CELEX: 62007TJ0138
Konkurencija
Karteliai
Liftų ir eskalatorių montavimo ir priežiūros rinka
Sprendimas, kuriuo pripažinta, jog pažeistas EB 81 straipsnis
Manipuliavimas konkursais
Rinkų pasidalijimas
Kainų nustatymas

Šios bylos dalyką sudaro prašymas panaikinti 2007 m. vasario 21 d. Komisijos sprendimą C (2007) 512 galutinis dėl procedūros
pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/E‑1/38.823 – Liftai ir eskalatoriai) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka
paskelbta 2008 m. kovo 26 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL C 75, p. 19), arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, – prašymas sumažinti ieškovėms skirtų baudų dydį.
Ginčijamame sprendime Europos Bendrijų Komisija pripažino, kad EB 81 straipsnį pažeidė šios bendrovės:
–
Kone Belgium SA
(toliau –
Kone Belgija
),
Kone GmbH
(toliau –
Kone Vokietija
),
Kone Luxembourg Sàrl
(toliau –
Kone Liuksemburgas
),
Kone BV Liften en Roltrappen
(toliau –
Kone Nyderlandai
) ir
Kone Oyj
(toliau – KC) (toliau visos kartu arba atskirai –
Kone
),
–
Otis SA
(toliau –
Otis Belgija
),
Otis GmbH & Co. OHG
(toliau –
Otis Vokietija
),
General Technic‑Otis Sàrl
(toliau – GTO),
General Technic Sàrl
(toliau – GT),
Otis BV
(toliau –
Otis Nyderlandai
),
Otis Elevator Company
(toliau – OEC) ir
United Technologies Corporation
(toliau – UTC) (toliau visos kartu arba atskirai –
Otis
),
–
Schindler SA
(toliau –
Schindler Belgija
),
Schindler Deutschland Holding GmbH
(toliau –
Schindler Vokietija
),
Schindler Sàrl
(toliau –
Schindler Liuksemburgas
),
Schindler Liften BV
(toliau –
Schindler Nyderlandai
) ir
Schindler Holding Ltd
(toliau visos kartu arba atskirai –
Schindler
),
–
ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV
(toliau – TKLA),
ThyssenKrupp Aufzüge GmbH
(toliau – TKA),
ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
(toliau – TKF),
ThyssenKrupp Elevator
AG (toliau – TKE),
ThyssenKrupp AG
(toliau – TKAG),
ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl
(toliau – TKAL) ir
ThyssenKrupp Liften BV
(toliau – TKL) (toliau visos kartu arba atskirai –
ThyssenKrupp
) ir
–
Mitsubishi Elevator Europe BV
(toliau – MEE).

Schindler
yra viena pirmaujančių pasaulio grupių, tiekiančių liftus ir eskalatorius. Jos patronuojančioji bendrovė yra
Schindler Holding
, įsteigta Šveicarijoje (ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamoji dalis).
Schindler
savo veiklą liftų ir eskalatorių srityje vykdo per nacionalines dukterines bendroves. Šios dukterinės bendrovės yra, be kita
ko, Belgijoje –
Schindler Belgija
, Vokietijoje –
Schindler Vokietija
, Liuksemburge –
Schindler Liuksemburgas
, Nyderlanduose –
Schindler Nyderlandai
(ginčijamo sprendimo 28–32 konstatuojamosios dalys).

Administracinė procedūra
1.
Komisijos tyrimas
2003 m. vasarą Komisijai buvo pateikta informacija apie galimą keturių pagrindinių Europos liftų ir eskalatorių gamintojų,
vykdančių komercinę veiklą Sąjungoje, t. y.
Kone
,
Otis
,
Schindler
ir
ThyssenKrupp
, kartelį (ginčijamo sprendimo 3 ir 91 konstatuojamosios dalys).

Belgija
Nuo 2004 m. sausio 28 d. ir 2004 m. kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi 1962 m. vasario 6 d. Reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento,
įgyvendinančio [EB 81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 sk., p.
3), 14 straipsnio 2 ir 3 dalimis, atliko patikrinimus
Kone
,
Otis
,
Schindler
ir
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių patalpose Belgijoje (ginčijamo sprendimo 92, 93, 95 ir 97 konstatuojamosios dalys).
Viena po kitos
Kone
,
Otis
,
ThyssenKrupp
ir
Schindler
pateikė prašymus pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155) (toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo). Šie prašymai
atitinkamų įmonių buvo papildyti (ginčijamo sprendimo 94, 96, 98 ir 103 konstatuojamosios dalys).
2004 m. birželio 29 d. pagal šio pranešimo 8 dalies b punktą
Kone
buvo sąlyginai atleista nuo baudos (ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamoji dalis).
