konstatuojamoji dalis) ir remdamasi tam tikrais
ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamojoje dalyje išdėstytais argumentais. Ji taip pat nurodė, kad svarbu yra tai, jog „pačios
derybos dėl tipinių sutarčių ir jų rezultatai apskritai buvo visuomenei žinomi ir <…> jokia valdžios institucija iki pat procesinių
veiksmų inicijavimo niekada nėra suabejojusi dėl jų atitikties Bendrijos ar Ispanijos teisės nuostatoms“ (ginčijamo sprendimo
429 konstatuojamoji dalis).
2.
Pagrindinių baudų dydžiai
Ginčijamo sprendimo 432 ir 433 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo klausimą dėl pažeidimo, kuriuo kaltinami perdirbėjai
ir
Deltafina
, trukmės. Ji nustatė, kad pažeidimas truko penkerius metus ir keturis mėnesius, o tai reiškia, jog tai buvo ilgos trukmės
pažeidimas. Todėl kiekvienam perdirbėjui ir
Deltafina
ji padidino pradines baudas 50 %.
Taigi ginčijamo sprendimo adresatams buvo nustatytos tokios pagrindinės baudos:
–
Deltafina
: 12 000 000 eurų,
–
Cetarsa
: 12 000 000 eurų,
–        Ieškovei: 5 400 000 eurų,
–        WWTE: 4 050 000 eurų,
–
Taes
: 300 000 eurų,
–        ASAJA: 1 000 eurų,
–        UPA: 1 000 eurų,
–        COAG: 1 000 eurų,
–        CCAE: 1 000 eurų (ginčijamo sprendimo 434 konstatuojamoji dalis).
3.
Sunkinančios ir lengvinančios aplinkybės

Deltafina
skirta pagrindinė bauda buvo padidinta 50 % dėl sunkinančių aplinkybių motyvuojant tuo, kad įgyvendinant perdirbėjų kartelį
ši įmonė atliko organizatorės vaidmenį (ginčijamo sprendimo 435 ir 436 konstatuojamosios dalys).
Kaip lengvinančias aplinkybes ginčijamo sprendimo 437 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad „tie patys veiksniai,
išdėstyti [ginčijamo sprendimo] 427–429 konstatuojamosiose dalyse, [gali] būti taikomi perdirbėjų veiksmams, kiek tai susiję
tik su jų viešomis derybomis ir tipinių sutarčių su augintojų atstovais sudarymu (būtent derybos dėl kainų ribų ir papildomų
sąlygų)“.
Dėl su perdirbėjais sudarytų „slaptų“ susitarimų dėl vidutinės (maksimalios) tiekimo kainos ir kiekvienos žaliavinio tabako
rūšies kiekių paskirstymo, ginčijamo sprendimo 438 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad perdirbėjų veiksmai „buvo
platesnė veikla, nei apibrėžta taikytinoje teisėje, viešose derybose ir susitarimuose su augintojų atstovais“. Tačiau ji pripažino,
kad „viešos augintojų atstovų ir perdirbėjų derybos tam tikru mastu turėjo įtakos materialiam pagrindui (konkrečiai kalbant
apie galimybes susitarti ir patvirtinti bendrą poziciją), kuriuo remdamiesi perdirbėjai galėjo ne tik parengti bendrą poziciją,
kurią jie tvirtino per viešas derybas, bet ir savo slaptą strategiją, susijusią su vidutinėmis (maksimaliomis) tiekimo kainomis
ir kiekiais“.
Atsižvelgdama į šio sprendimo 54 ir 55 punktuose išdėstytus argumentus, Komisija nusprendė 40 % sumažinti ieškovei ir
Deltafina
skirtas pagrindines baudas (ginčijamo sprendimo 438 konstatuojamoji dalis). Taigi ieškovei skirtos pagrindinės baudos dydis
yra 3 240 000 eurų (ginčijamo sprendimo 439 konstatuojamoji dalis).
4.
Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytas maksimalus baudos dydis
Ginčijamo sprendimo 440–447 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo, ar reikia skirtingiems adresatams skirtas pagrindines
baudas sumažinti, kad jos neviršytų Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytos 10 % nuo apyvartos ribos.
Ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad tuo atveju, kai nagrinėjamos įmonės priklauso grupei
ir yra įrodyta, jog tų įmonių patronuojančios bendrovės joms darė lemiamą įtaką ir dėl to yra solidariai atsakingos už jų
dukterinėms bendrovėms skirtų baudų sumokėjimą, nustatant minėtą didžiausią baudos dydį turi būti atsižvelgta į tos grupės
apyvartą pasaulio mastu.
Ginčijamo sprendimo 442 konstatuojamojoje dalyje priminusi, kad
Dimon
yra solidariai atsakinga už ieškovei skirtos baudos sumokėjimą, to paties sprendimo 446 konstatuojamojoje dalyje Komisija
nusprendė, kad minėtos baudos nereikia mažinti, nes 2003 m. konsoliduota
Dimon
apyvarta buvo 1 271 700 000 JAV dolerių. Ieškovei skirta bauda iki pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo liko 3 240 000 eurų
(ginčijamo sprendimo 447 konstatuojamoji dalis).
5.
Pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymas
Ginčijamo sprendimo 448–456 konstatuojamosiose dalyse Komisija pareiškė nuomonę apie pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymą
perdirbėjams ir
Deltafina
.
Pirmiausia ji nurodė, kad pastarieji pateikė prašymą jiems taikyti šį pranešimą iki pranešimo apie kaltinimus pateikimo (ginčijamo
sprendimo 449 konstatuojamoji dalis).
Antra, ji konstatavo, jog pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktas yra taikomas perdirbėjams. Ji nurodė, jog nors jau turėjo
daugumą pagrindinių įrodymų, patvirtinančių padarytą pažeidimą, perdirbėjų pateikta informacija padėjo jį išaiškinti ir įrodyti
(ginčijamo sprendimo 450 ir 451 konstatuojamosios dalys).
Trečia, Komisija nusprendė, jog atsižvelgus į tai, kad
Taes
bendradarbiavimas per procedūrą buvo „labai vertingas“, ypač dėl
Deltafina
dalyvavimo darant pažeidimą, ir į tai, kad ji niekada neneigė pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktų, jai skirta bauda
turėtų būti sumažinta 40 % pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies pirmą ir antrą įtraukas (ginčijamo sprendimo
452 konstatuojamoji dalis).
Ketvirta, Komisija nurodė, jog nors
Cetarsa
ir WWTE suteikta informacija buvo reikšminga, tačiau ji nebuvo tokia vertinga jos atliekamam tyrimui kaip
Taes
pateikta informacija (ginčijamo sprendimo 453 konstatuojamoji dalis). Ji teigė, kad atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus
Cetarsa
ir WWTE tvirtino, kad, „pirma, perdirbėjų kartelis dėl vidutinių (maksimalių) tiekimo kainų ir, antra, įvairios augintojų
ir perdirbėjų sudarytos sutartys dėl vidutinės kainos kiekvienam augintojų susivienijimui yra identiški ir kad dėl to perdirbėjų
ir augintojų veiksmų galimas antikonkurencinis poveikis vienas kitą panaikina“, o vėliau nurodė, kad šis teiginys neatitinka
tikrovės. Atsižvelgdama į šią informaciją, Komisija nusprendė šiems dviem perdirbėjams skirtas baudas sumažinti 25 % pagal
pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies pirmą įtrauką.
Penkta, kalbėdama apie ieškovę Komisija nurodė, jog ši taip pat pateikė vertingos informacijos, tačiau atsakyme į pranešimą
apie kaltinimus ji, „kaip ir
Cetarsa
bei WWTE“, neigė faktus (ginčijamo sprendimo 454 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodė, kad ieškovė neigė, jog perdirbėjų
susitarimai dėl vidutinių (maksimalių) tiekimo kainų buvo slapti. Atsižvelgdama į šias aplinkybes Komisija 20 % sumažino jai
skirtą baudą.
Šešta, Komisija 10 % sumažino
Deltafina
skirtą baudą (ginčijamo sprendimo 456 konstatuojamoji dalis).
6.
Galutinis baudų dydis
Remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, ginčijamo sprendimo adresatėmis esančioms įmonėms ir įmonių asociacijoms
Komisija nustatė tokias baudas:
–
Deltafina
: 11 880 000 eurų,
–
Cetarsa
: 3 631 500 eurų,
–        Ieškovei: 2 592 000 eurų,
–        WWTE: 1 822 500 eurų,
–
Taes
: 108 000 eurų,
–        ASAJA: 1 000 eurų,
–        UPA: 1 000 eurų,
–        COAG: 1 000 eurų,
–        CCAE: 1 000 eurų (ginčijamo sprendimo 458 konstatuojamoji dalis).

Dimon
buvo pripažinta solidariai atsakinga už ieškovei, o SCC, SCTC ir TCLT – už WWTE skirtos baudos sumokėjimą (ginčijamo sprendimo
458 konstatuojamoji dalis ir 3 straipsnis).

Procesas ir šalių reikalavimai
Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje pateiktu 2005 m. sausio 22 d. pareiškimu ieškovė pareiškė
šį ieškinį.
Viena diena anksčiau SCC, SCTC ir TCLT pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo (byla T‑24/05), o WWTE – ieškinį
dėl tuo sprendimu jai skirtos baudos sumažinimo (byla T‑37/05).
2005 m. sausio 28 d.
Dimon
pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies arba, nepatenkinus šio reikalavimo, dėl šiuo sprendimu jai
skirtos baudos sumažinimo (byla T‑41/05).
2005 m. rugpjūčio 17 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu raštu ieškovė paprašė sujungti šią bylą su bylomis T‑24/05,
T‑37/05 ir T‑41/05.
2005 m. rugsėjo 7 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktame rašte Komisija Bendrajam Teismui nurodė, kad mano, jog sujungus
keturias bylas procesas netaps veiksmingesnis ir kad jis turi nuspręsti, ar tenkinti prašymą sujungti bylas.
Bendrasis Teismas nepatenkino šio prašymo sujungti bylas.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį
ir, taikydamas Procedūros reglamento 64 straipsnyje nurodytas proceso organizavimo priemones, paprašė šalių atsakyti į tam
tikrus klausimus. Šalys tai padarė per nustatytą terminą.
Per 2009 m. rugsėjo 9 d. teismo posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus
klausimus.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        iš dalies panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį,
–        sumažinti Komisijos jai skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškiniui pagrįsti ieškovė nurodo keturis pagrindus, susijusius su:
–        pirma, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies bei proporcingumo ir vienodo požiūrio principų pažeidimu ir motyvavimo
nebuvimu,
–        antra, su vienodo požiūrio principo pažeidimu,
–        trečia, su teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu,
–        ketvirta, su pranešimo dėl bendradarbiavimo ir proporcingumo, teisėtų lūkesčių apsaugos bei vienodo požiūrio principų pažeidimu.
Pirmasis ieškinio pagrindas iš esmės nurodytas reikalavimui dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies pagrįsti. Kiti trys
pagrindai nurodyti reikalavimams dėl minėto sprendimo pakeitimo pagrįsti.
A –
Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies bei proporcingumo ir vienodo požiūrio
principų pažeidimu ir motyvavimo nebuvimu
Pirmasis ieškinio pagrindas sudarytas iš trijų dalių. Dvi pirmos susijusios su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies
ir proporcingumo principo pažeidimu, tačiau antra dalis nurodyta kaip pirmos dalies alternatyva. Trečia dalis, nurodyta dublike,
susijusi su vienodo požiūrio principo pažeidimu ir nemotyvavimu. Trečia dalis bus nagrinėjama anksčiau už antrą.
1.
Dėl pirmos dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies ir proporcingumo principo pažeidimu, kiek tai
susiję su solidariu baudos mokėjimu
a)     Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija klaidingai pripažino
Dimon
solidariai atsakinga už pažeidimą ir kad dėl to ji negali pagrįstai remtis jos konsoliduota apyvarta taikydama Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytą 10 % nuo apyvartos ribą. Ji nurodo, kad per paskutinius finansinius metus iki
ginčijamo sprendimo priėmimo jos apyvarta buvo 8 163 815 eurų, ir mano, kad jai skirta bauda smarkiai viršija minėtą ribą.
Savo teiginiams pagrįsti, pirma, ieškovė nurodo, kad Komisijos nurodytos faktinės aplinkybės
Dimon
atsakomybei pripažinti yra nereikšmingos ir kad neįrodyta, jog pastaroji jai darė lemiamą įtaką, kiek tai susiję su jos dalyvavimu
vykdant nagrinėjamą pažeidimą.
Šiuo aspektu, visų pirma, ieškovė, nurodžiusi turinti „vietos vadovybę“, pateikia toliau išdėstytus argumentus, kuriais pagrindžiama,
kad ji buvo visiškai savarankiška, kiek tai susiję su žaliavinio tabako pirkimu:
–        nė viena
Dimon
grupės įmonė nedarė nei tiesioginės, nei netiesioginės įtakos minėtai veiklai,
–        kai ją įsigijo
Intabex
, ši sudarė „vadovavimo sutartį“ (toliau – vadovavimo sutartis) su jos generaliniu direktoriumi B., pagal kurią jam buvo suteiktos
„išimtinai visos“ galios, susijusios su bendrovės valdymu ir, konkrečiai, su pirkimo planavimu ir valdymu (įskaitant metinio
biudžeto rengimą bei sutarčių su augintojų susivienijimais sudarymą),
–        jos valdyba niekada neįgyvendino vidaus procedūrų ar sistemų, prie kurių B. būtų turėjęs prisiderinti, ir jokia aplinkybė
vadovavimo sutartyje nesuteikia galimybės tvirtinti, kad jo veiksmus iš anksto ar vėliau turėjo patvirtinti valdyba,
–        nė vienas valdybos ar personalo narys, išskyrus B., neturėjo teisės dalyvauti žaliavinio tabako pirkimo sutarčių valdyme,
derybose ar sudaryme arba kištis į sutartinius santykius su augintojais,
–        kai ją įsigijo
Intabex
, pastaroji paliko B. ieškovės valdybos pirmininko poste ir paskyrė kitus tris valdybos narius, iš kurių du priklausė
Intabex
bendrovių grupei (konkrečiai T. ir G.), o trečiasis buvo „nepriklausomas specialistas“,
–        kai ją įsigijo
Intabex
, buvusi B. komanda, atsakinga už vadovavimą ir pirkimo valdymą, liko dirbti,
–        nė vienas jos valdybos narys tuo pačiu metu nebuvo nei
Intabex
ar
Dimon
valdybos ar valdymo organų narys, nei dirbo minėtose bendrovėse,
–        ji nesikonsultavo nei su
Dimon
, nei su jokia kita
Dimon
grupės bendrove dėl savo pirkimų politikos ar nagrinėjamų konkurencijos ribojimo veiksmų,
–        ji negavo nurodymų nei iš
Dimon
, nei iš jokios kitos
Dimon
grupės bendrovės dėl dalyvavimo darant nagrinėjamą pažeidimą,
–        Komisijos bylos dokumentuose nėra jokių įrodymų, kad
Dimon
ar kuri nors kita
Dimon
grupės bendrovė tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimą.
Antra, ieškovė neigia perdavusi bendrovei
Dimon
„veiklos ataskaitas“ ir „vietos ataskaitas“, nurodytas ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamojoje dalyje. Ji teigia, kad Komisija
neturi jokių įrodymų, jog šios ataskaitos buvo perduotos asmenims, nepriklausantiems jos valdybai ar valdymo organams. Ji
tvirtina, kad nors minėtos ataskaitos ir buvo nuolat verčiamos į anglų kalbą, tai tik dėl to, kad T., kuris ispaniškai nekalbėjo
ir kuris 1998 m. dirbo Jungtinėje Karalystėje įsteigtoje
Dimon
grupės bendrovėje
Dimon International Services Ltd.
bei teikė veiklos paslaugas, galėtų lengviau vykdyti savo funkcijas. Ji teigia, kad nors aptariamos ataskaitos ir buvo siunčiamos
T. į minėtos bendrovės būstinę, tai ne todėl, kad jis buvo tos bendrovės valdybos narys, o todėl, kad jis ten dirbo ir ten
gaudavo visą jam skirtą korespondenciją iš ieškovės.