2004 m. rugsėjo–gruodžio mėn. Komisija, vadovaudamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos
taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsniu, taip pat išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą
Belgijoje, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir Belgijos asociacijai
Agoria
(ginčijamo sprendimo 101 ir 102 konstatuojamosios dalys).

Vokietija
Nuo 2004 m. sausio 28 d. ir 2004 m. kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus
Otis
ir
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių patalpose Vokietijoje (ginčijamo sprendimo 104 ir 106 konstatuojamosios dalys).
2004 m. vasario 12 ir 18 d.
Kone
papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą, pateiktą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, su Vokietija
susijusia informacija. 2004 m. kovo–2005 m. vasario mėn.
Otis
savo 2004 m. kovo 11 d. su Belgija susijusį prašymą taip pat papildė su Vokietija susijusia informacija. 2004 m. lapkričio
25 d.
Schindler
, remdamasi minėtu pranešimu, pateikė prašymą, kuriame buvo su Vokietija susijusi informacija ir kuris buvo papildytas 2004 m.
gruodžio–2005 m. vasario mėn. Galiausiai 2005 m. gruodį
ThyssenKrupp
, taip pat remdamasi minėtu pranešimu, pateikė Komisijai su Vokietija susijusį prašymą (ginčijamo sprendimo 105, 107, 112
ir 114 konstatuojamosios dalys).
2004 m. rugsėjo–lapkričio mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, taip pat išsiuntė prašymus pateikti
informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą Vokietijoje, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir asociacijoms
VDMA, VFA ir VMA (ginčijamo sprendimo 110, 111 ir 113 konstatuojamosios dalys).

Liuksemburgas
2004 m. vasario 5 d.
Kone
papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą su Liuksemburgu susijusia informacija.
Otis
ir
ThyssenKrupp
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo žodžiu pateikė su Liuksemburgu susijusį prašymą. Pagal tą patį pranešimą buvo
pateiktas su Liuksemburgu susijęs
Schindler
prašymas (ginčijamo sprendimo 115, 118, 119 ir 124 konstatuojamosios dalys).
Nuo 2004 m. kovo 9 d. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus
Schindler
ir
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių patalpose Liuksemburge (ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamoji dalis).
2004 m. birželio 29 d. pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą
Kone
buvo sąlyginai atleista nuo baudos, kiek tai susiję su prašymo dalimi dėl Liuksemburgo (ginčijamo sprendimo 120 konstatuojamoji
dalis).
2004 m. rugsėjo ir spalio mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, išsiuntė prašymus pateikti informaciją
įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą Liuksemburge, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir
Fédération luxembourgeoise des ascensoristes
(Liuksemburgo liftininkų federacija) (ginčijamo sprendimo 122 ir 123 konstatuojamosios dalys).

Nyderlandai
2004 m. kovo mėn., remdamasi 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo,
Otis
pateikė su Nyderlandais susijusį prašymą, kuris vėliau buvo papildytas. 2004 m. balandžio mėn. remdamasi šiuo pranešimu
ThyssenKrupp
pateikė prašymą, kuris vėliau taip pat buvo kelis kartus papildytas. Galiausiai 2004 m. liepos 19 d.
Kone
papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą su Nyderlandais susijusia informacija (ginčijamo sprendimo 127,
129 ir 130 konstatuojamosios dalys).
2004 m. liepos 27 d. pagal minėto pranešimo 8 dalies a punktą
Otis
buvo sąlyginai atleista nuo baudos (ginčijamo sprendimo 131 konstatuojamoji dalis).
Nuo 2004 m. balandžio 28 d. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus, be kita
ko,
Kone
,
Schindler
,
ThyssenKrupp
ir MEE dukterinių bendrovių patalpose Nyderlanduose, taip pat asociacijos
Boschduin
patalpose (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji dalis).
2004 m. rugsėjo mėn., vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, Komisija išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms,
dalyvavusioms darant pažeidimą Nyderlanduose, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir asociacijoms VLR bei
Boschduin
(ginčijamo sprendimo 133 ir 134 konstatuojamosios dalys).
2.
Pranešimas apie kaltinimus
2005 m. spalio 7 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kuris buvo skirtas šio sprendimo 2 punkte minėtoms bendrovėms.
Visos pranešimo apie kaltinimus adresatės pateikė rašytines pastabas, atsakydamos į Komisijos pateiktus kaltinimus (ginčijamo
sprendimo 135 ir 137 konstatuojamosios dalys).
Klausymai nebuvo surengti, nes nė viena pranešimo apie kaltinimus adresatė nepateikė atitinkamo prašymo (ginčijamo sprendimo
138 punktas).
3.
Ginčijamas sprendimas
2007 m. vasario 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame konstatavo, kad bendrovės, kurioms buvo skirtas šis sprendimas,
dalyvavo darant keturis sudėtinius ir tęstinius EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus keturiose valstybėse narėse, kai pasidalijo
rinkas susitardamos arba derindamos veiksmus paskirstant viešuosius pirkimus ir sutartis dėl liftų ir eskalatorių montavimo,
priežiūros ir modernizavimo (ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamoji dalis).
Dėl ginčijamo sprendimo adresačių Komisija nusprendė, kad, be suinteresuotųjų įmonių dukterinių bendrovių Belgijoje, Vokietijoje,
Liuksemburge ir Nyderlanduose, šių dukterinių bendrovių patronuojančiosios bendrovės turi būti pripažintos solidariai atsakingomis
už EB 81 straipsnio pažeidimus, kuriuos padarė jų atitinkamos dukterinės bendrovės, nes pažeidimo padarymo laikotarpiu jos
galėjo daryti lemiamą įtaką jų komercinei politikai ir galėjo būti preziumuojama, kad jos naudojosi šia galia (ginčijamo sprendimo
608, 615, 622, 627 ir 634–641 konstatuojamosios dalys). MEE patronuojančiosios bendrovės nebuvo pripažintos solidariai atsakingomis
už savo dukterinės bendrovės elgesį, nes nepavyko įrodyti, kad jos darė lemiamą įtaką šios elgesiui (ginčijamo sprendimo 643 konstatuojamoji
dalis).
Apskaičiuodama baudų dydį, ginčijamame sprendime Komisija taikė metodą, apibrėžtą Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėse [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2
dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės] (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – 1998 m. gairės). Ji taip pat išnagrinėjo, ar ir kiek atitinkamos įmonės tenkina 2002 m.
pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytas sąlygas.
Komisija pripažino pažeidimus „labai sunkiais“ dėl jų pobūdžio ir aplinkybės, kad kiekvienas iš jų apėmė visą tam tikros valstybės
narės teritoriją (Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo arba Nyderlandų), net jei nebuvo įmanoma įvertinti jų tikros įtakos (ginčijamo
sprendimo 671 konstatuojamoji dalis).
Siekdama atsižvelgti į faktinę ekonominę suinteresuotųjų įmonių galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai, Komisija kiekvienos
šalies atveju suskirstė šias įmones į kelias kategorijas pagal jų apyvartą liftų ir (arba) eskalatorių rinkoje, o prireikus
– priežiūros ir modernizavimo paslaugų rinkoje (ginčijamo sprendimo 672 ir 673 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie kartelį Belgijoje,
Kone
ir
Schindler
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę, buvo nustatyta 40 000 000 EUR
pradinė bauda.
Otis
buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 27 000 000 EUR pradinės baudos dydis.
ThyssenKrupp
buvo priskirta trečiajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 16 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 674
ir 675 konstatuojamosios dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 45 900 000 EUR ir 33 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
pažeidimas truko septynerius metus ir aštuonis mėnesius (nuo 1996 m. gegužės 6 d. iki 2004 m. sausio 29 d.), Komisija 75 %
padidino suinteresuotųjų įmonių pradines baudas. Taigi
Kone
buvo nustatyta 70 000 000 EUR,
Otis
– 80 325 000 EUR,
Schindler
– 70 000 000 EUR ir
ThyssenKrupp
– 57 750 000 EUR pagrindinė bauda (ginčijamo sprendimo 692 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusi pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697, 698 ir 708–710 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių
aplinkybių (ginčijamo sprendimo 733, 734, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Kone
buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
nustatytas ribas,
Otis
bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies
b punkto pirmos pastraipos antroje įtraukoje nustatytas ribas,
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 20 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
Schindler
bauda buvo sumažinta 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 760–777 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie kartelį Vokietijoje,
Kone
,
Otis
ir
ThyssenKrupp
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 70 000 000 EUR pradinė bauda.
Schindler
buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 17 000 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 676–679 konstatuojamosios
dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 119 000 000 EUR ir 140 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
Kone
,
Otis
ir
ThyssenKrupp
padarytas pažeidimas truko aštuonerius metus ir keturis mėnesius (nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.),
Komisija 80 % padidino šių įmonių pradines baudas.
Schindler
padarytas pažeidimas truko penkerius metus ir keturis mėnesius (nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 6 d.), todėl
šiai įmonei Komisija pradinę baudą padidino 50 %. Taigi
Kone
pagrindinė bauda sudarė 126 000 000 EUR,
Otis
– 214 200 000 EUR,
Schindler
– 25 500 000 EUR ir
ThyssenKrupp
– 252 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 693 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697–707 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių aplinkybių
(ginčijamo sprendimo 727–729, 735, 736, 742–744, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys).