Trečia, ieškovė teigia, kad nė vienas ginčijamo sprendimo 397 konstatuojamojoje dalyje nurodytas laiškas taip pat nebuvo adresuotas
Dimon.
Ji susirašinėjo, pirma, su T., kuris buvo jos valdybos narys, ir, antra, su S., kuris nuo 2000 m.
Dimon International Services
užėmė veiklos koordinavimo Europoje pareigas. Ji tvirtina, kad dauguma tų laiškų neturėjo nieko bendro su jos žaliavinio
tabako pirkimo politika arba su jai inkriminuojamais veiksmais. Ji teigia, kad 2000 m. spalio 30 d. ir 2001 m. gegužės 9 d.
B. išsiųstuose laiškuose S. pastarasis miglotai ir bendrais bruožais informuojamas apie viešus ir žinomus faktus, t. y., apie
tai, kad vyksta kolektyvinės derybos dėl kainų tarp, iš vienos pusės, perdirbėjų ir, iš kitos pusės, augintojų susivienijimų
bei žemės ūkio profesinių sąjungų. Dėl 1998 m. gruodžio 14 d. B. faksogramos reikia pasakyti, kad jis buvo siųstas
Dimon International Inc.
, o ne
Dimon
, ir kad jame buvo kalbama tik apie klausimus, susijusius su perdirbto tabako pardavimo sutartimi, kurią ieškovė buvo sudariusi
su
Deltafina
prieš tai, kai buvo integruota į
Dimon
grupę.
Dublike ieškovė neigia T. ir S. Komisijos priskirtą vaidmenį ir funkcijas bei pateikia tokius argumentus:
–        nė viename bylos dokumente nenurodyta, kad T.
Dimon
perduodavo informaciją, kurią gaudavo kaip ieškovės valdybos narys, arba kad jis prižiūrėjo ieškovės pirkimo politiką, kad
galėtų apie ją informuoti
Dimon
,
–        T. nevykdė svarbių funkcijų
Dimon
grupėje ir nebuvo atsakingas už ieškovės veiklos integravimą į minėtą grupę,
–        1998 m. rugpjūčio mėn., po kilusio ginčo tarp
Dimon
ir T. šeimos, T. pasitraukė iš
Dimon International Services
užimamų valdybos nario pareigų,
–        kitų
Dimon
grupės bendrovių, kurios „nelabai reikšmingos“, valdybos nariu T. buvo tik laikinai,
–        tuo metu, kai gavo vienintelius du laiškus, kuriuose kalbama apie ginčijamus konkurenciją ribojančius veiksmus, S. buvo
Dimon International Services
darbuotojas ir nebuvo kurios nors
Dimon
grupės bendrovės valdybos narys,
–        S. niekada nevykdė veiklos, susijusios su ieškovės žaliavinio tabako pirkimo politika ir niekada nebuvo
Dimon
darbuotojas ar jos valdybos narys.
Antra, ieškovė teigia, kad, remiantis ginčijamo sprendimo 371–374 konstatuojamosiose dalyse Komisijos nurodyta teismų praktika
ir būtent šio sprendimo 29 punkte minėto sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
28 ir 29 punktais, darytina išvada, jog vien to, kad patronuojanti bendrovė valdo visą dukterinės bendrovės kapitalą, nepakanka
preziumuoti, jog ji daro lemiamą įtaką. Kad būtų galima patronuojančiai bendrovei inkriminuoti dukterinės bendrovės daromą
pažeidimą, reikia net tik žinoti, kokią jos turto dalį ji valdo, bet ir papildomų įrodymų, ypač tokiais atvejais kaip šioje
byloje, kai nagrinėjamos bendrovės nesutiko, jog per administracinę procedūrą būtų taikoma ši prezumpcija.
Ieškovė teigia, kad šioje byloje tokių įrodymų nėra. Konkrečiai ji pažymi, kad
Dimon
nedarė jokios įtakos jos žaliavinio tabako pirkimo politikai ir kad neįrodyta, jog minėta bendrovė tiesiogiai dalyvavo darant
pažeidimą ar davė nurodymą jį daryti. Ji tvirtina, jog tai, kad patronuojanti bendrovė gavo atsitiktinės ir netikslios informacijos
apie tam tikrus konkurenciją ribojančius jos dukterinės bendrovės veiksmus, niekada „savaime ir atskirai“ nebuvo laikoma pakankamu
įrodymu, kad patronuojanti bendrovė galėtų būti pripažinta atsakinga už dukterinės bendrovės veiksmus. Remiantis teismų praktika,
būtina, jog patronuojanti bendrovė būtų nuolat informuojama apie kartelio veiklą ir kad galėtų labai tiksliai žinoti, kokius
konkurenciją ribojančius veiksmus vykdo jos dukterinė bendrovė. Tačiau ieškovė niekada neteikė duomenų
Dimon
apie pirkimo politiką ir tuo labiau apie veiksmus, kuriais ji kaltinama.
Komisija mano, kad pirmojo ieškinio pagrindo pirma dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Komisija visų pirma pateikia keletą argumentų, susijusių su įmonės sąvoka konkurencijos teisėje ir su sąlygomis, kuriomis
patronuojanti bendrovė gali būti pripažinta atsakinga už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą. Remdamasi šio sprendimo
29 punkte minėtu sprendimu
EG-Telefunken prieš Komisiją
, klausimu dėl pastarojo aspekto ji teigia, jog reikia, kad patronuojanti bendrovė net tik galėtų daryti lemiamą įtaką dukterinės
bendrovės veiksmams, bet ir kad ji realiai naudotųsi tokia įtaka.
Konkrečiai kalbėdama apie antrąją šio sprendimo 91 nurodytą sąlygą, Komisija neigia, kad ji reikalauja, jog patronuojanti
bendrovė būtų davusi nurodymą dukterinei įmonei pažeisti EB 81 straipsnį. Ji teigia, kad apibrėžiant šią sąlygą teismų praktikoje
nuolat minimas dukterinės bendrovės nesavarankiškumas nustatant jos bendrą elgesį rinkoje ir tam nereikia įrodyti konkretaus
ryšio su aptariamu pažeidimu.
Komisija tvirtina, jog tarp įrodymų, kad dukterinės bendrovės politika iš tikrųjų buvo kontroliuojama, nurodyta aplinkybė,
jog patronuojančiai bendrovei buvo atstovaujama minėtos dukterinės bendrovės valdyboje. Komisija priduria, kad dukterinė bendrovė
turi mažiau savarankiškumo, kai ji veikia toje pačioje ar glaudžiai susijusioje rinkoje kaip ir jos patronuojanti bendrovė.
Be šių bendrų aplinkybių tam tikros konkrečios aplinkybės leidžia įrodyti, kad patronuojanti bendrovė dalyvauja dukterinės
bendrovės prekybos politikoje ar kad ji nustatė mechanizmus, leidžiančius prižiūrėti šios veiklą.
Be to, Komisija teigia, jog teismų praktikoje pripažinta, kad jei dukterinė bendrovė yra 100 % valdoma patronuojančios bendrovės,
yra preziumuojama, kad ši įgyvendino savo teisę daryti įtaką dukterinės bendrovės elgesiui. Šią prezumpciją patronuojanti
bendrovė gali paneigti pateikusi įrodymų, kad minėta dukterinė bendrovė realiai rinkoje veikia savarankiškai.
Antra, Komisija primena motyvus, dėl kurių ginčijamame sprendime ji nusprendė, kad
Dimon
turėjo būti pripažinta atsakinga už ieškovės padarytą pažeidimą.
Pirma, Komisija nurodo, kad nuo 1997 m. antrojo pusmečio
Dimon
valdė, tarpininkaujant
Intabex
, visą ieškovės kapitalą, todėl buvo galima preziumuoti, kad ji tikrai darė lemiamą įtaką pastarosios veiksmams.
Antra, Komisija teigia, jog šią prezumpciją patvirtina kiti jos byloje esantys įrodymai. Šiuo atveju Komisija visų pirma pažymi,
kad tabako pirkimas ir pardavimas yra pagrindinė
Dimon
grupės veikla, kad nuo 1999 m. didžiąją perdirbto tabako dalį
Dimon
perka iš ieškovės ir kad
Dimon
sudarė įvairias sutartis su
Cetarsa
ir
Deltafina
dėl, atitinkamai, subrangos ir ieškovės tabako pardavimo. Komisija taip pat nurodo, kad ieškovė rengė „veiklos ataskaitas“
ir „vietos ataskaitas“, kuriose buvo išsamiau aprašoma jos veikla ir, be kita ko, perdirbėjų sudaryti susitarimai bei kolektyvinės
derybos su augintojais. Ji pažymi, kad T. gaudavo šių ataskaitų kopijas, nes buvo ieškovės ir kitų
Dimon
grupės įmonių valdybos narys, taigi ir
Dimon
vardu veikiantis tarpininkas. Galiausiai Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamojoje dalyje nurodytus
laiškus ir teigia, kad vienuose jų kalbama apie nagrinėjamus konkurenciją ribojančius veiksmus ir kad jie buvo adresuoti T.
arba S., kurie veikė
Dimon
vardu, o kituose – apie
Dimon
sudarytas sutartis su
Cetarsa
ir
Deltafina
dėl tabako perdirbimo ar pardavimo.
Trečia, Komisija teigia, kad atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus nei ieškovei, nei
Dimon
nepavyko paneigti šio sprendimo 94 punkte išdėstytos prezumpcijos. Ji teigia jog ieškovei nepakanka savaime turėti atskirą
vietos vadovybę, kad galėtų įrodyti, jog veikė savarankiškai, ir nurodo, kad vadovavimo sutartyje nustatyta, jog B. turi laikytis
ieškovės valdybos nustatytų „sistemų“ ir „procedūrų“.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Bendrijos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 59 punktas) ir kad sąvoka „įmonė“
apima bet kurį ekonominę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (2005 m. birželio
28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 112 punktas).
Teismų praktikoje taip pat pažymėta, kad sąvoka „įmonė“ šiomis aplinkybėmis turi būti suprantama kaip reiškianti ūkio subjektą,
net jei teisiniu požiūriu šį ūkio subjektą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (2006 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, C‑217/05, Rink. p. I‑11987, 40 punktas ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DaimlerChrysler prieš Komisiją
, T‑325/01, Rink. p. II‑3319, 85 punktas).
Kai toks ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, pagal asmeninės atsakomybės principą jis turi atsakyti už šį pažeidimą
(šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 145 punktą; 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 78 punktą ir 2007 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ETI ir kt.
, C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 39 punktą).
Dėl klausimo, kokiomis aplinkybėmis juridiniam asmeniui galima taikyti sankcijas, nors jis nepadarė pažeidimo, pažymėtina,
kad nusistovėjusioje teismų praktikoje nustatyta, jog atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali būti inkriminuojama patronuojančiai
bendrovei, be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nenustato
savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus (27 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
132 ir 133 punktai; 1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Geigy prieš Komisiją
, 52/69, Rink. p. 787, 44 punktas ir 1973 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
, 6/72, Rink. p. 215, 15 punktas), visų pirma atsižvelgiant į šių dviejų teisės subjektų ekonominius, organizacinius ir teisinius
ryšius (žr., pagal analogiją, 99 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
117 punktą ir 101 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt
. 49 punktą).
Iš tiesų tokioje situacijoje patronuojanti bendrovė ir dukterinė bendrovė yra vienas ūkio subjektas ir todėl viena įmonė,
kaip nurodyta šio sprendimo 99 ir 100 punktuose minėtoje teismų praktikoje. Taigi ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė kurstė
dukterinę bendrovę padaryti pažeidimą, ir tuo labiau ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, o todėl,
kad jos sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį, Komisija gali patronuojančiai bendrovei adresuoti sprendimą, kuriuo skiriamos
baudos (2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 58 punktas).
Taip pat iš teismų praktikos matyti, kad Komisija negali tik konstatuoti, jog patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką
dukterinės bendrovės elgesiui, bet ir turi patikrinti, ar ši įtaka realiai padaryta (šiuo klausimu žr. 29 punkte minėtų sprendimų
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
137 punktą ir
AEG-Telefunken prieš Komisiją
50 punktą).
Konkrečiu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % jos Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios
dukterinės bendrovės akcijų, pirma, patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką dukterinės bendrovės elgesiui (šiuo klausimu
žr. šio sprendimo 29 punkte minėto Sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
136 ir 137 punktus) ir, antra, egzistuoja prezumpcija, kad minėta patronuojanti bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką dukterinės
bendrovės elgesiui (šiuo klausimu žr. 29 punkte minėtų sprendimų
AEG-Telefunken prieš Komisiją
50 punktą ir
PVC II
961 ir 984 punktus).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas,
kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką dukterinės bendrovės prekybos politikai. Tada Komisija
gali pripažinti, kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent
patronuojanti bendrovė, kuri turi paneigti šią prezumpciją, pateiktų pakankamų įrodymų, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje
elgiasi savarankiškai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 29 punkte minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
29 punktą).
Nors šio sprendimo 29 punkte minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
28 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas nurodė ne tik tai, kad patronuojanti bendrovė turi turėti 100 % dukterinės bendrovės
kapitalo, bet ir kitas aplinkybes, kaip antai, kad nebuvo užginčyta, jog patronuojanti bendrovė darė įtaką dukterinės bendrovės
prekybos politikai arba kad abiem bendrovėms buvo bendrai atstovaujama per administracinę procedūrą, vis dėlto šias aplinkybes
Teisingumo Teismas nurodė tik siekdamas paminėti visus įrodymus, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas grindė savo
motyvus, o ne tam, kad nustatytų šio sprendimo 105 punkte išdėstytai prezumpcijai taikyti keliamą reikalavimą pateikti papildomų
įrodymų, kad patronuojanti bendrovė iš tikrųjų darė įtaką (2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 57 punktas).
Galiausiai reikia pažymėti, kad prezumpcija, susijusi su viso kapitalo valdymu, gali būti taikoma ne tik tada, kai yra tiesioginis
ryšys tarp patronuojančios bendrovės ir dukterinės bendrovės, bet ir tada, kai šis ryšys netiesioginis, t. y. tarp jų įsiterpia
kita dukterinė bendrovė, kaip yra šiuo atveju.
Be to, reikia priminti, kad remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi Komisija gali priimti sprendimą EB 81 straipsnio
1 dalies pažeidimą padariusioms įmonėms skirti baudas, kurios negali viršyti 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvavusių įmonių
praėjusių ūkinių metų apyvartos. Tokia pati nuostata išdėstyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje.
Šiose nuostatose nurodyta apyvarta susijusi, remiantis nusistovėjusia teismų praktika dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalies, su bendra nagrinėjamos bendrovės apyvarta (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 119 punktas; 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 367 punktas ir 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 533 punktas), t. y. bendrovės, kuriai buvo skirta bauda ir kuri
dėl tos priežasties buvo pripažinta atsakinga (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 181 punktas ir 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
, T‑304/02, Rink. p. II‑1887, 116 punktas).
Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje vartojama sąvoka „praėjusieji ūkiniai metai“ turi būti suprantama kaip reiškianti
ūkinius metus, ėjusius prieš Komisijos sprendimo priėmimą, išskyrus ypatingus atvejus, kai remiantis paskutinių ūkinių metų
apyvarta negalima nustatyti nagrinėjamos įmonės realios ekonominės padėties ir šiai įmonei skirtinos baudos dydžio (šiuo klausimu
žr. 2007 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405, 25, 29 ir 30 punktus), tačiau šioje byloje tai neaktualu.
Darytina išvada, kad šioje dalyje keliamas klausimas, ar Komisija pagrįstai nusprendė, kad šioje byloje nagrinėjamą įmonę
sudarė ieškovė ir bendrovė, vadovaujanti grupei, kuriai ji priklauso, t. y.