Kone
bauda buvo sumažinta didžiausiu 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
numatytu procentu – 50 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies
b punkto pirmos pastraipos antroje įtraukoje nustatytas ribas,
Otis
bauda buvo sumažinta 25 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į šio pranešimo 23 dalies b punkto
pirmos pastraipos trečioje įtraukoje nustatytas ribas,
Schindler
bauda buvo sumažinta 15 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 778–813 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie kartelį Liuksemburge,
Otis
ir
Schindler
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 10 000 000 EUR pradinė bauda.
Kone
ir
ThyssenKrupp
buvo priskirtos antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 2 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 680–683 konstatuojamosios
dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 17 000 000 EUR ir 5 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
pažeidimas truko aštuonerius metus ir tris mėnesius (nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.), Komisija 80 % padidino
suinteresuotųjų įmonių pradines baudas. Taigi
Kone
pagrindinė bauda sudarė 4 500 000 EUR,
Otis
– 30 600 000 EUR,
Schindler
–18 000 000 EUR ir
ThyssenKrupp
– 9 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 694 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697, 698 ir 711–714 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių
aplinkybių (ginčijamo sprendimo 730, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Kone
buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
nustatytas ribas,
Otis
bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
Schindler
ir
ThyssenKrupp
baudos buvo sumažintos tik 1 % dėl to, kad jos neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 814–835 konstatuojamosios
dalys).
Kalbant apie kartelį Nyderlanduose,
Kone
buvo priskirta pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 55 000 000 EUR pradinė bauda dydis.
Otis
buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 41 000 000 EUR pradinės baudos dydis.
Schindler
buvo priskirta trečiajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 24 500 000 EUR pradinės baudos dydis.
ThyssenKrupp
ir MEE buvo priskirtos ketvirtajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 8 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo
684 ir 685 konstatuojamosios dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 69 700 000 EUR ir 17 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
Otis
ir
ThyssenKrupp
padarytas pažeidimas truko penkerius metus ir dešimt mėnesių (nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), Komisija
55 % padidino šių įmonių pradines baudas.
Kone
ir
Schindler
padarytas pažeidimas truko ketverius metus ir devynis mėnesius (nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), todėl Komisija
45 % padidino šių įmonių pradines baudas. MEE padarytas pažeidimas truko ketverius metus ir vieną mėnesį (nuo 2000 m. sausio
11 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), todėl Komisija 40 % padidino šios įmonės pradinę baudas. Taigi
Kone
pradinė bauda sudarė 79 750 000 EUR,
Otis
– 108 035 000 EUR,
Schindler
– 35 525 000 EUR,
ThyssenKrupp
– 26 350 000 EUR ir MEE – 11 900 000 EUR (ginčijamo sprendimo 695 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697, 698 ir 715–720 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių
aplinkybių (ginčijamo sprendimo 724–726, 731, 732, 737, 739–741, 745–748 ir 751–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Otis
buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
nustatytas ribas,
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
Schindler
ir MEE baudos buvo sumažintos 1 % dėl to, kad jos neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 836–855 konstatuojamosios
dalys).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis išdėstyta taip:
„1 straipsnis
1.      Kalbant apie Belgiją, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu dalyvaudamos
su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius susitarimus,
siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo sutartis pagal
iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone Belgija
] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC] ir [
Otis Belgija
] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Belgija
] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d. ir
–
ThyssenKrupp
: [TKAG], [TKE] ir [TKLA] nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.
2.      Kalbant apie Vokietiją, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu
dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius
susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo
sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone Vokietija
] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC] ir [
Otis Vokietija
] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<...> ir [
Schindler Vokietija
] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d. ir
–
ThyssenKrupp
: [TKAG], [TKE], [TKA] ir [TKF] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.
3.      Kalbant apie Liuksemburgą, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu
dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius
susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo
sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone Liuksemburgas
] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC], [
Otis Belgija
], [GTO] ir [GT] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Liuksemburgas
] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.; et
–
ThyssenKrupp
: [TKAG], [TKE] ir [TKAL] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.
4.      Kalbant apie Nyderlandus, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu
dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius
susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo
sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone Nyderlandai
] – nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC] ir [
Otis Nyderlandai
] – nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Nyderlandai
] – nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
ThyssenKrupp
: [TKAG] ir [TKL] – nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d. ir
–        [MEE] – nuo 2000 m. sausio 11 d. iki 2004 m. kovo 5 d.
2 straipsnis
1.      Už 1 straipsnio 1 dalyje nurodytus pažeidimus Belgijoje skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone Belgija
] – 0 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC] ir [
Otis Belgija
] – 47 713 050 EUR,
–
Schindler
: solidariai
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Belgija
] – 69 300 000 EUR ir
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG], [TKE] ir [TKLA] – 68 607 000 EUR.
2.      Už 1 straipsnio 2 dalyje nurodytus pažeidimus Vokietijoje skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone Vokietija
] – 62 370 000 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC] ir [
Otis Vokietija
] – 159 043 500 EUR,
–
Schindler
: solidariai
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Vokietija
] – 21 458 250 EUR ir
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG], [TKE], [TKA] ir [TKF] –374 220 000 EUR.
3.      Už 1 straipsnio 3 dalyje nurodytus pažeidimus Liuksemburge skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone Liuksemburgas
] – 0 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC], [
Otis Belgija
], [GTO] ir [GT] –18 176 400 EUR,
–
Schindler
: solidariai
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Liuksemburgas
] – 17 820 000 EUR ir
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG], [TKE] ir [TKAL] – 13 365 000 EUR.
4.      Už 1 straipsnio 4 dalyje nurodytus pažeidimus Nyderlanduose skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone Nyderlandai
] – sumoka 79 750 000 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC] ir [
Otis Nyderlandai
] – 0 EUR,
–
Schindler
: solidariai
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Nyderlandai
] – 35 169 750 EUR,
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG] ir [TKL] – 23 477 850 EUR ir
–        [MEE] – 1 841 400 EUR.
<…>“

Procesas ir šalių reikalavimai
Pareiškimu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. gegužės 4 d., ieškovės
Schindler Holding
,
Schindler Management AG
,
Schindler Belgija
,
Schindler Vokietija
,
Schindler Liuksemburgas
ir
Schindler Nyderlandai
pateikė šį ieškinį.
Pareiškimu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. liepos 25 d., Europos Sąjungos Taryba pateikė prašymą leisti įstoti
į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų. 2007 m. spalio 8 d. nutartimi Bendrojo Teismo aštuntosios kolegijos pirmininkas patenkino
šį prašymą leisti įstoti į bylą.
2007 m. lapkričio 26 d. Taryba pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimus. Bylos šalys pateikė savo pastabas dėl šių paaiškinimų.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, imdamasis
proceso organizavimo priemonių pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį, pateikė šalims rašytinius klausimus ir paprašė Komisijos
pateikti vieną dokumentą. Šalys įvykdė prašymus per nustatytą terminą.
Per 2009 m. rugsėjo 17 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą;
–        nepatenkinus šio prašymo, sumažinti skirtų baudų dydžius;
–        pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį konstatuoti, kad nereikia priimti sprendimo dėl ieškinio, kiek jis susijęs su
Schindler Management
;
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant bylinėjimosi išlaidas dėl to, kad nereikia priimti sprendimo dėl
Schindler Management
ieškinio.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį;
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį;
–        tinkamai išspręsti bylinėjimosi išlaidų klausimą.

Dėl prašymo konstatuoti, kad nėra reikalo priimti sprendimo dėl ieškinio, kiek jis susijęs su
Schindler Management
Iki ieškinio pateikimo galiojusioje ginčijamo sprendimo 4 straipsnio redakcijoje kaip viena iš sprendimo adresačių buvo minima
Schindler Management
.
2007 m. rugsėjo 4 d. sprendimu, kuris buvo pateiktas Bendrajam Teismui 2009 m. birželio 30 d., Komisija pakeitė ginčijamo
sprendimo 4 straipsnį ir įteikė šią pataisą
Schindler Holding
ir
Schindler Management
. Pakeistame ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje
Schindler Management
nebeminima.
Ieškovių teigimu, pakeitus ginčijamą sprendimą nebeliko ieškinio dalyko, kiek jis susijęs su
Schindler Management
.
Kaip prašo ieškovės, reikia konstatuoti, kad pakeitus ginčijamą sprendimą nebeliko šio ieškinio dalyko, kiek jis susijęs su
Schindler Management
.
Taigi nera reikalo priimti sprendimo dėl ieškinio, kiek jis susijęs su
Schindler Management
.

Dėl esmės
1.