Dimon
. Jeigu į šį klausimą bus atsakyta teigiamai, atsižvelgiant į šio sprendimo 109–111 punktuose nurodytus principus reikės daryti
išvadą, kad ginčijamo sprendimo 442 ir 446 konstatuojamosiose dalyse Komisija, taikydama minėtą 10 % ribą nuo apyvartos, pagrįstai
atsižvelgė 2003 m.
Dimon
pasiektą konsoliduotą apyvartą.
Nagrinėjant šį klausimą visų pirma reikia nustatyti, kokiais kriterijais vadovavosi Komisija ginčijamame sprendime patronuojančiai
bendrovei priskirdama atsakomybę už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą, ir ar jie atitinka teismų praktikoje šioje srityje
nustatytus principus, o vėliau išsiaiškinti, ar Komisija teisingai taikė tuos kriterijus nuspręsdama, kad ieškovė ir
Dimon
yra vienas ūkio subjektas.
Dėl ginčijamame sprendime Komisijos taikytų kriterijų patronuojančiai bendrovei priskiriant atsakomybę už dukterinės bendrovės
padarytą pažeidimą
Remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad patronuojančiai bendrovei priskirdama atsakomybę už dukterinės bendrovės
padarytą pažeidimą ir paskui ją kartu su dukterine bendrove nurodydama tarp šio sprendimo adresatų bei ją pripažindama solidariai
atsakinga už minėtai dukterinei įmonei skirtos baudos sumokėjimą, Komisija rėmėsi toliau nurodytais argumentais.
Iš pradžių Komisija padarė prielaidą, kad tokią atsakomybę galima priskirti, kai patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė
sudaro vieną ūkio subjektą ir todėl yra viena įmonė pagal EB 81 straipsnį (žr. ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamąją dalį).
Pagrindinis elementas, kuriuo rėmėsi Komisija įrodinėdama, kad patronuojanti bendrovė ir dukterinė bendrovė yra tokioje padėtyje,
– pastarosios savarankiškumo nebuvimas, kiek tai susiję su jos elgesiu rinkoje (žr. ginčijamo sprendimo 371 konstatuojamąją
dalį), o šis savarankiškumo nebuvimas kyla iš to, kad patronuojanti bendrovė daro „lemiamą įtaką“ dukterinės bendrovės elgesiui
(žr. ginčijamo sprendimo 18, 372, 373, 378, 380, 381, 383, 391, 392, 397, 399, 400, 422 ir 441 konstatuojamąsias dalis).
Šiuo klausimu Komisija nusprendė, kad ji negali vien konstatuoti, jog patronuojanti bendrovė galėjo daryti lemiamą įtaką dukterinės
bendrovės elgesiui, bet ir turėjo įrodyti, kad ši įtaka iš tikrųjų buvo daroma (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 18, 376,
384, 391, 392, 397, 399 ir 400 konstatuojamąsias dalis).
Todėl, kaip matyti, be kita ko, iš ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamosios dalies, nors Komisija nusprendė, kad
Sepi
neturėjo atsakyti už
Cetarsa
padarytą pažeidimą, – o vis dėlto valdė beveik 80 % jos kapitalo, – taip atsitiko būtent dėl to, kad Komisijos bylos medžiagoje
nebuvo jokių aplinkybių, leidžiančių įrodyti, kad pastaroji savarankiškai nenustato savo elgesio rinkoje.
Taip pat iš ginčijamo sprendimo 18 konstatuojamosios dalies matyti, kad priežastis, dėl kurios Komisija nei
Universal
, nei jos 100 % valdomos dukterinės bendrovės
Universal Leaf
nepripažino atsakingomis už pastarosios 90 % valdomos dukterinės bendrovės
Taes
neteisėtus veiksmus, yra ta, jog Komisija neturėjo pakankamai įrodymų, kad jos iš tikrųjų pastarajai darė lemiamą įtaką.
Tuos pačius principus Komisija ketino taikyti ir WWTE patronuojančių bendrovių atveju, kiek tai susiję su laikotarpiu iki
1998 m. gegužės mėnesio. Todėl iš pradžių ji siekė įrodyti, kad šios patronuojančios bendrovės kontroliavo WWTE kartu su jos
prezidentu ir dviem jo šeimos nariais, taip leisdama suprasti, kad jos galėjo daryti lemiamą įtaką šios bendrovės elgesiui
(žr. ginčijamo sprendimo 388–391 konstatuojamąsias dalis). Vėliau, remdamasi ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje
išdėstytais įrodymais, Komisija stengėsi įrodyti, kad minėtos patronuojančios bendrovės WWTE elgesiui iš tikrųjų darė tokią
įtaką (žr. ginčijamo sprendimo 391, 392 ir 400 konstatuojamąsias dalis).
Be to, Komisija pažymėjo, kad konkrečiu atveju, kai patronuojanti bendrovė valdo visą dukterinės bendrovės kapitalą, remiantis
teismų praktika galima preziumuoti, kad pirmoji iš tikrųjų daro lemiamą įtaką antrosios elgesiui (žr. ginčijamo sprendimo
372 konstatuojamąją dalį).
Vis dėlto šioje byloje tam, kad tokioje padėtyje esančioms patronuojančioms bendrovėms priskirtų atsakomybę už jų dukterinės
bendrovės padarytą pažeidimą, Komisija nusprendė neapsiriboti šia prielaida, o remtis ir faktinėmis aplinkybėmis, kad įrodytų,
jog šios patronuojančios bendrovės iš tikrųjų darė lemiamą įtaką dukterinei įmonei, ir todėl patvirtintų minėtą prezumpciją
(žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 372, 375, 376 ir 378 konstatuojamąsias dalis).
Todėl iš ginčijamo sprendimo 18 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, kad, nors Komisija
Deltafina
vadovaujančios ir tarpinės patronuojančių bendrovių, t. y.
Universal
ir
Universal Leaf
, nepripažino atsakingomis už jų dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus, nepaisant to, kad jos pirmąją kontroliavo 100 %,
ji tai darė dėl tos priežasties, jog neturėjo pakankamai įrodymų, kad jos iš tikrųjų darė lemiamą įtaką minėtai dukterinei
įmonei. Taip pat reikia aiškinti ir ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamąją dalį, nors ji suformuluota kiek dviprasmiškai.
Konkrečiai, nors Komisija šioje konstatuojamojoje dalyje pareiškia, kad bylos medžiagoje „nėra jokių požymių, kad
Universal
<…> ir
Universal Leaf
praktiškai dalyvavo [ginčijamame sprendime] nagrinėjamose aplinkybėse“, vis dėlto skaitoma kartu su to sprendimo 18 konstatuojamąja
dalimi ir atsižvelgiant į jo kontekstą, kad toks pareiškimas negali būti aiškinamas taip, kad jis reiškia, jog priežastis,
dėl kurios Komisija šioms dviem patronuojančioms bendrovėms, – ar bet kurioms kitoms patronuojančioms bendrovėms, – netaikė
atsakomybės, yra ta, kad jos nedalyvavo darant pažeidimą.
Taip pat iš ginčijamo sprendimo 18 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, kad priežastis, dėl kurios Komisija
Intabex
netaikė atsakomybės už ieškovės neteisėtus veiksmus, nors ji ją kontroliavo 100 %, yra ta, kad nebuvo pakankamai įrodymų,
jog
Intabex
iš tikrųjų darė lemiamą įtaką dukterinei įmonei, nes ji dalyvavo tik finansiškai (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamąją
dalį).
Tačiau būtent dėl to, kad, kalbant apie laikotarpį nuo 1998 m. gegužės mėn., tokių įrodymų, susijusių su WWTE patronuojančiomis
bendrovėmis, tariamai buvo, ir jie papildė aplinkybę, kad tos patronuojančios bendrovės valdė visą arba tik kelis mėnesius
beveik visą dukterinės bendrovės kapitalą, Komisija minėtoms patronuojančioms bendrovėms priskyrė atsakomybę už pažeidimą
(žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 375, 393, 396 ir 398 konstatuojamąsias dalis).
Tokį patį požiūrį Komisija ketino taikyti ir
Dimon
atveju. Todėl pripažindama, kad ji yra atsakinga už ieškovės neteisėtus veiksmus nuo 1997 m. antrojo pusmečio, Komisija ne
tik rėmėsi prezumpcija, kad nuo to laiko ji valdė visą ieškovės kapitalą (žr. ginčijamo sprendimo 375, 377 ir 378 konstatuojamąsias
dalis), bet ir atsižvelgė į tam tikras papildomas aplinkybes, įrodančias, kad ji iš tikrųjų darė lemiamą įtaką minėtos įmonės
elgesiui (žr. ginčijamo sprendimo 375 ir 378–380 konstatuojamąsias dalis).
Tokią išvadą galima daryti remiantis būtent ginčijamo sprendimo 378 konstatuojamosios dalies antru sakiniu, net jei ten nurodyta,
kad minėtais papildomais įrodymais patvirtinama, jog
Dimon
„galėjo“ daryti tokią įtaką (žr. šio sprendimo 33 punktą). Tiesą pasakius, atsakyme į raštu pateiktą Bendrojo Teismo klausimą
Komisija pati pripažįsta, kad šis sakinys galėjo būti „suformuluotas aiškiau“. Tačiau skaitant kartu su ginčijamo sprendimo
372 ir 377 konstatuojamosiomis dalimis ir to paties sprendimo 378 konstatuojamosios dalies pirmu sakiniu jį galima suprasti
tik taip, kaip nurodyta šio sprendimo 126 punkte.
Galiausiai Komisija išnagrinėjo, ar galima pritarti atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus nagrinėjamų dukterinių bendrovių
(ir (arba) jų patronuojančių bendrovių) pateiktiems argumentams, kuriais jos siekė įrodyti, kad rinkoje veikė savarankiškai
(žr., be kita ko, 381 ir 399 konstatuojamąsias dalis). Taigi,
Dimon
pateiktus argumentus ji atmetė kaip neįtikinamus ir konkrečiai nurodė, kad „dėl to, jog dukterinė bendrovė Ispanijoje turi
vietos vadovybę, negalima atmesti
Dimon
galimybės daryti lemiamą įtaką tai dukterinei įmonei“ (ginčijamo sprendimo 381 konstatuojamoji dalis).
Reikia pažymėti, kad šio sprendimo 115–117, 121 ir 122 punktuose išdėstytą požiūrį Komisija taikė ne tik vadovaujančioms patronuojančioms
bendrovėms, bet ir tarpinėms patronuojančioms bendrovėms, kaip tai įrodo, kalbant apie pastarąsias,
Universal Leaf
,
Intabex
, SCTC ir TCLT atvejai.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad minėtas metodas, – nenagrinėjant klausimo, ar jis buvo teisingai taikomas ieškovėms, nes
šis klausimas bus nagrinėjamas vėliau, – visiškai atitinka teismų praktikoje šioje srityje nustatytus principus, kurie priminti
šio sprendimo 99–108 punktuose.
Beje, kalbant apie konkretų atvejį, kai patronuojanti bendrovė valdo visą dukterinės bendrovės, padariusios Bendrijos konkurencijos
taisyklių pažeidimą, kapitalą, Komisija rėmėsi ne tik teismų praktikoje nustatyta prezumpcija (žr. šio sprendimo 105 ir 106 punktus),
kad įrodytų, jog pirmoji iš tikrųjų daro lemiamą įtaką antrosios prekybos politikai, bet ir atsižvelgė į kitas faktines aplinkybes,
patvirtinančias, kad tokia įtaka daroma. Per teismo posėdį Komisija dėl šio klausimo pažymėjo, kad, atsižvelgdama į ginčijamo
sprendimo priėmimo momentu taikytiną teismų praktiką, ji taip pasielgė iš atsargumo.
Vis dėlto taip elgdamasi Komisija tik padidino įrodymų patikimumą, reikalingą tam, kad nuspręstų, jog sąlyga, susijusi su
realiu lemiamos įtakos darymu, įrodyta, visiškai laikydamasi pagrindinės ūkio subjekto sąvokos, kuri teismų praktikoje visada
siejama su atsakomybės už pažeidimus taikymu vieną įmonę sudarantiems juridiniams asmenims.
Reikia pažymėti, kad tais atvejais, kai byloje, kurioje nagrinėjamas kelių atskirų įmonių padarytas pažeidimas, Komisija remdamasi
teismų praktika nustato tam tikrą metodą, kad išsiaiškintų, ar reikia taikyti atsakomybę tiek realiai šį pažeidimą padariusioms
dukterinėms bendrovėms, tiek jų patronuojančioms bendrovėms, ji privalo, išskyrus ypatingas aplinkybes, remtis tais pačiais
kriterijais visų įmonių atžvilgiu. Komisija privalo laikytis vienodo požiūrio principo, pagal kurį, remiantis teismų praktika,
reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti
objektyviai pagrįstas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas). Reikia konstatuoti, kad Komisija irgi laikosi tokios nuomonės, nes ginčijamo sprendimo
384 konstatuojamojoje dalyje ji pažymi, kad „nors konkrečios aplinkybės, dėl kurių [ji] <…> patronuojančią bendrovę gali pripažinti
atsakinga už dukterinės bendrovės veiksmus, kiekvienu atveju gali skirtis, nediskriminavimo principas nepažeidžiamas, jeigu
atsakomybės principai taikomi nuosekliai“.
Dėl vieno ūkio subjekto, kurį sudaro ieškovė ir
Dimon
, egzistavimo
Reikia išnagrinėti, ar Komisija teisingai taikė šio sprendimo 115–117, 121 ir 122 punktuose nurodytus kriterijus darydama
išvadą, kad ieškovė ir
Dimon
sudaro vieną ūkio subjektą nuo 1997 m. antrojo pusmečio, ir todėl
Dimon
pripažino solidariai atsakinga už pažeidimą ir baudos sumokėjimą bei ją nurodė tarp ginčijamo sprendimo adresatų.
Yra žinoma, kad laikotarpiu nuo 1997 m. lapkričio 18 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos
Dimon
per
Intabex
valdė visą ieškovės kapitalą. Todėl negalima paneigti, kad visu šiuo laikotarpiu
Dimon
galėjo daryti lemiamą įtaką pastarosios elgesiui (žr. šio sprendimo 105 punktą).
Todėl reikia išsiaiškinti, ar, kaip teigia Komisija, tuo laikotarpiu
Dimon
realiai darė lemiamą įtaką.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad ginčijamame sprendime, kiek tai susiję su dukterinėmis bendrovėmis, kurias 100 % valdo
patronuojančios bendrovės, Komisija, pastarosioms priskirdama atsakomybę už minėtų dukterinių bendrovių padarytą pažeidimą,
nusprendė ne tik remtis šio sprendimo 105, 106 ir 121 punktuose minėta prezumpcija, bet ir atsižvelgti į papildomas aplinkybes,
įrodančias, kad iš tikrųjų buvo daroma lemiama įtaka (žr. šio sprendimo 122–127 punktus).
Todėl reikia patikrinti, ar ginčijamame sprendime Komisijos nurodytos aplinkybės, papildančios įrodymą, kad
Dimon
valdė visą ieškovės kapitalą, teisiškai įrodo, kad per nagrinėjamą laikotarpį
Dimon
iš tikrųjų darė lemiamą įtaką ieškovės elgesiui. Šios aplinkybės pateiktos ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamojoje dalyje
bei to sprendimo 303 ir 305 išnašose. Iš esmės tai yra dvi atskiros ataskaitos ir laiškai, kuriuos, pasak Komisijos, ieškovė
adresavo
Dimon
.
Jei atsakymas bus teigiamas, reikės išsiaiškinti, ar šio sprendimo 84 punkte nurodyti ieškovės teiginiai sudaro galimybę paneigti
šią išvadą.
–       Dėl „veiklos ataskaitų“ ir „vietos ataskaitų“
Komisija mini keletą ieškovės parengtų „veiklos ataskaitų“ ir „vietos ataskaitų“ ir nurodo, kad jos dažniausiai įrodo nagrinėjamus
neteisėtus veiksmus. Šių ataskaitų, kurios išvardytos ginčijamo sprendimo 303 išnašoje, yra keturiolika ir jos apima laikotarpį
nuo 1998 m. gruodžio mėn. iki 2001 m. gegužės mėn.
Visų pirma reikia pažymėti, kad minėtose ataskaitose yra išsamios informacijos ne tik apie įvairius ieškovės komercinės veiklos
aspektus, kaip antai žaliavinio tabako pirkimo kampanijų eiga (nupirkti kiekiai, pirkimo kainos ir pan.), perdirbto žaliavinio
tabako kiekiai ir su
Cetarsa
sudarytos dalies jos tabako smulkinimo sutartys, ar apie tabako sektorių reglamentuojančių teisės aktų pokyčius ir vykusius
susitikimus su
Anetab
ir žemės ūkio profesinėmis sąjungomis bei augintojų susivienijimais, bet ir apie nagrinėjamus neteisėtus veiksmus, kaip pažymėta
ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamojoje dalyje.
Taip pat reikia pažymėti, kad remiantis bylos medžiaga darytina išvada, jog aptariamas ataskaitas parengė B. ir kad, remiantis
ieškovės parodymais, jos buvo skirtos jos valdybos nariams.
Dėl pastarojo aspekto reikia pažymėti, kad tą pačią dieną, kai įsigijo visas ieškovės akcijas,
Dimon
, veikianti per jai 100 % priklausančią dukterinę įmonę
Intabex
, kuri ieškovės veikloje dalyvavo tik finansiškai, pakeitė tris iš keturių valdybos narių ir į ją paskyrė du asmenis (G. ir
T.), kurie jau tuo metu ėjo pareigas kitose
Dimon
grupės įmonėse. Taigi tuo metu G. taip pat buvo Ispanijoje buveinę turinčios
Intabex
dukterinės bendrovės
Compañia de Filipinas, SA
., veikiančios juodojo tabako gamybos srityje, vykdomasis direktorius, T. taip pat dirbo
Dimon International Services
ir buvo šios bendrovės valdybos narys (iki 1998 m. rugpjūčio mėn.).
Tokiomis aplinkybėmis svarbu pažymėti, kokios svarbos funkcijas T. vykdė
Dimon
grupėje. Be to, kad buvo ieškovės valdybos narys visą pažeidimo darymo laikotarpį ir
Dimon International Services
valdybos narys iki 1998 m. rugpjūčio mėn., T. taip pat posėdžiaudavo kitų dviejų
Dimon
grupės bendrovių valdybose, t. y.
Intabex Holding Worldwide, SA
(nuo 1998 m. iki 1999 m.) ir
LRH Travel Ltd
(iki 2000 m. lapkričio mėn.). Be to, kaip nurodė ieškovė atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, viena jo užduočių buvo „užtikrinti
veiksmingą
Intabex
grupės integraciją į
Dimon
grupę“. Be to, kaip išsamiau bus paaiškinta šio sprendimo 160 punkte, reikia paminėti ir faktą, kad remiantis įvairiais bylos
medžiagoje esančiais laiškais darytina išvada, jog ieškovė konsultuodavosi su T. klausimais apie savo komercinę veiklą arba
prašydavo jo pritarimo prieš priimdama tam tikrus svarbius sprendimus. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, Komisija galėjo pagrįstai
teigti, kad T. veikė
Dimon
grupei vadovaujančios bendrovės, t. y.
Dimon
, vardu ir atliko tarpininko tarp jos ir ieškovės vaidmenį. Tai, kad tarp T. ir
Dimon
kilo ginčas, dėl kurio 1998 m. rugpjūčio mėn. ji pašalino T. iš
Dimon International Services
valdybos, nesukelia jokių abejonių dėl tokios išvados. Nuo to laiko T. ne tik toliau dirbo toje bendrovėje, bet buvo ir ieškovės,
Intabex Holding Worldwide
ir
LRH Travel
valdybos narys.
Šio sprendimo 142–144 punktuose išdėstytos aplinkybės įrodo, kad per į ieškovės valdybą paskirtus narius, ypač T.,
Dimon
ketino prižiūrėti jos veiklą ir pasiekti, kad ta veikla būtų plėtojama laikantis
Dimon
grupės prekybos politikos. Todėl net jei nagrinėjamos „veiklos ataskaitos“ ir „vietos ataskaitos“ formaliai buvo perduodamos
minėtiems nariams, o ne tiesiogiai
Dimon
, Komisija galėjo ginčijamo sprendimo 380 konstatuojamojoje dalyje pagrįstai teigti, jog minėta bendrovė buvo informuota apie
šių ataskaitų turinį ir, svarbiausia, apie nagrinėjamus neteisėtus veiksmus. Tokia išvada grindžiama ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamojoje
dalyje nurodytu faktu, jog minėtos ataskaitos buvo nuolat verčiamos iš ispanų į anglų kalbą, kuri yra
Dimon
darbo kalba.
Galiausiai reikia pažymėti, jog akivaizdu, kad
Dimon
, kuri neabejotinai turėjo galimybę daryti lemiamą įtaką ieškovės veiksmams (žr. šio sprendimo 105 ir 135 punktus), niekada
neprieštaravo neteisėtiems veiksmams, apie kuriuos žinojo, ir prieš dukterinę įmonę nesiėmė jokių priemonių, skirtų nutraukti
tolesnį jos dalyvavimą darant pažeidimą, nepaisydama dėl tokio elgesio gresiančio persekiojimo ar trečiųjų asmenų ieškinių
dėl žalos atlyginimo (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 382 konstatuojamąją dalį). Komisija galėjo pagrįstai daryti išvadą,
kad
Dimon
konkliudentiniais veiksmais pritarė minėtam dalyvavimui darant pažeidimą, ir nuspręsti, kad toks veikimo būdas yra papildomas
požymis, jog daroma lemiama įtaka dukterinės bendrovės elgesiui.
–       Dėl ieškovės ir
Dimon
laiškų
Komisija taip pat remiasi tam tikrais laiškais, kuriais apsikeitė ieškovė ir
Dimon
, bei nurodo, kad kai kuriuose iš jų yra nagrinėjamų neteisėtų veiksmų įrodymų, kituose kalbama apie tabako perdirbimo arba
perdirbto tabako pardavimo sutartis, kurias
Dimon
buvo sudariusi su
Cetarsa
ir
Deltafina
, o trečiuose kalbama apskritai apie Ispanijoje taikomas žaliavinio tabako pirkimo sąlygas ir galiojančius teisės aktus.
Kalbėdama apie laiškus, priklausančiais šio sprendimo 147 punkte nurodytai pirmai kategorijai, ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamojoje
dalyje Komisija kaip pavyzdį daro nuorodą į to sprendimo 168 ir 179 konstatuojamąsias dalis bei į 217 ir 229 išnašas.
Šiuo aspektu visų pirma reikia konstatuoti, kad šiuose laiškuose tikrai kalbama apie nagrinėjamus neteisėtus veiksmus.
Taigi, priešingai nei teigia ieškovė, ginčijamo sprendimo 168 konstatuojamojoje dalyje minėtoje 1998 m. gruodžio 14 d. B.
faksogramoje D. (
Dimon International
, JAV įsteigta
Dimon
grupės dukterinė bendrovė) buvo kalbama ne tik apie perdirbto tabako pardavimo sutartį, kurią ji sudarė su
Deltafina
, bet ir apie minėtus veiksmus. Tai aiškiai nurodyta minėtos faksogramos trečioje pastraipoje, kur B. teigia:
„Kai tik gausiu keturių bendrovių kainas, Jus apie tai informuosiu. Tačiau jau dabar galiu pasakyti, kad per Jūsų apsilankymą
Ispanijoje atrodžiusios didelės problemos jau išspręstos, nes visos įmonės pritarė sutartai 87 [Ispanijos pesetų, (ESP)] (plius
minus 2–3 ESP) kainai [už kg], ir šios kainos yra oficialios, nors mes įtariame, kad
Cetarsa
atliko kitus mokėjimus tokiems gamintojams kaip mes.“
Ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamojoje dalyje kalbama apie 1998 m. gegužės 5 d. B. ataskaitą, skirtą T., kurios kopija
išvakarėse faksograma buvo nusiųsta dviem kitiems ieškovės valdybos nariams. Reikia pažymėti, kad šioje ataskaitoje, kurioje
kalbama apie 1998 m. tabako pirkimo kampaniją, be kita ko nurodyta, kad „[ieškovė] įdėjo didelių pastangų, kad įmonės pasiektų
tam tikrus susitarimus siekdamos išvengti [praėjusiais] metais vykusio kainų karo“, kad „dėl kainų buvo suderėta su profesinėmis
sąjungomis ir [tabako gamintojų susivienijimais]“, kad „pirmą kartą <…> [buvo išvengta] įmonių ginčų ir kiekviena jų galėjo
nusipirkti norimą kiekį“ ir kad „derybos su [šiais susivienijimais] buvo sunkios, tačiau visos įmonės griežtai laikėsi savo
pozicijos ir siekė bendradarbiauti“. Toje pačioje ataskaitoje nurodyta, kad ieškovė ir WWTE įsipareigojo nupirkti tą patį
tabako kiekį kaip ir praėjusiais metais ir kad perdirbėjai sutarė augintojų susivienijimams avansu mokėti po 35 ESP/kg už
Virginia
rūšį, o už
Burley
rūšį – 45 ESP/kg. Galiausiai pažymėta, kad „ateityje perdirbėjai turės galimybių sudaryti kitas sutartis“. Atsižvelgiant į
šiuos įrodymus, negalima paneigti, kad 1998 m. gegužės 5 d. ataskaitoje kalbama apie nagrinėjamus neteisėtus veiksmus.
Tas pats pasakytina ir apie 2000 m. spalio 30 d. B. elektroninį laišką S., į kurį daroma nuoroda ginčijamo sprendimo 217 konstatuojamojoje
dalyje. Šį laišką B. pradeda primindamas, kad per
Anetab
susirinkimą perdirbėjai diskutavo apie augintojų susivienijimų ir profesinių sąjungų prašymą padidinti kainas bei vienbalsiai
nutarė jo netenkinti. Toliau jis nurodo, kad per susitikimą su minėtais susivienijimais ir profesinėmis sąjungomis perdirbėjai
laikėsi savo pozicijos ir aiškiai jiems nurodė, kad atmeta jų pateiktą prašymą 20 % padidinti kainas.
2001 m. gegužės 9 d. B. elektroniniame laiške S., kuris nurodytas ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamojoje dalyje, nurodyta,
kad perdirbėjai susirinko
Anetab
buveinėje „pasirengti diskusijoms su augintojais dėl kainų“, ir tai aiškiai liudija, kad perdirbėjai tarėsi dėl žaliavinio
tabako pirkimo kainų.
Kaip ir minėtų „veiklos ataskaitų“ bei „vietos ataskaitų“ atveju, galima teigti, kad ginčijamo sprendimo 380 konstatuojamojoje
dalyje Komisija pagrįstai nusprendė, jog
Dimon
buvo informuota apie šio sprendimo 150–153 punktuose nurodytų dokumentų turinį, taigi ir apie nagrinėjamus neteisėtus veiksmus,
nors tie dokumentai formaliai buvo skirti ne jai.
Kalbant apie 1998 m. gegužės 5 d. ataskaitą, kurią B. išsiuntė T. (žr. šio sprendimo 151 punktą), šio sprendimo 144 punkte
jau buvo paaiškinta, jog pastarasis veikė
Dimon
vardu ir atliko tarpininko tarp jos ir ieškovės vaidmenį. Dėl 1998 m. gruodžio 14 d. faksogramos (žr. šio sprendimo 150 punktą),
kuri buvo nusiųsta
Dimon International
, pakanka konstatuoti, kad dublike ieškovė pati nurodė, jog šioje faksogramoje ji perdavė tam tikrą informaciją „naujajam
akcininkui“. Tačiau tai yra būtent
Dimon
, o ne
Dimon International
.
2000 m. spalio 30 d. ir 2001 m. gegužės 9 d. elektroniniai laiškai (žr. šio sprendimo 152 ir 153 punktus) buvo siųsti S. Priešingai
nei teigia ieškovė, pastarasis nebuvo eilinis
Dimon International Services
darbuotojas, bet užėmė vieną iš vadovaujančių postų
Dimon
grupėje, todėl, kaip ir T. atveju, Komisija turėjo teisę nuspręsti, kad jis veikė bendrovės, kuri vadovavo šiai grupei, t. y.
Dimon
, vardu. 2002 m. kovo 18 d. atsakyme į Komisijos prašymą pateikti informacijos ieškovė nurodė, kad S. vykdė „
Dimon
grupės Europos regiono direktoriaus“ pareigas. Atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ir kituose raštuose ji taip pat nurodė,
kad nuo 2000 m. jis „buvo operacijų Europoje koordinatorius“. Tam tikra 2001 m. gegužės 9 d. elektroniniame laiške ir S. atsakyme
į šį laišką esanti informacija taip pat patvirtina, kad
Dimon
grupėje jis užėmė svarbias pareigas. Tame laiške B. taip pat informavo S. apie
Anetab
buveinėje vykusio susirinkimo metu įvykusį susitikimą su
Deltafina
prezidentu, per kurį buvo aptarti du „labai svarbūs“ klausimai, ir pabrėžė, kad pastarasis kuo greičiau jam paskambins, kad
tuo klausimu būtų pasiektas susitarimas. Tos pačios dienos elektroniniu laišku S. atsakė B., kad ką tik kalbėjo su
Deltafina
prezidentu ir susitarė greitai susitikti. Jis taip pat pranešė B., kad sutinka su jo pateiktais pasiūlymais dėl pirmiau nurodytų
klausimų.
Taigi, remdamasi
Dimon
nereagavimu į tai, kad ieškovė dalyvauja darant pažeidimą, nors apie tai ji buvo informuota, Komisija galėjo pagrįstai daryti
išvadą, jog šiais konkliudentiniais veiksmais ji pritarė dukterinės bendrovės neteisėtam elgesiui, ir nuspręsti, kad tai yra
dar vienas požymis, kad ji daro lemiamą įtaką pastarosios veiksmams (žr. šio sprendimo 146 punktą).
Laiškai, priklausantys šio sprendimo 147 punkte nurodytai antrai kategorijai, išvardyti ginčijamo sprendimo 304 išnašoje.
Iš esmės tai yra faksogramos arba elektroniniai laiškai, kuriais B. susirašinėjo su T. arba S. Dėl šio sprendimo 144 ir 156 punktuose
išdėstytų priežasčių pastarieji du turi būti laikomi veikiančiais
Dimon
vardu.
Kai kurie šių laiškų susiję su 1998 m. rugsėjo mėn. sutartimi, dėl kurios iš naujo derėtasi 2001 m. ir pagal kurią tam tikros
ieškovės atliekamos tabako perdirbimo operacijos buvo perduotos subrangovei
Cetarsa
. Remiantis šiais laiškais galima daryti išvadą, kad sutartį sudarė B.
Dimon
vardu bei jos naudai ir kad pastaroji, tarpininkaujant T. ir S., iš tikrųjų darė lemiamą įtaką deryboms dėl šios sutarties.
1998 m. rugsėjo 9 d. faksogramoje, skirtoje T., B., nurodęs, kad pastaruoju laiku dalyvavo keliuose susitikimuose su
Cetarsa
ir bandė sutvarkyti „neišspręstus
Dimon
reikalus“, aiškiai prašo T. sutikimo dėl tam tikrų sutarties sąlygų, nurodytų vieno šių susitikimų protokole, pridėtame prie
minėtos faksogramos. Reikia pažymėti, kad minėtame protokole B. aiškiai įvardijamas kaip
Dimon
atstovas. Dėl to paties aspekto reikia pažymėti, kad 1998 m. rugsėjo 14 d. faksogramoje B. informuoja T., kad „vykdydamas
(jo) nurodymus“ dar sykį susitiko su
Cetarsa
ir per tą susitikimą buvo sutarta dėl su šia bendrove pasirašytinos sutarties pakeitimų, dėl kurių jis prašo T. sutikimo.