Pirminės pastabos
Grįsdamos ieškinį, ieškovės savo procesiniuose dokumentuose pateikė argumentus dėl trylikos ieškinio pagrindų, kuriuos išdėstė,
kaip nurodyta toliau. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su bausmių teisėtumo principo pažeidimu dėl to, kad Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalyje Komisijai suteikta neribota diskrecija apskaičiuojant baudas. Antrasis ieškinio pagrindas susijęs su
negaliojimo atgaline data principo pažeidimu taikant 1998 m. gaires ir 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Trečiasis ieškinio
pagrindas susijęs su bausmių teisėtumo principo pažeidimu ir Komisijos kompetencijos stoka 1998 m. gairėms priimti. Ketvirtasis
ieškinio pagrindas susijęs su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo neteisėtumu dėl
nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur se ipsum prodere
(toliau kartu –
nemo tenetur
principas),
in dubio pro reo
ir proporcingumo principų pažeidimo. Penktasis ieškinio pagrindas susijęs su valdžių padalijimo principo ir teisinės valstybės
principais grindžiamo proceso reikalavimų pažeidimu. Šeštasis ieškinio pagrindas susijęs su nusavinamuoju ieškovėms skirtų
baudų pobūdžiu. Septintasis ir aštuntasis ieškinio pagrindai susiję su 1998 m. gairių pažeidimu nustatant pradines baudas
ir vertinant lengvinančias aplinkybes. Devintasis ieškinio pagrindas susijęs su 1998 m. gairių ir 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
pažeidimu nustatant baudų už pažeidimus Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge dydžius. Dešimtasis ieškinio pagrindas susijęs
su baudų dydžio neproporcingumu. Vienuoliktasis ieškinio pagrindas susijęs su tuo, kad apie ginčijamą sprendimą nebuvo tinkamai
pranešta
Schindler Holding
. Dvyliktasis ieškinio pagrindas susijęs su
Schindler Holding
atsakomybės stoka. Galiausiai tryliktasis ieškinio pagrindas susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu.
Nors yra du ieškovių pateikto ieškinio dalykai, t. y. pirmiausia prašymas panaikinti ginčijamą sprendimą ir, jei šis reikalavimas
nebūtų patenkintas, prašymas sumažinti baudų dydį, išdėstant įvairius ieškovių kaltinimus jų pateiktuose procesiniuose dokumentuose
nebuvo patikslinta, kokį reikalavimą jie pagrindžia. Per posėdį, atsakydamos į Bendrojo Teismo klausimą, ieškovės iš esmės
nurodė, kad dešimčia pirmųjų ir tryliktuoju ieškinio pagrindais siekiama ginčijamo sprendimo 2 straipsnio panaikinimo, vienuoliktuoju
ieškinio pagrindu prašoma panaikinti visą ginčijamą sprendimą, kiek jis skirtas
Schindler Holding
, o dvyliktuoju ieškinio pagrindu siekiama ginčijamo sprendimo 1, 2 ir 3 straipsnių, kiek jie skirti
Schindler Holding
, panaikinimo.
Taigi keli ieškovių kaltinimai susiję su viso ginčijamo sprendimo teisėtumu ir todėl juos reikia išnagrinėti iš pradžių. Tai
pasakytina apie ieškovių kaltinimą, pateiktą formuluojant penktąjį ieškinio pagrindą, kuris iš esmės susijęs su 1950 m. lapkričio
4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 1 dalies pažeidimu.
Tarp kaltinimų, susijusių su viso ginčijamo sprendimo teisėtumu, taip pat yra kaltinimai, suformuluoti vienuoliktajame ir
dvyliktajame ieškinio pagrinduose, kurie atitinkamai susiję su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek jis skirtas
Schindler Holding
, nes apie jį nebuvo tinkamai pranešta, ir su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek jame konstatuota solidarioji
Schindler Holding
atsakomybė.
Kaltinimai, susiję su ginčijamo sprendimo 2 straipsnio teisėtumu, suformuluoti kituose ieškinio pagrinduose, bus išnagrinėti
vėliau. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas mano, kad ieškovių kaltinimus derėtų išnagrinėti toliau išdėstyta tvarka. Visų pirma
bus išnagrinėti pirmasis, antrasis, trečiasis ir ketvirtasis ieškinio pagrindai, kuriuose ieškovės pateikia kelis neteisėtumu
grindžiamus prieštaravimus, susijusius su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, 1998 m. gairėmis ir 2002 m. pranešimu
dėl bendradarbiavimo. Paskui Bendrasis Teismas išnagrinės šeštąjį ieškinio pagrindą, pagal kurį ginčijamas sprendimas yra
nusavinamojo pobūdžio. Galiausiai Bendrasis Teismas išnagrinės septintąjį, aštuntąjį, devintąjį, dešimtąjį ir tryliktąjį ieškinio
pagrindus, kuriuose ieškovės pateikė kelis kaltinimus, susijusius su joms skirtų baudų dydžio nustatymu.
2.
Dėl prašymo panaikinti visą ginčijamą sprendimą

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su EŽTK 6 straipsnio 1 dalies pažeidimu
Ieškovės tvirtina, kad atsižvelgiant į tai, jog EB sutarties konkurencijos teisės nuostatų pažeidimai priklauso baudžiamajai
teisei, procedūra Komisijoje turi atitikti EŽTK 6 straipsnio 1 dalies reikalavimus. Administracinės institucijos gali taikyti
baudžiamąsias sankcijas tik esant teisminės kontrolės galimybei, o nagrinėjamu atveju taip nėra. Iš esmės, ieškovių nuomone,
ieškinys dėl panaikinimo Sąjungos teisme tėra administracinis apeliacinės kasacijos procedūra, kuri ribojama konkrečiais ieškovo
pateiktais pagrindais ir neatitinka Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) reikalavimų, be kita ko, apibrėžtų 1984 m.
vasario 21 d. byloje
Öztürk prieš Vokietiją
(A serija, Nr. 73). Be to, ieškovės teigia, kad procedūra Komisijoje negali būti pripažinta procedūra nepriklausomame ir
bešališkame teisme, nes Komisijos įrodinėjimas pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo grindžiamas tuo, kad remiamasi
faktinių aplinkybių aprašymais, gautais subjektams „kaltinant patiems save“, pažeidžia reikalavimus dėl teisinės valstybės
principais grindžiamo proceso, juo labiau kad įmonės neturi jokios galimybės patikrinti kaltinimų pagrįstumo, pavyzdžiui,
pateikdamos klausimus kaltinimus palaikantiems liudytojams.
EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Kai yra sprendžiamas [tam tikram asmeniui] <...> pareikšto kokio nors baudžiamojo kaltinimo klausimas, toks asmuo turi teisę,
kad bylą per įmanomai trumpiausią laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir
bešališkas teismas. <...>“
Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra pripažinęs bendrąjį Sąjungos teisės principą, pagal kurį visi asmenys turi teisę
į teisingą procesą (žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Salzgitter Mannesmann prieš Komisiją
, C‑411/04 P, Rink. p. I‑959, 40 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šis principas, kuris, be to, yra įtvirtintas 2000 m.
gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, p. 1) (toliau – Chartija) 47 straipsnyje,
yra kilęs iš pagrindinių teisių, kurios yra bendrųjų Sąjungos teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas,
remdamasis valstybėms narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis bei EŽTT pateiktomis nuorodomis, sudedamoji dalis (minėto
Sprendimo
Salzgitter Mannesmann prieš Komisiją
41 punktas).
Pirma, dėl argumento, kad procedūra Komisijoje neatitinka EŽTK 6 straipsnio 1 dalies reikalavimų, pažymėtina, jog pagal EŽTT
praktiką tam, kad būtų taikytinas EŽTK 6 straipsnis, pakanka, kad nagrinėjamas pažeidimas būtų baudžiamojo pobūdžio arba kad
dėl jo suinteresuotajam asmeniui būtų galima taikyti sankciją, kuri pagal savo pobūdį ir sunkumo laipsnį paprastai priskirtina
baudžiamosios teisės sričiai (žr. 2006 m. lapkričio 23 d. EŽTT sprendimo
Jussila prieš Suomiją
,
Recueil des arrêts et décisions
, 2006‑XIII, 31 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šiuo klausimu, kaip matyti iš EŽTT praktikos, sukūrę autonominį
sąvokos „baudžiamasis kaltinimas“ išaiškinimą, EŽTT organai paruošė pagrindą laipsniškam baudžiamosios 6 straipsnio taikymo
srities išplėtimui įtraukiant sritis, kurios formaliai nepriklauso tradicinėms baudžiamosios teisės kategorijoms, pavyzdžiui,
finansines sankcijas, skiriamas už konkurencijos taisyklių pažeidimą. Tačiau dėl sričių, kurios nepatenka į baudžiamosios
teisės branduolį, EŽTT yra pažymėjęs, kad garantijos, kurios suteikiamos pagal baudžiamąjį 6 straipsnio aspektą, nebūtinai
turi būti taikomos visu savo griežtumu (šiuo klausimu žr. minėto EŽTT sprendimo
Jussila prieš Suomiją
43 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, pagal Sąjungos teismų praktiką, kaip aiškiai pabrėžta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 5 dalyje, Komisijos sprendimai
skirti baudas už konkurencijos teisės pažeidimus nėra baudžiamojo pobūdžio (šiuo klausimu žr. 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 235 punktą, 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 717 punktą ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 390 punktą).
Kitaip nei teigia ieškovės, darytina prielaida, kad procedūra, per kurią Komisija priima sprendimą, kuriuo konstatuojamas
pažeidimas bei skiriamos baudos ir kuris vėliau gali būti apskųstas Sąjungos teismui, atitinka EŽTK 6 straipsnio 1 dalies
reikalavimus. Tiesa, Komisija nėra teismas, kaip jis suprantamas pagal EŽTK 6 straipsnį (šiuo klausimu žr. Teisingumo Teismo
sprendimus: 1980 m. spalio 29 d. Sprendimo
van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 81 punktą ir 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 7 punktą). Vis dėlto per administracinę procedūrą Komisija privalo laikytis bendrųjų Sąjungos
teisės principų (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Shell prieš Komisiją
, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 39 punktas, 53 punkte minėtų sprendimų
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
718 punktas ir
HFB ir kt. prieš Komisiją
391 punktas).