1998 m. rugsėjo 15 d. faksogramoje B. nurodo T., kad bendrovei
Cetarsa
pateikė pakeitimo pasiūlymą, kurį jis jam perdavė išvakarėse, ir kad šis perdirbėjas pateikė priešpriešinį pasiūlymą. B. prašo
T. pranešti, ar reikia jį priimti. Galiausiai reikia pažymėti, kad galutinėje su
Cetarsa
sudarytos sutarties versijoje, kurią 1998 m. rugsėjo 18 d. faksograma B. atsiuntė T.,
Dimon
aiškiai įvardyta kaip viena sutarties šalių, o B. – kaip jos atstovas.
Taip pat reikia pažymėti, kad 2001 m. balandžio 3 d. elektroniniu laišku B. informavo S. apie naujų derybų dėl šio sprendimo
160 punkte minėtos sutarties eigą ir išreiškė nuogąstavimų, kad
Cetarsa
reikalauja iš
Dimon
tokių pat sąlygų, dėl kokių ji susitarė su
Deltafina
prezidentu M. lygiagrečiai sudarytoje sutartyje su juo
Universal
vardu, ir paragino S. dėl to klausimo susisiekti su M. Remiantis rytojaus dienos S. elektroniniu laišku B. darytina išvada,
kad S. tikrai bandė susisiekti su M.
Galiausiai reikia pažymėti, kad 2001 m. kovo 7 d. elektroniniame laiške B. pateikia S. ataskaitą apie išvakarėse įvykusį,
„kaip tartasi Kamberlyje“ (
Dimon International Services
buveinė Jungtinėje Karalystėje), susitikimą su
Cetarsa
atstovu, kuriame jie diskutavo būtent apie tam tikrus sutarties, dėl kurios su ta bendrove vyko naujos derybos, aspektus.
Kituose laiškuose, kurie priklauso šio sprendimo 147 punkte nurodytai antrai kategorijai, kalbama apie sutartį, pagal kurią
Deltafina
iš ieškovės perka didelę dalį perdirbto tabako. 1998 m. rugsėjo 14 d. faksogramoje T. prašo B. patikslinti tam tikras kainas
ir kitas sąlygas, dėl kurių susitarta toje sutartyje. Tos pačios dienos faksogramoje B. pateikė patikslinimus T. Taip pat
šio sprendimo 150 punkte minėtoje 1998 m. gruodžio 14 d. faksogramoje B. kalba ne tik apie nagrinėjamus neteisėtus veiksmus,
bet ir atsako į D., kuris, be kita ko, buvo
Dimon
valdybos narys, pateiktą klausimą dėl šios sutarties vykdymo. Galiausiai, šio sprendimo 153 ir 156 punktuose minėtas 2001 m.
gegužės 9 d. elektroninis laiškas įrodo ne tik tai, kad
Dimon
buvo informuota apie minėtus veiksmus, bet ir tai, kad ji darė įtaką ieškovės ir
Deltafina
prekybiniams santykiams.
Ieškovės argumentas, kad šio sprendimo 158–163 punktuose nagrinėjami elektroniniai laiškai visiškai nesusiję su žaliavinio
tabako pirkimu, neturi jokios reikšmės. Iš tikrųjų, dukterinės bendrovės savarankiškumas patronuojančios bendrovės atžvilgiu
neturi būti vertinamas tik pagal jos veiklą, susijusią su prekėmis, dėl kurių buvo daromas pažeidimas. Kaip jau pažymėta šio
sprendimo 102 punkte, aiškinantis, ar dukterinė bendrovė savo elgesį rinkoje nustato savarankiškai, reikia atsižvelgti į visas
svarbias aplinkybes, susijusias su dukterinę įmonę ir patronuojančią bendrovę siejančias ekonominiais, organizaciniais ir
teisiniais ryšiais, kurie kiekvienu atveju gali skirtis ir todėl neturi būti išsamiai išvardyti.
Galiausiai, trečiajai šio sprendimo 147 punkte nurodytų laiškų kategorijai priklausantys laiškai išvardyti ginčijamo sprendimo
305 išnašoje.
Tai elektroniniai laiškai, kuriuos B. adresavo S. ir kurie, kaip ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamojoje dalyje pažymi Komisija,
susiję apskritai su žaliavinio tabako pirkimo sąlygomis ir Ispanijoje taikomais teisės aktais. Šie laiškai yra svarbūs, nes
jie įrodo, kad
Dimon
, tarpininkaujant S., atidžiai stebėjo situaciją Ispanijos rinkoje.
–       Dėl ieškovės pateiktų argumentų, kuriais ji įrodo, kad rinkoje veikė savarankiškai
Visų pirma reikia pažymėti, kad didelę dalį argumentų ieškovė grindžia teiginiu, jog lemiama įtaka, kurią turi daryti patronuojanti
bendrovė, kad būtų pripažinta atsakinga už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą, turi būti susijusi su veikla, kuri tiesiogiai
susijusi su minėtu pažeidimu, šiuo atveju – su žaliavinio tabako pirkimu. Dėl šio sprendimo 102 ir 164 punktuose išdėstytų
motyvų šiam teiginiui pritarti negalima.
Taigi ieškovės teiginys, kad jokia
Dimon
grupės įmonė nedarė įtakos su žaliavinio tabako pirkimu susijusiai jos veiklai, yra, kaip bus matyti iš toliau dėstomų argumentų,
ne tik netikslus, bet ir nepakankamas įrodyti, kad po to, kai ją įsigijo
Dimon
, rinkoje ji veikė savarankiškai. Tą patį reikia pasakyti ir apie teiginį, kad dėl žaliavinio tabako pirkimo politikos ji
nesikonsultavo nei su
Dimon
, nei su jokia kita
Dimon
grupės bendrove. Šie teiginiai tuo labiau neįtikinantys, nes, kaip galima teigti remiantis šio sprendimo 158–163 punktuose
nagrinėtais dokumentais, tarpininkaujant T. arba S.
Dimon
aktyviai dalyvavo ir kituose ieškovės prekybos politikos aspektuose, t. y. tam tikrų žaliavinio tabako perdirbimo operacijų
perdavime subrangovams ir perdirbto tabako pardavime.
Taip pat iš karto reikia atmesti ieškovės argumentą, kad Komisija nepakankamai įrodė, jog
Dimon
arba kuri nors kita
Dimon
grupės įmonė jai davė nurodymą daryti pažeidimą ar tiesiogiai dalyvavo jį darant. Kaip nurodyta šio sprendimo 103 punkte,
ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė kurstė dukterinę įmonę padaryti pažeidimą, ir tuo labiau ne dėl to, kad patronuojanti
bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, o todėl, kad jos sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį, Komisija gali patronuojančiai
bendrovei adresuoti sprendimą, kuriuo skiriamos baudos.
Kalbant apie argumentą, kad, įsigijusi ieškovę,
Intabex
nusprendė pakeisti tris iš keturių jos valdybos narių, reikia pažymėti, kad jis ne tik nesukelia abejonių Komisijos teiginio
pagrįstumu, bet veikiau įrodo, kaip minėta šio sprendimo 145 punkte, kad
Dimon
neketino ieškovei suteikti visiško savarankiškumo, siekė prižiūrėti jos veiklą ir padaryti taip, kad ta veikla būtų vykdoma
atsižvelgiant į
Dimon
grupės prekybos politiką. Dėl šio aspekto reikia priminti, kad, pirma,
Dimon
valdė 100 %
Intabex
kapitalo, o pastaroji ieškovės veikloje dalyvavo tik finansiškai, ir, antra, tuo metu, kai
Intabex
paskyrė du naujus ieškovės valdybos narius, šie jau ėjo pareigas kitose
Dimon
grupės įmonėse (žr. šio sprendimo 143 punktą).
Dėl aplinkybės, kad,
Intabex
įsigijus ieškovę, pirma, B. buvo paliktas eiti valdybos pirmininko pareigas, ir, antra, buvo išsaugota ta pati jo komanda,
atsakinga už vadovavimą ir pirkimų valdymą, reikia pasakyti, kad ji savaime neįrodo, jog ieškovė rinkoje veikė savarankiškai,
net kiek tai susiję vien su žaliavinio tabako pirkimu. Pirma, kaip ieškovė nurodė atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, toks
buvo
Dimon
, o ne jos pačios sprendimas. Antra, visiškai įprasta, kad tarptautinė grupė, įsigijusi visą tam tikroje nacionalinėje rinkoje,
kurioje anksčiau nevykdė jokios veiklos, veikiančios bendrovės įstatinį kapitalą, palieka kai kuriuos senuosius tos bendrovės
vadovus ir personalą, kuris buvo atsakingas už pirkimą.
Galiausiai dėl vadovavimo sutarties reikia pasakyti, kad nors pagal ją B. suteikti platūs įgaliojimai dėl ieškovės valdymo
ir ypač dėl žaliavinio tabako pirkimo, vis dėlto tos sutarties 1 straipsnio 1 dalyje aiškiai nustatyta, kad jis privalo veikti
laikydamasis, be kita ko, „[ieškovės] valdybos nustatytų metodų ir procedūrų“. Be to, pagal vadovavimo sutarties 1 straipsnio
2 dalį B. privalo „nuolat ir išsamiai informuoti [valdybą] apie bendrovės veiklos eigą ir nurodytu laiku bei forma parengti
bei pateikti ataskaitas, kurių [minėta] valdyba gali paprašyti“. Taigi visiškai akivaizdu, kad vykdydamas pareigas, įskaitant
ir susijusias su žaliavinio tabako pirkimu, B. buvo atskaitingas ieškovės valdybai ir turėjo laikytis nurodymų, kuriuos ji
galėjo jam pateikti. Beje, per posėdį Bendrajam Teismui pateikus klausimą šia tema, ieškovė aiškiai pripažino, kad, kaip ir
bet kurios kitos Ispanijos bendrovės atveju, jos valdyba turėjo galių atmesti, pakeisti ar panaikinti generalinio direktoriaus
sprendimus. Aplinkybė, net jei ją laikytume įrodyta, kad iš tikrųjų ieškovės valdyba niekada taip nesielgė ir nerengė minėtų
„metodų“ ar „procedūrų“, negali reikšti, priešingai nei teigia ieškovė, kad B. turėjo visišką veiksmų laisvę, kiek tai susiję
su bendrovės valdymu ar jos žaliavinio tabako pirkimo politika. Taip pat reikia pažymėti, jog tai, kad vadovavimo sutartimi
B. suteikti įgaliojimai, nėra nieko neįprasto, ir dėl to ieškovė niekuo neišsiskiria iš kitų pagal Ispanijos teisę įsteigtų
bendrovių, nors pastaroji siekia įtikinti, jog yra priešingai. Iš tiesų, pakankamai dažnas reiškinys, kad bendrovės valdyba
neužsiima einamaisiais bendrovės reikalais.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 145 punkte išdėstytą teiginį, kad, tarpininkaujant į ieškovės valdybą
Dimon
paskirtiems nariams, ypač T., ši bendrovė prižiūrėjo jos veiklą, vadovavimo sutartimi ir B. suteiktais įgaliojimais grindžiami
argumentai yra neįtikinantys. Taip pat, kiek tai plačiau susiję su aplinkybe, kad ieškovė turi vietos vadovybę, pritariant
Komisijai reikia daryti išvadą, jog ta aplinkybė savaime neįrodo, kad ieškovė savarankiškai ir neatsižvelgdama į patronuojančią
bendrovę nustato savo elgesį rinkoje. Taigi, nors šiuo atveju ieškovės padėtis tikrai buvo tokia, vis dėlto ji veikė prižiūrint
Dimon
ir pastaroji netgi atliko aktyvų vaidmenį sprendžiant tam tikrus ieškovės prekybos politikos klausimus (žr., be kita ko,
šio sprendimo 158–163 punktus).
Remiantis visais išdėstytais argumentais darytina išvada, kad Komisija pagrįstai nusprendė, jog nuo 1997 m. lapkričio 18 d.
ieškovė ir
Dimon
sudaro vieną ūkio subjektą, ir todėl pastarąją pripažino solidariai atsakinga už pažeidimą ir baudos sumokėjimą bei ją nurodė
kaip vieną iš ginčijamo sprendimo adresatų.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 109–111 punktuose išdėstytus principus darytina išvada, kad Komisija taip pat pagrįstai rėmėsi
2003 m., kurie buvo paskutiniai metai iki ginčijamo sprendimo priėmimo,
Dimon
konsoliduota apyvarta, kad apskaičiuotų Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nurodytą 10 % nuo apyvartos ribą.
Taigi ieškinio pirmojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
2.
Dėl trečios dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu ir nemotyvavimu
a)     Šalių argumentai
Visų pirma ieškovė teigia, kad tik atsiliepime į ieškinį Komisija, pažeisdama pareigą motyvuoti, pirmą kartą nurodė priežastis,
dėl kurių
Dimon
turėjo būti pripažinta solidariai atsakinga už nagrinėjamą pažeidimą. Ji konkrečiai nurodo, kad nei pranešime apie kaltinimus,
nei ginčijamame sprendime Komisija, kalbėdama šiuo klausimu, nesirėmė aplinkybe, kad T. buvo vienas iš jos valdybos narių
ir
Dimon
„svarbus direktorius“, kad pastarajai jis perduodavo iš B. gautų ataskaitų kopijas ir kad per jį
Dimon
realiai darė lemiamą įtaką ieškovei.
Antra, ieškovė teigia, kad galimą, iš vienos pusės, patronuojančių bendrovių
Taes
bei
Cetarsa
ir, iš kitos pusės, jos patronuojančios bendrovės atsakomybę Komisija įvertino remdamasi „visiškai skirtingais“ kriterijais
ir taip pažeidė vienodo požiūrio principą.
Komisija teigia, kad ieškinio pirmojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta kaip nepriimtina, nes abu ją sudarantys kaltinimai
yra nauji.
Bet kokiu atveju šie du kaltinimai yra nepagrįsti.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, kalbant apie kaltinimą, susijusį su tariamu vienodo požiūrio principo pažeidimu, pakanka konstatuoti, kad tai yra dublike
suformuluotas naujas pagrindas, nepagrįstas per procedūrą nustatytomis teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis. Todėl, remiantis
Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi, jis turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Antra, kalbant apie kaltinimą, susijusį su tariamu nemotyvavimu, reikia konstatuoti, kad ieškovė pirmą kartą jį iškėlė taip
pat tik dublike. Tačiau ši aplinkybė nereiškia, kad Bendrasis Teismas šioje byloje negali jo nagrinėti. Kai nagrinėjamas ieškinys
dėl panaikinimo, pagrindas, susijęs su teisės akto nemotyvavimu ar nepakankamu jo motyvavimu, yra viešosios tvarkos išlyga
grindžiamas pagrindas, kurį Sąjungos teismas gali ir net privalo iškelti savo iniciatyva ir kurį, dėl šios priežasties, šalys
gali nurodyti bet kurioje proceso stadijoje (šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 125 punktą).
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi būti pritaikytas prie nagrinėjamo
teisės akto pobūdžio ir aiškiai bei nedviprasmiškai atspindėti tą teisės aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotosios
šalys galėtų susipažinti su priimtos priemonės pagrįstumu, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Reikalavimas motyvuoti
turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes – visų pirma į teisės akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir adresatų
bei kitų asmenų, su kuriais teisės aktas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama
motyvuojant išvardyti visų susijusių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes klausimas, ar teisės akto motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio
reikalavimus, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į aplinkybes bei visas atitinkamą klausimą
reglamentuojančias teisės normas (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei 110 punkte minėto Sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
58 punktą).
Nusistovėjusioje teismų praktikoje taip pat nustatyta, kad jeigu taikant EB 81 straipsnį priimtas sprendimas susijęs su keliais
adresatais ir kyla pažeidimo inkriminavimo problemų, jis turi būti pakankamai motyvuotas kiekvieno adresato atžvilgiu, visų
pirma tų, kurie, remiantis šiuo sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą (1994 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
AWS Benelux prieš Komisiją
, T‑38/92, Rink. p. II‑211, 26 punktas ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑330/01, Rink. p. II‑3389, 93 punktas).
Šioje byloje, remiantis šio sprendimo 27–37 punktuose pateikta ginčijamo sprendimo dalies, susijusios su jo adresatais, santrauka
bei šio sprendimo 114–129 punktuose nurodytais teiginiais, darytina išvada, kad minėtame sprendime Komisija pakankamai motyvavo
priežastis, dėl kurių nusprendė
Dimon
priskirti atsakomybę už ieškovės padarytą pažeidimą. Darydama nuorodą į Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo praktiką Komisija
nurodė principus, kuriuos ketino taikyti nustatydama minėtus adresatus. Kiek tai susiję su
Dimon
, visų pirma ji nurodė, kad nuo 1997 m. antrojo pusmečio
Dimon
valdė visą ieškovės kapitalą. Paskui ji nusprendė, kad įrodyta, jog
Dimon
iš tikrųjų darė lemiamą įtaką ieškovės elgesiui, ir šiam tikslui rėmėsi ne tik prezumpcija, kylančia iš to, kad valdomas
visas dukterinės bendrovės kapitalas, bet ir minėtą prezumpciją patvirtinančiomis tam tikromis papildomomis aplinkybėmis.
Galiausiai Komisija nusprendė, kad nė vienas
Dimon
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateiktas argumentas neleidžia daryti priešingos išvados.
Be to, ieškovė negali tvirtai teigti, kad, kol nebuvo susipažinusi su Komisijos atsiliepimu į ieškinį, negalėjo suprasti,
jog Komisija mano, kad T. turi būti laikomas
Dimon
tarpininku. Pirma, dauguma ginčijamo sprendimo 303 ir 304 išnašose nurodytų dokumentų buvo adresuoti T. Antra, atsakyme į
pranešimą apie kaltinimus ir ieškinyje ieškovė pateikė išsamias pastabas apie T. vaidmenį ir funkcijas
Dimon
grupėje bei primygtinai teigė, kad jis negalėjo
Dimon
vardu daryti lemiamos įtakos jos dukterinės bendrovės veiksmams.
Todėl ieškinio pirmojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta iš dalies kaip nepriimtina ir iš dalies kaip nepagrįsta.
3.
Dėl antros dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies bei proporcingumo principo pažeidimu, kiek tai
susiję su solidariosios atsakomybės už baudos sumokėjimą apimties pasekmėmis
a)     Šalių argumentai
Ieškinio pirmojo pagrindo antroje dalyje, kuri pateikta kaip alternatyva, ieškovė kaltina Komisiją, kad apskaičiuodama jai
skirtos baudos dydį ji neatsižvelgė į ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamojoje dalyje jos pačios padarytą išvadą, jog
Dimon
negalėjo būti laikoma solidariai su ieškove atsakinga už laikotarpį iki 1997 m. antrojo pusmečio. Ji teigia, kad skaičiuojant
reikėjo išskirti laikotarpį iki 1997 m. lapkričio 18 d., kai ją įsigijo
Intabex
, ir po šios datos einantį laikotarpį.
Taigi, viena vertus, kalbėdama apie pirmąjį laikotarpį, ieškovė mano, kad pradinei jai skirtai baudai Komisija nepagrįstai
taikė dauginimo koeficientą 2 atgrasymo tikslams, nes tuo laikotarpiu ji nepriklausė tarptautinei grupei ir
Dimon
jai nedarė lemiamos įtakos. Ji taip pat teigia, kad apskaičiavus baudą už 1996 ir 1997 m. padarytą pažeidimą dar reikia patikrinti,
kad „nebūtų viršyta [jai] individualiai skirtinos sankcijos riba pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį (816 381 eurų,
t. y. 10 % [nuo jos] apyvartos <…> už 2003–2004 finansinius metus)“.
Antra vertus, ieškovė mano, kad bauda už antrąjį laikotarpį turi būti apskaičiuojama iš jai skirtos baudos atimant sumą, kurią
ji viena turi sumokėti už dvejus pirmus pažeidimo metus. Ji taip pat teigia, kad dėl antrajame pagrinde išdėstytų priežasčių
nereikia taikyti dauginimo koeficiento atgrasymo tikslams.
Komisija mano, kad antra dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Net jei
Dimon
negalėtų būti pripažinta solidariai su ieškove atsakinga už nagrinėjamą pažeidimą dėl laikotarpio iki 1997 m. lapkričio 18 d.,
vis dėlto reikia konstatuoti, jog ši aplinkybė neturi įtakos pastarajai skirtos baudos dydžiui.
Dėl šio klausimo reikia pažymėti, kad net jei
Dimon
įsigijo ieškovę, tarpininkaujant
Intabex
, faktiškai tik 1997 m. lapkričio 18 d., vis dėlto ieškovė yra kalta dėl dalyvavimo perdirbėjų kartelyje, kuris yra vienas
ir tęstinis pažeidimas (žr. šio sprendimo 21 punktą), visą pažeidimo darymo laikotarpį, t. y. nuo 1996 m. kovo 13 d. Todėl
nėra jokios priežasties atskirai skaičiuoti jai skirtą baudą už laikotarpį iki 1997 m. lapkričio 18 d. ir už laikotarpį po
šios datos bei taip jai skirti baudą, kurią sudarytų du skirtingi dydžiai už kiekvieną iš šių laikotarpių.
Ieškovės nurodyta aplinkybė taip pat neturi reikšmės dauginimo koeficiento 2 taikymui ieškovei skirtai baudai atgrasymo tikslams.
Kaip bus išsamiau nurodyta vėliau nagrinėjant ieškinio antrąjį pagrindą, Komisija pagrįstai nusprendė taikyti šį koeficientą
remdamasi 2003 m., kurie yra paskutiniai metai iki ginčijamo sprendimo priėmimo, nagrinėjamos įmonės, t. y., ūkio subjekto,
sudaryto iš ieškovės ir
Dimon
, kuri vadovauja
Dimon
grupei, kaip įrodyta nagrinėjant ieškinio pirmojo pagrindo pirmą dalį, dydžiu ir bendrais ištekliais. Todėl aplinkybė, kad
iki 1997 m. lapkričio 18 d.
Dimon
nebuvo vienas ir tas pats ūkio subjektas kartu su ieškove ir dėl to negalėjo būti pripažinta kartu su ja solidariai atsakinga
už pažeidimą, yra visiškai nereikšminga.
Tas pats pasakytina ir apie Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą 10 % ribą, nes ji apskaičiuojama remiantis
bendra apyvarta, kurią nagrinėjama įmonė pasiekė per paskutinius ūkinius metus iki Komisijos sprendimo priėmimo (žr. šio sprendimo
109–111 punktus). Šiuo atveju, kadangi, kaip įrodyta nagrinėjant ieškinio pirmojo pagrindo pirmą dalį, Komisija pagrįstai
atsižvelgė į 2003 m.
Dimon
pasiektą konsoliduotą apyvartą šiai ribai nustatyti, yra visiškai nesvarbu, kad
Dimon
negali būti pripažinta atsakinga už pažeidimą laikotarpiu iki 1997 m. lapkričio 18 d.
Todėl ieškinio pirmojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, ieškinio pirmajam pagrindui pritarti negalima. Todėl reikia atmesti reikalavimus dėl
ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies.
B –
Dėl ieškinio antrojo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu
1.
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą jai skirtai pradinei baudai taikydama dauginimo koeficientą
atgrasymo tikslams, nors
Taes
ir
Deltafina
skirtai baudai tokio koeficiento netaikė.
Ieškovė teigia, kad jai skirtai baudai taikydama dauginimo koeficientą Komisija rėmėsi faktu, jog ji priklausė didelius ekonominius
ir finansinius pajėgumus turinčiai tarptautinei grupei. Prieveiksminės konstrukcijos „be to“ vartojimas ginčijamo sprendimo
422 konstatuojamosios dalies paskutiniame sakinyje (žr. šio sprendimo 48 punktą) įrodo, jog aplinkybė, kad ji tariamai veikė
jos patronuojančiai bendrovei darant lemiamą įtaką, yra visiškai antraeilis pagrindas.
Ieškovė nurodo, kad
Taes
ir
Deltafina
priklausė bendrovių grupei, kurių ekonominiai ir finansiniai pajėgumai nepalyginti didesni už
Dimon
grupės. Todėl šioms bendrovėms skirta bauda taip pat turėjo būti padidinta atgrasymo tikslams.
Ieškovė taip pat teigia, kad net jei reikėtų pripažinti, jog Komisija gali nustatyti dauginimo koeficientą tik atsižvelgdama
į atsakingomis už pažeidimą pripažintų įmonių apyvartą, vienodo požiūrio principas vis tiek būtų pažeistas. Ji atkreipia dėmesį,
kad
Taes
skirtai pradinei baudai taikydama dauginimo koeficientą Komisija realiai neatsižvelgė į
Deltafina
apyvartą, nors pastaroji taip pat dalyvavo darant pažeidimą.
Ieškovė papildomai prašo Bendrojo Teismo sumažinti jai skirtai pradinei baudai pritaikytą dauginimo koeficientą, nes tai būtų
neproporcinga atsižvelgiant į
WWTE
atveju taikytą dauginimo koeficientą.
Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, ieškovė Bendrojo Teismo prašo peržiūrėti jai skirtos baudos apskaičiavimą ir panaikinti
dauginimo koeficientą arba, nepatenkinus šio prašymo, jį sumažinti.
Komisija neigia pažeidusi vienodo požiūrio principą ieškovei nustatytai pradinei baudai taikydama dauginimo koeficientą, o
Taes
ir
Deltafina
skirtai baudai jo netaikydama.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl atgrasymo sąvokos reikia priminti, jog tai yra vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti apskaičiuojant baudą.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką už EB 81 straipsnio pažeidimus skirtų baudų, numatytų Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, tikslas – nubausti už neteisėtus atitinkamų įmonių veiksmus, taip
pat atgrasyti tiek šias įmones, tiek kitus ūkio subjektus nuo konkurencijos teisės taisyklių pažeidimo ateityje (2006 m. birželio
29 d. Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p. I‑5859, 16 punktas).
Atgrasymo tikslas nurodytas, pavyzdžiui, gairių 1 punkto A dalies ketvirtoje pastraipoje, kur pasakyta, kad „<…> būtina <…>
nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį“.
Taip pat reikia priminti, kad nagrinėjamos įmonės dydis ir ekonominis pajėgumas yra veiksniai, į kuriuos galima atsižvelgti
apskaičiuojant baudą ir nustatant dauginimo koeficientą atgrasymo tikslams (žr. 205 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
16 ir 29 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
Tai, kad atsižvelgiama į nagrinėjamos įmonės dydį ir bendrus išteklius siekiant užtikrinti atgrasomąjį baudos poveikį, galima
paaiškinti siekiu paveikti tą įmonę, nes sankcija neturi būti pernelyg menka, atsižvelgiant, be kita ko, į tos įmonės finansinius
pajėgumus.
Todėl Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrasis Teismas galėjo pagrįstai manyti, jog dėl turimos bendros „didžiulės“
apyvartos, palyginti su kitų kartelio dalyvių apyvarta, įmonė galėtų lengviau surinkti reikalingas lėšas baudai sumokėti,
o tai, siekiant pakankamai atgrasomojo baudos poveikio, pateisina dauginimo koeficiento taikymą (205 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
18 punktas). Teisingumo Teismas tokią išvadą padarė priminęs, kad jau ne sykį yra pabrėžęs, jog nustatant baudą labai svarbu
atsižvelgti į kiekvienos kartelyje dalyvavusios įmonės bendrą apyvartą (žr. 205 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šioje byloje Komisija, remdamasi grupių, kurioms priklausė ieškovė ir WWTE, dydžiu ir „jų dydžiu, palyginti su kitais perdirbėjais“,
ieškovei skirtai baudai pritaikė dauginimo koeficientą 2 (t. y. ją padidino 100 %), o WWTE skirtai baudai – 1,5 (t. y. baudą
padidino 50 %) (ginčijamo sprendimo 423 konstatuojamoji dalis). Vertindama šių grupių dydį Komisija atsižvelgė į minėtoms
grupėms vadovaujančios bendrovės 2003 m. bendrą apyvartą (ta pati konstatuojamoji dalis).
Remiantis ginčijamo sprendimo 422 konstatuojamąja dalimi, šiais padidinimais buvo siekiama užtikrinti pakankamą baudos atgrasomąjį
poveikį. Komisija nusprendė, kad pradinė bauda, kuri atspindi tik užimamą poziciją rinkoje, ieškovės ir WWTE atveju nebus
pakankamai atgrasanti. Dėl šio aspekto ji pažymėjo, kad nors šios įmonės užėmė santykiniai nedideles Ispanijos žaliavinio
tabako pirkimo rinkos dalis, jos vis dėlto priklausė tarptautinėms grupėms, turinčioms „didelius ekonominius ir finansinius
pajėgumus“ ir, „be to, jos veikė atitinkamoms jas patronuojančioms bendrovėms darant lemiamą įtaką“ (tos pačios konstatuojamosios
dalies antras ir trečias sakiniai).
Ieškovės išdėstyti argumentai nepagrįsti nei faktinėmis, nei teisinėmis aplinkybėmis.
Pirma, priešingai nei teigia ieškovė, Komisija padidino jai skirtą pradinę baudą, kad ši turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį,
ne vien tik dėl to, kad ji priklausė didelius ekonominius ir finansinius pajėgumus turinčiai bendrovių grupei. Nors didinant
baudą tikrai buvo siekiama atsižvelgti į
Dimon
grupės dydį bei bendrus išteklius, vis dėl to Komisija ją didino tik todėl, kad ieškovė ne tik priklausė minėtai grupei, bet
ir su tai grupei vadovaujančia bendrove sudarė vieną ūkio subjektą arba, kitaip tariant, vieną ir tą pačią įmonę pagal EB 81 straipsnį.
Reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 99–103 punktuose nurodytą teismų praktiką ir į ginčijamo sprendimo 377–386 konstatuojamąsias
dalis, kuriose Komisija įrodė, jog ieškovė ir
Dimon
kartu sudarė vieną ir tą pačią įmonę, ginčijamo sprendimo 422 konstatuojamosios dalies du paskutinai sakiniai (žr. šio sprendimo
211 punktą) turi būti skaitomi kartu ir gali būti suprantami tik ta prasme.
Antra, kai, kaip ir šioje byloje, Komisija, taikydama dauginimo koeficientą atgrasymo tikslams, naudoja nagrinėjamos įmonės
dydį ir bendrus išteklius kaip vertinimo kriterijų, ta įmonė gali faktiškai apimti Bendrijos konkurencijos taisykles pažeidusios
bendrovės patronuojančią bendrovę tik tuo atveju, jei ji tikrai daro lemiamą įtaką minėtos bendrovės veiksmams.
Įmonė, į kurios dydį ir bendrus išteklius atsižvelgiama, dažniausiai painiojama su teismų praktikoje apibrėžta įmone pagal
EB 81 straipsnį. Kaip nurodyta šio sprendimo 208 punkte, tai, kad atsižvelgiama į šiuos kriterijus siekiant užtikrinti pakankamą
baudos atgrasomąjį poveikį, galima paaiškinti siekiu paveikti įmonę, kuriai skirta bauda. Siekiama tikslo užtikrinti baudos
veiksmingumą nustatant jos dydį atsižvelgus į tos įmonės bendruosius išteklius ir jos pajėgumą surinkti lėšų baudai sumokėti.
Jei pažeidimą padariusi bendrovė rinkoje veikia savarankiškai ir viena sudaro atskirą įmonę, toks tikslas, atsižvelgiant į
šį savarankiškumą, logiškai gali būti taikomas tik tai bendrovei, o ne ir kitoms grupės, kuriai ji priklauso, bendrovėms.
Jei tokiu atveju Komisija, priimdama sprendimą taikyti dauginimo koeficientą atgrasymo tikslams, privalėtų atsižvelgti į tokios
grupės dydį ir ekonominį pajėgumą, ne tik siekiamas atgrasomasis poveikis faktiškai būtų daromas kitam subjektui, o ne vien
už pažeidimą atsakingai įmonei, bet ir bauda galėtų tapti pernelyg didelė, ypač atsižvelgiant į tos įmonės finansinius pajėgumus,
o tai pažeistų proporcingumo principą.
Trečia, reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, vienodo požiūrio principas pažeidžiamas tik tuo atveju,
kai panašios situacijos vertinamos skirtingai arba kai skirtingos situacijos vertinamos vienodai, nebent toks vertinimas gali
būti objektyviai pagrįstas (133 punkte minėtų sprendimų
Sermide
28 punktas ir
BPB de Eendracht prieš Komisiją
309 punktas).
Šioje byloje, iš vienos pusės – ieškovė, o iš kitos –
Taes
ir
Deltafina
nebuvo panašiose situacijose, nes ieškovės patronuojanti bendrovė, priešingai nei kitų dviejų įmonių patronuojanti bendrovė,
buvo pripažinta solidariai atsakinga už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą, nes tikrai darė lemiamą įtaką jos prekybos
politikai (žr. 18 ir 375–386 konstatuojamąsias dalis bei šio sprendimo 32‑36 punktus). Remiantis šio sprendimo 99–103 punktuose
nurodytais principais, ieškovė ir
Dimon
buvo pripažintos kartu sudariusiomis vieną ir tą pačią įmonę pagal EB 81 straipsnį, kurios dydis ir bendrieji ištekliai nulėmė
sprendimą taikyti dauginimo koeficientą atgrasymo tikslams.
Dėl tų pačių priežasčių ieškovė negali kaltinti Komisijos, kad ši neatsižvelgė į
Deltafina
pasiektą apyvartą taikydama dauginimo koeficientą
Taes
skirtai pradinei baudai. Komisija niekada neteigė, kad
Deltafina
gali daryti įtaką giminingai bendrovei
Taes
, nei, juo labiau, kad ji tikrai tokią įtaką darė. Kadangi šios dvi bendrovės nebuvo pripažintos kartu sudarančiomis vieną
ūkio subjektą, nebuvo galima atsižvelgti į pirmosios bendrovės dydį ir išteklius priimant sprendimą antrajai bendrovei skirtai
pradinei baudai taikyti dauginimo koeficientą atgrasymo tikslams.
Ketvirta, paprasčiausiai palyginus 2003 m.
Dimon
pasiektą apyvartą, t. y. 1 271 700 000 USD, su SCC, kuri yra pagrindinė WWTE patronuojanti įmonė, tais pačiais metais pasiekta
apyvarta, t. y. 993 716 000 USD, galima daryti išvadą, jog
Dimon
atveju pritaikytas dauginimo koeficientas 2 nėra akivaizdžiai neproporcingas WWTE atveju taikyto dauginimo koeficiento 1,5 atžvilgiu.
Remiantis išdėstytais argumentais darytina išvada, kad antrasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas ir kad dėl to
nereikia panaikinti ar sumažinti ieškovei skirtai pradinei baudai atgrasymo tikslams taikytą dauginimo koeficientą.
C –
Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu
1.
Šalių argumentai
Ieškovė teigia nutraukusi pažeidimą iš karto po to, kai Komisija ėmėsi pirmųjų veiksmų, ir ją kaltina pažeidus jos teisėtus
lūkesčius neatsižvelgus, pagal gairių 3 punktą ir sprendimų priėmimo praktiką, į šią lengvinančią aplinkybę, kai nustatė jai
skirtiną baudą.
Dublike ieškovė teigia, kad nors pagal Reglamentą Nr. 1/2003 Komisija, nustatydama baudas, turi diskreciją, tai vis dėlto
nereiškia, kad ji gali nepaisyti pačios sau nustatytų taisyklių, šiuo atveju išdėstytų gairėse. Ji pripažįsta, kad Komisija
neprivalo automatiškai sumažinti baudą arba nustatyti lengvinančią aplinkybę, tačiau mano, kad esant tokios aplinkybės egzistavimo
požymiams, ji turi į ją atsižvelgti ir sprendime nurodyti priežastis, kuriomis remdamasi ji mano, kad minėta aplinkybe galima
arba negalima pagrįsti baudos sumažinimą.
Be to, ieškovė teigia, kad Komisija negali teigti, jog į pažeidimo nutraukimą iš karto po to, kai Komisija ėmėsi pirmųjų veiksmų,
negalima atsižvelgti kaip į lengvinančią aplinkybę, jei konkurencijos taisyklių pažeidimas sunkus ir tyčinis ir jei šis nutraukimas
padarė teigiamą poveikį minėto pažeidimo trukmei.
Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, ieškovė Bendrojo Teismo prašo sumažinti jai skirtą baudą.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškinyje ieškovė kaltina Komisiją jos atveju nepripažinus lengvinančia aplinkybe jos atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
nurodytos aplinkybės, kad ji nutraukė pažeidimą iš karto po to, kai Komisija ėmėsi pirmųjų veiksmų.
Dėl šio aspekto reikia priminti, kad skirdama baudas Komisija iš esmės privalo laikytis savo pačios priimtų gairių. Tačiau
gairėse nenurodyta, kad Komisija visada privalo atskirai atsižvelgti į kiekvieną jų 3 punkte nurodytą lengvinančią aplinkybę
ir neprivalo automatiškai papildomai sumažinti baudos, nes tinkamą baudos sumažinimo dėl lengvinančių aplinkybių dydį reikia
nustatyti bendrai įvertinus visas svarbias aplinkybes. Iš tiesų, priėmus gaires, netapo nereikšminga ankstesnė teismų praktika,
pagal kurią Komisija turi diskreciją, jai leidžiančią, nelygu bylos aplinkybės, nustatant baudas, kurias ji ketina skirti,
atsižvelgti arba neatsižvelgti į tam tikrus veiksnius. Nesant gairėse privalomų nurodymų dėl lengvinančių aplinkybių, į kurias
gali būti atsižvelgta, reikia daryti prielaidą, kad Komisija turėjo tam tikrą laisvę bendrai įvertinti, kiek ji gali sumažinti
baudas dėl lengvinančių aplinkybių (žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich prieš Komisiją
473 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Remiantis gairių 3 punkto trečia įtrauka, „pažeidimo nutraukimas Komisijai įsikišus (visų pirma jai atlikus patikrinimus)“
yra viena iš lengvinančių aplinkybių.
Tačiau, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, šis nutraukimas logiškai galėtų būti lengvinanti aplinkybė tik jeigu būtų
priežasčių manyti, kad nagrinėjamos įmonės šiais veiksmais buvo paskatintos nutraukti konkurenciją ribojančius veiksmus, nes
ši gairių nuostata netaikoma, kai pažeidimas jau buvo nutrauktas iki pirmųjų Komisijos veiksmų (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 328 ir 329 punktai, šis sprendimas patvirtintas apeliacine tvarka priimtu 2007 m. sausio 25 d.
Teisingumo Teismo sprendimu
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 158 punktas).
Šiuo atveju pažeidimas buvo nutrauktas 2001 m. rugpjūčio 10 d., t. y. dar iki pirmo Komisijos atlikto patikrinimo, kuris įvyko
2001 m. spalio 3 d. Kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 432 konstatuojamojoje dalyje, nors perdirbėjai deklaravo, jog jų kartelis
nustojo veikti būtent tą dieną, Komisija nustatė ankstesnę kartelio pabaigos datą, nes jos turimas „paskutinis įrodymas“ yra
2001 m. rugpjūčio 10 d. susirinkimas, nurodytas ginčijamo sprendimo 260 konstatuojamojoje dalyje. Todėl pažeidimo nutraukimas
negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe baudos dydžio nustatymo tikslams.
Reikia pažymėti, kad net jei Komisija būtų nusprendusi, kad pažeidimas nutrauktas tą pačią dieną, kai ji atliko pirmus patikrinimus,
ji galėtų pagrįstai neatsižvelgti į ieškovės nurodytą aplinkybę. Bauda negali būti savaime sumažinama dėl pažeidimo nutraukimo
Komisijai įsikišus, o priklauso nuo konkretaus atvejo aplinkybių vertinimo, kurį Komisija atlieka naudodamasi savo diskrecija.
Šiuo atveju gairių 3 punkto trečią įtrauką rekomenduojama taikyti įmonei tada, kai nagrinėjamų veiksmų antikonkurencinis pobūdis
nėra akivaizdus. Ir, atvirkščiai, iš esmės jos nereikėtų taikyti, jei nagrinėjamas elgesys, jeigu įrodytas, yra aiškiai antikonkurencinis
(1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, T‑156/94, Rink. p. II‑645, 138 punktas ir 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 281 punktas).
Šioje byloje ieškovės veiksmų antikonkurencinis pobūdis nekelia jokių abejonių. Perdirbėjų kartelis, kurio tikslas nustatyti
kainas ir pasidalyti rinką (žr. ginčijamo sprendimo 278–317 konstatuojamąsias dalis), yra klasikinis ir labai sunkus (žr.
ginčijamo sprendimo 409–411 konstatuojamąsias dalis) konkurencijos teisės pažeidimas, ir tokio elgesio neteisėtumą Komisija
ne kartą patvirtino atlikdama pirmuosius patikrinimus. Tai, kad dalis šio kartelio buvo slapta, patvirtina, jog ieškovė puikiai
suprato, kad jos veiksmai yra neteisėti.
Dublike ieškovė nurodo naują kaltinimą, susijusį su tuo, kad ginčijamame sprendime Komisija nepateikė paaiškinimų, dėl kokių
priežasčių nusprendė neatsižvelgti į nurodytą tariamai lengvinančią aplinkybę.
Dėl tų pačių priežasčių, kurios išdėstytos šio sprendimo 182 punkte, galima teigti, kad tai, jog šį kaltinimą ieškovė pirmą
kartą pareiškė tik dublike, nereiškia, kad Bendrasis Teismas negali jo nagrinėti šioje byloje.
Tačiau šiam kaltinimui negali būti pritarta.
Teismų praktikoje nustatyta, kad nors Komisija privalo, remiantis EB 253 straipsniu, motyvuoti savo sprendimus nurodydama
faktines aplinkybes, nuo kurių priklauso sprendimo pagrįstumas, ir argumentus, paskatinusius ją priimti šį sprendimą, tačiau
pagal šią nuostatą nereikalaujama sprendime aptarti visus faktinių aplinkybių ir teisės klausimus, kurie buvo nagrinėjami
administracinėje procedūroje (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 14 ir 15 punktai ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo
Fiskeby Board prieš Komisiją
, T‑319/94, Rink. p. II‑1331, 127 punktas). Jau buvo nuspręsta, kad Komisija neprivalo pareikšti savo nuomonės apie aplinkybes,
kurios akivaizdžiai nesusijusios, nereikšmingos ar antraeilės (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo
Corsica Ferries France prieš Komisiją
, T‑349/03, Rink. p. II‑2197, 64 punktas). Ta pati išvada taikoma ir tokiu atveju kaip šioje byloje, kai priežastis, dėl kurios
per administracinę procedūrą ieškovės nurodyta aplinkybė negali būti laikoma lengvinančia, yra lengvai suprantama (šiuo atžvilgiu
žr. 229–232 punktus).
Remiantis visais išdėstytais argumentais darytina išvada, kad ieškinio trečiasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas
ir kad dėl šios priežasties nereikia ieškovei suteikti papildomo sumažinimo už lengvinančias aplinkybes.
D –
Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su pranešimo dėl bendradarbiavimo ir proporcingumo, teisėtų lūkesčių apsaugos
bei vienodo požiūrio principų pažeidimu
1.
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė pranešimą dėl bendradarbiavimo ir proporcingumo, teisėtų lūkesčių apsaugos bei vienodo
požiūrio principus, pagal minėto pranešimo D punkto 2 dalį jai suteikdama mažesnį baudos sumažinimą nei WWTE,
Cetarsa
ir
Taes
.
Visų pirma, ieškovė mano, kad Komisija negali pagrįsti skirtingo požiūrio teigdama, jog ji užginčijo tam tikras pranešime
apie kaltinimus nurodytas faktines aplinkybes ir perdirbėjų susitarimų dėl kainų slaptumą.
Dėl šio klausimo ji visų pirma teigia, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ji tik pateikė paaiškinimus dėl tam tikrų
netiksliai ar neteisingai pranešime apie kaltinimus nurodytų aplinkybių. Konkrečiai, ji niekada nepripažino, kad perdirbėjų
sudaryti susitarimai dėl maksimalių vidutinių kainų ir augintojų atstovų sudaryti susitarimai dėl minimalių vidutinių kainų
vienas kitą atsveria. Ji taip pat teigia, kad galutinėje ataskaitoje bylas nagrinėjantis pareigūnas pats konstatavo, kad pranešime
apie kaltinimus yra tam tikrų netikslumų ir kad atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus ir per teismo posėdį perdirbėjų pateikti
paaiškinimai suteikė galimybę Komisijai įvairiais klausimais „patikslinti“ sprendimo projekto „turinį“.
Antra, ieškovė teigia, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ji neneigė, jog susitarimai dėl maksimalių vidutinių kainų
yra „savaime“ slapti. Ji tik paprasčiausiai nurodė, kad perdirbėjų derybų „rezultatas“, maksimali vidutinė kaina, dėl kurios
jie susitaria kiekvieno sezono pradžioje ir kurią jie siūlo per kolektyvines derybas su žemės ūkio profesinėmis sąjungomis
ir augintojų susivienijimais, tikrai buvo žinomas visam augintojų sektoriui. Ji teigia, kad, kitaip tariant, „ji rėmėsi tuo,
kad metų pradžioje perdirbėjų sutarta maksimali vidutinė pirkimo kaina buvo viešai žinoma, nes pasiūlyta per derybas [su žemės
ūkio profesinėmis sąjungomis ir augintojų susivienijimais] dėl kainų kaip maksimali kaina, už kurią perdirbėjai pasirengę
pirkti tabaką, ji neišvengiamai tapo viešai žinoma kaina“.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija neteisingai taikė pranešimą dėl bendradarbiavimo ir pažeidė proporcingumo principą.
Dėl šio aspekto ieškovė visų pirma nurodo, kad Komisija suklydo jos atveju netaikydama pranešimo dėl bendradarbiavimo D dalies
2 punkto antros įtraukos ginčijamo sprendimo 454 konstatuojamojoje dalyje nurodžiusi, kad ji iš esmės paneigė tam tikras pranešime
apie kaltinimus nurodytas aplinkybes, ir dėl šios priežasties atsisakiusi sumažinti jai skirtą baudą pagal šią nuostatą.
Antra, ieškovė teigia, kad aktyviai bendradarbiavo su Komisija nuo to momento, kai ji atliko patikrinimus. Ji pažymi, jog
informacija ir paaiškinimai, kuriuos ji pateikė Komisijai, sudarė galimybę pastarajai lengviau suprasti rinkos veikimą ir
konkrečius šalių veiksmus bei išaiškinti tam tikrus esminius pažeidimo aspektus. Ji mano, kad dėl to Komisija, remdamasi pranešimo
dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies pirma įtrauka, turėtų sumažinti jai skirtą baudą daugiau kaip 20 %.
Trečia, ieškovė mano, kad ji turėjo teisę į tokį patį baudos sumažinimą, kuris buvo taikytas
Taes
, t. y. 40 %, nes ši nepateikė Komisijai informacijos, kurios vertė būtų didesnė už jos pateiktos informacijos vertę.
Papildomai ji teigia, kad jai turėjo būti pritaikytas bent jau toks pat baudos sumažinimas kaip
Cetarsa
ir WWTE, t. y. 25 %, nes Komisija neteisingai suprato jos pateiktus paaiškinimus apie susitarimų dėl vidutinių kainų slaptumą.
Komisija mano, kad ketvirtasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Pirma, Komisija ginčija ieškovės teiginį, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ji tik nurodė kelis tame pranešime išdėstytų
faktinių aplinkybių niuansus. Iš tikrųjų ieškovė užginčijo svarbius minėtų faktinių aplinkybių aspektus. Konkrečiai, ji paneigė,
kad perdirbėjų sudaryti susitarimai dėl vidutinių (maksimalių) tiekimo kainų buvo slapti, ir teigė, kad šiuose susitarimuose
nenumatyta nieko daugiau, nei augintojų atstovų sudarytuose susitarimuose.
Antra, Komisija teigia teisingai taikiusi pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalį ir nepažeidusi proporcingumo principo.
Trečia, Komisija neigia pažeidusi vienodo požiūrio principą
Taes
,
Cetarsa
ir WWTE skirtas baudas sumažindama labiau nei ieškovei skirtą baudą. Ji nurodo, kad remdamasi
Taes
pateikta informacija ji, be kita ko, įrodė, jog
Deltafina
taip pat dalyvavo nagrinėjamuose konkurenciją ribojančiuose veiksmuose ir kad ieškovė nenurodė naujų reikšmingų duomenų,
o tik „patikslino jau žinomas aplinkybes“. Ji teigia, kad
Taes
,
Cetarsa
ir WWTE, priešingai nei ieškovė, neneigė perdirbėjų sudarytų susitarimų dėl vidutinės (maksimalios) tiekimo kainos slaptumo.
Galiausiai
Taes
, priešingai nei ieškovė, neginčijo tam tikrų kitų pranešime apie kaltinimus nurodytų aplinkybių.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas
Prieš nagrinėjant įvairius ieškovės nurodytus argumentus, reikia pateikti kelis bendro pobūdžio vertinimus.
Primintina, kad Komisija turi didelę diskreciją taikydama baudų nustatymo metodą ir todėl gali atsižvelgti į daugelį veiksnių,
tarp kurių yra nagrinėjamų įmonių bendradarbiavimas per šios institucijos tarnybų atliekamą tyrimą. Komisija šiuo klausimu
turi didelę diskreciją vertinti įmonės bendradarbiavimo kokybę ir naudą, visų pirma palyginti su kitų įmonių įnašu (2007 m.
gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Darbon prieš Komisiją
, C‑328/05 P, Rink. p. I‑3921, 81 ir 88 punktai).
Kad būtų galima pagrįsti baudos sumažinimą už bendradarbiavimą, įmonės veiksmai turi padėti Komisijai įvykdyti užduotį nustatyti
bei užkirsti kelią konkurencijos teisės pažeidimams (žr. 110 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
499 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką) ir įrodyti siekį tikrai bendradarbiauti (99 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
395 ir 396 punktai).
Pranešime dėl bendradarbiavimo Komisija apibrėžė sąlygas, kurioms esant įmonėms, bendradarbiaujančioms su ja per tyrimą dėl
kartelio, gali būti neskiriama arba sumažinama bauda, kuri joms būtų skirta kitu atveju (žr. pranešimo dėl bendradarbiavimo
A punkto 3 dalį).
Pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkte „Reikšmingas baudos sumažinimas“ numatyta:
„1. Jei įmonė bendradarbiauja su Komisija, nors neįvykdytos visos B ir C (punktų) sąlygos, bauda, kuri jai būtų skirta, jei
nebūtų bendradarbiavusi, sumažinama 10–50 %.
2.      Taip visų pirma yra tuomet, kai:
–        iki išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus įmonė suteikė Komisijai informacijos, pateikė dokumentus ar kitus įrodymus, padedančius
atskleisti padarytą pažeidimą,
–        gavusi pranešimą apie kaltinimus įmonė informuoja Komisiją, kad neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia
savo kaltinimus.“
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad remiantis ginčijamo sprendimo 450 konstatuojamojoje dalyje išdėstytais argumentais yra aišku,
jog ieškovė neįvykdė pranešimo dėl bendradarbiavimo B ir C punktų taikymo sąlygų, todėl jos elgesys turėjo būti vertinamas
pagal to pranešimo D punktą.
Įvairūs argumentai, kuriuos ieškovė išdėstė šiame pagrinde, gali būti suskirstyti į dvi dalis. Pirma dalis susijusi su pranešimo
dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies antros įtraukos netaikymu ieškovei. Antra dalis susijusi su ieškovės bendradarbiavimo
kokybe, palyginti su
Taes
,
Cetarsa
ir WWTE bendradarbiavimo kokybe.
a)     Dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies antros įtraukos netaikymo ieškovei
Ginčijamo sprendimo 454 konstatuojamojoje dalyje Komisija sumažino ieškovei skirtą baudą 20 % tik pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo
D punkto 2 dalies pirmą įtrauką. Kartu skaitant šią ir ginčijamo sprendimo 453 konstatuojamąją dalį darytina išvada, kad nepaisant
to, jog ieškovė apskritai pripažino, kad neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis grindžiamai jai skirti kaltinimai, tikslumo,
Komisija nusprendė jai netaikyti tos pačios dalies antros įtraukos dėl dviejų priežasčių.
Pirma, ieškovės teiginiai neatitinka nustatytų faktinių aplinkybių, t. y. teiginys, kad, iš vienos pusės, perdirbėjų susitarimai
dėl vidutinių (maksimalių) tiekimo kainų ir, iš kitos pusės, augintojų bei perdirbėjų sudaryti susitarimai dėl minimalių vidutinių
kainų kiekvienam augintojų susivienijimui yra identiški ir kad dėl to perdirbėjų ir augintojų veiksmai panaikina vieni kitų
galimą antikonkurencinį poveikį. Dėl šio klausimo Komisija daro nuorodą į ieškovės atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 18–45 puslapius.
Reikia konstatuoti, kad nurodytuose ieškovės atsakymo į pranešimą apie kaltinimus puslapiuose tokio teiginio nėra. Beje, taikant
proceso organizavimo priemones paprašyta nurodyti atsakymo ištraukas, kuriose yra toks teiginys, Komisija pripažino, kad jis
nėra aiškiai suformuluotas, tačiau apie jį galima numanyti remiantis tam tikrais ieškovės jame pateiktais argumentais. Per
teismo posėdį atsakydama į dėl šio aspekto Bendrojo Teismo pateiktą klausimą, Komisija pakartojo tą patį paaiškinimą.
Net jei Komisija galėtų remtis paprasčiausiu implicitiniu teiginiu, kad įrodytų, jog ginčijamas faktinių aplinkybių teisingumas,
kaip nurodyta pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies antroje įtraukoje, šiuo atveju remiantis Komisijos nurodytais
argumentais negalima daryti išvados, kad ieškovė teigė, jog abi susitarimų rūšys, nurodytos ginčijamo sprendimo 259 konstatuojamojoje
dalyje, yra identiškos ir kad dėl to galimas perdirbėjų ir augintojų antikonkurencinių veiksmų poveikis vienas kitą panaikina.
Šiais argumentais ieškovė norėjo tik išreikšti nuomonę, kad net jei perdirbėjų susitarimai dėl vidutinių (maksimalių) tiekimo
kainų nebūtų egzistavę, konkurencija rinkoje taip pat nebūtų buvusi tobula, nes žemės ūkio profesinės sąjungos ir gamintojų
susivienijimai savo ruožtu tarpusavyje tarėsi dėl vidutinių žaliavinio tabako pardavimo kainų, dėl kurių vėliau jie kolektyviai
derėjosi su perdirbėjais. Bet kokiu atveju, tokia nuomonė dėl kartelio poveikio rinkai negali būti pagrįstai prilyginta „faktinių
aplinkybių teisingumo“ užginčijimui pagal minėtą nuostatą (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 366 punktas). Reikia pažymėti, kad šiais argumentais ieškovė visiškai neiškelė abejonių dėl
pačio nagrinėjamų susitarimų egzistavimo. Taip pat reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime buvo aiškiai atsižvelgta į daug
patikslinimų, kuriuos ieškovė pateikė atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 18–45 puslapiuose (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo
75, 82 ir 201 konstatuojamąsias dalis).
Antra, ieškovė neigė perdirbėjų sudarytų susitarimų dėl vidutinių (maksimalių) tiekimo kainų slaptumo.
Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovė iš tikrųjų nedviprasmiškai išdėstė tokį
požiūrį. Šio atsakymo 8 puslapyje ji pareiškė, kad „(perdirbėjai) niekada nebuvo sudarę slaptų susitarimų dėl vidutinių kainų,
kurie nebūtų susiję su kolektyvinėmis derybomis, organizuotomis atsižvelgiant į augintojų sektoriaus derybas“. Ieškovės raštuose
pateikiamas šio pareiškimo paaiškinimas (žr. šio sprendimo 241 punktą) grindžiamas visiškai dirbtiniu atskyrimu, todėl yra
neįtikinantis.
Kadangi šis pareiškimas visiškai neatitinka tikrovės ir aplinkybė, kad perdirbėjų kartelį sudarė ir slapti susitarimai, užimantys
labai svarbią vietą ginčijamame sprendime, Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos nuspręsdama, jog formuluodama
tokį pareiškimą ieškovė neigė faktinių aplinkybių teisingumą, kaip nurodyta pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies
antroje įtraukoje.
b)     Dėl ieškovės bendradarbiavimo kokybės palyginti su
Taes
,
Cetarsa
ir WWTE bendradarbiavimo kokybe
Visų pirma, ieškovė negali teigti, kad remiantis pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies antra įtrauka jai turėjo
būti suteiktas tokio paties dydžio baudos sumažinimas, kaip ir
Taes
.
Pirma, kalbant apie minėto D punkto 2 dalies antros įtraukos taikymą pažymėtina, kad
Taes
, priešingai nei ieškovė, niekaip neginčijo faktinių aplinkybių teisingumo.
Antra, kalbant apie minėto D punkto 2 dalies pirmos įtraukos taikymą pažymėtina, kad remiantis bylos medžiaga aiškiai matyti,
jog
Taes
bendradarbiavimas buvo kokybiškesnis ir naudingesnis nei ieškovės. Nors pastarosios pateikta informacija yra naudinga, iš
esmės ji tik patvirtino arba paaiškino aplinkybes, kurias Komisija jau žinojo, todėl jų pridėtinė vertė yra nedidelė, o
Taes
pateikė naujų ir svarbių duomenų, kuriais remiantis buvo galima įrodyti
Deltafina
atsakomybę už padarytą pažeidimą.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovė negali pagrįstai remtis, kaip ji tai daro ieškinyje, atsakymais į prašymus suteikti informacijos,
kuriuos Komisija pateikė remdamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu. Be to, dokumentų pateikimas Komisijai atsakyme į prašymą
suteikti informacijos yra teisinė pareiga ir į juos negali būti atsižvelgiama taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo, net
jei galima jais pasinaudoti nustatant juos pateikusios ar kitos įmonės antikonkurencinį elgesį (2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 111 punktas).
Visų antra, ieškovė taip pat negali reikalauti sumažinti baudą tiek pat, kiek
Cetarsa
ir WWTE. Pastarosios bendrovės, priešingai nei ieškovė, neneigė perdirbėjų sudarytų susitarimų dėl vidutinės (maksimalios)
tiekimo kainos slaptumo. Taip pat reikia pažymėti, kad nors ginčijamame sprendime Komisija kaltino
Cetarsa
ir WWTE atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateikus tą patį teiginį, kuris nurodytas šio sprendimo 259 punkte, vis dėlto,
kaip ir šioje byloje, Bendrasis Teismas bylose, kuriose priimti sprendimai 2011 m. vasario 3 d. Sprendimo
Cetarsa prieš Komisiją
(T‑33/05, Rink. p. II‑0000, 271 punktas) ir 2011 m. kovo 8 d. Sprendimo
World Wide Tobacco España prieš Komisiją
(T‑37/05, Rink. p. II‑0000, 197 punktas), nusprendė, kad taip pasielgdama ji padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškinio ketvirtasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas, išskyrus
tiek, kiek jis susijęs su šio sprendimo 259 punkte nurodytu teiginiu, kurį Komisija klaidingai priskyrė ieškovei.
E –
Dėl galutinės baudos nustatymo
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas turi nustatyti tinkamą sumažinimo procentinę dalį. Naudodamasis neribota jurisdikcija,
Bendrasis Teismas mano, kad už bendradarbiavimą ieškovei reikia suteikti papildomą sumažinimą 5 procentiniais punktais, pridedamą
prie jau suteikto sumažinimo 20 %. Taigi baudos dydį, gautą pritaikius 10 % apyvartos ribą, t. y. 3 240 000 eurų, reikia sumažinti
25 % ir nustatyti, kad galutinė skirtos baudos suma yra 2 430 000 eurų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal tos pačios nuostatos 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims.
Kadangi šioje byloje buvo patenkinta tik dalis reikalavimų, šios bylos aplinkybės būtų teisingai įvertintos nusprendžiant,
jog ieškovė padengia devynias dešimtąsias savo bylinėjimosi išlaidų ir devynias dešimtąsias Komisijos patirtų bylinėjimosi
išlaidų, o Komisija padengia vieną dešimtąją savo bylinėjimosi išlaidų ir vieną dešimtąją ieškovės patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:
1.
2004 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimo C (2004) 4030 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnio 1 dalį (Byla COMP/C.38.238/B.2
– Žaliavinis tabakas – Ispanija) 3 straipsniu
Agroexpansión, SA
skirta bauda yra 2 430 000 eurų.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Agroexpansión
padengia devynias dešimtąsias savo bylinėjimosi išlaidų ir devynias dešimtąsias Europos Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų,
o Komisija padengia vieną dešimtąją savo bylinėjimosi išlaidų ir vieną dešimtąją ieškovės patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Paskelbta 2011 m. spalio 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
A –  Ieškovė ir administracinė procedūra
B –  Ginčijamas sprendimas
C –  Ginčijamo sprendimo adresatai
D –  Baudų dydžio nustatymas
1.  Pradinis baudų dydis
2.  Pagrindinių baudų dydžiai
3.  Sunkinančios ir lengvinančios aplinkybės
4.  Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytas maksimalus baudos dydis
5.  Pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymas
6.  Galutinis baudų dydis
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A –  Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies bei proporcingumo ir vienodo
požiūrio principų pažeidimu ir motyvavimo nebuvimu
1.  Dėl pirmos dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies ir proporcingumo principo pažeidimu, kiek
tai susiję su solidariu baudos mokėjimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ginčijamame sprendime Komisijos taikytų kriterijų patronuojančiai bendrovei priskiriant atsakomybę už dukterinės bendrovės
padarytą pažeidimą
Dėl vieno ūkio subjekto, kurį sudaro ieškovė ir Dimon, egzistavimo
–  Dėl „veiklos ataskaitų“ ir „vietos ataskaitų“
–  Dėl ieškovės ir Dimon laiškų
–  Dėl ieškovės pateiktų argumentų, kuriais ji įrodo, kad rinkoje veikė savarankiškai
2.  Dėl trečios dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu ir nemotyvavimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
3.  Dėl antros dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies bei proporcingumo principo pažeidimu, kiek
tai susiję su solidariosios atsakomybės už baudos sumokėjimą apimties pasekmėmis
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
B –  Dėl ieškinio antrojo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
C –  Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
D –  Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su pranešimo dėl bendradarbiavimo ir proporcingumo, teisėtų lūkesčių apsaugos
bei vienodo požiūrio principų pažeidimu
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
a)  Dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies antros įtraukos netaikymo ie�kovei
b)  Dėl ieškovės bendradarbiavimo kokybės palyginti su Taes, Cetarsa ir WWTE bendradarbiavimo kokybe
E –  Dėl galutinės baudos nustatymo
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: ispanų.