Be to, Sąjungos teismo vykdoma Komisijos sprendimų kontrole užtikrinama, kad būtų tenkinami sąžiningo proceso, kuris garantuojamas
EŽTK 6 straipsnio 1 dalimi, reikalavimai (žr. šio sprendimo 50 punktą).
Šiuo požiūriu, anot EŽTT, būtina, kad suinteresuotoji įmonė dėl bet kokio tokio tipo dėl jos priimto sprendimo galėtų kreiptis
į neribotą jurisdikciją turinčią teisminę instituciją, kuri visų pirma turi teisę pakeisti priimtą sprendimą visais klausimais
tiek dėl faktinių aplinkybių, tiek dėl teisės (žr. pagal analogiją 2002 m. liepos 23 d. EŽTT sprendimo
Janosevic prieš Švediją
,
Recueil des arrêts et décisions
, 2002‑VII, 81 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Kai Bendrasis Teismas tikrina sprendimo, kuriuo konstatuotas EB 81 straipsnio
pažeidimas, teisėtumą, ieškovai gali prašyti jo išsamiai ištirti tiek nustatytas faktines aplinkybes, tiek Komisijos atliktą
jų teisinį vertinimą. Be to, dėl baudų pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį jis turi neribotą jurisdikciją
(šiuo klausimu žr. 53 punkte minėto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
719 punktą).
Antra, reikia atmesti ieškovių argumentą, kad suinteresuotosios įmonės neturėjo galimybės patikrinti Komisijos suformuluotų
kaltinimų pagrįstumo, pavyzdžiui, pateikdamos klausimus kaltinimus palaikantiems liudytojams. Iš esmės pagal teismų praktiką
jokia Sąjungos teisės nuostata ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai įmonės atžvilgiu remtis kitų įmonių parodymais.
Jei būtų kitaip, būtų neįmanoma įvykdyti Komisijai nustatytos pareigos įrodyti EB 81 ir 82 straipsniams prieštaraujančius
veiksmus ir tai būtų nesuderinama su jai EB sutartimi patikėta užduotimi prižiūrėti šių nuostatų tinkamą taikymą. Tačiau dėl
dalyvavimo kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, kurio teisingumą ginčija kitos kaltinamos įmonės, negali būti vertinamas
kaip pakankamas nagrinėjamų faktinių aplinkybių įrodymas, jei jis neparemtas kitais įrodymais (žr. 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 285 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Be to, bet kuriuo atveju konstatuotina, kad šioje
byloje ieškovės aiškiai pripažino pranešime apie kaltinimus išdėstytas faktines aplinkybes.
Trečia, dėl Komisijos įrodinėjimo būdo taikant 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo dar pažymėtina, kad šis ieškovių kaltinimas
sutampa su jų kaltinimu, grindžiamu šio pranešimo neteisėtumu dėl
nemo tenetur
ir
in dubio pro reo
principų pažeidimo, kuris atmestinas dėl šio sprendimo 146–164 punktuose išdėstytų priežasčių.
Darytina išvada, kad ieškinio pagrindas dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies pažeidimo atmestinas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek jis yra skirtas Schindler Holding, nes apie jį nebuvo
tinkamai pranešta
Ieškovės pripažįsta, kad ginčijamas sprendimas buvo įteiktas Šveicarijoje įsikūrusiai
Schindler Holding
. Tačiau apie jį nebuvo pranešta pagal EB 254 straipsnio 3 dalį. Anot jų, Komisijos veiksmai pažeidė Šveicarijos baudžiamąją
teisę ir prieštarauja tarptautinei teisei. Pranešimas apie sprendimą Šveicarijoje suponuoja tarptautinio susitarimo su Šveicarija
egzistavimą, o tokio susitarimo nėra, ir todėl, nepranešus apie jį, ginčijamas sprendimas, kiek jis skirtas
Schindler Holding
, neturi teisinės galios ir yra niekinis.
Šiuo atžvilgiu primintina, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pranešimo apie sprendimą procedūros pažeidimai neturi
įtakos paties teisės aktui ir todėl negali paveikti jo teisėtumo (1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
, 48/69, Rink. p. 619, 39 punktas). Tokie pažeidimai tam tikromis aplinkybėmis gali tik užkirsti kelią EB 230 straipsnio penktoje
pastraipoje numatyto ieškinio pateikimo termino pradžiai. Šioje byloje
Schindler Holding
neginčijamai susipažino su ginčijamo sprendimo turiniu ir pasinaudojo savo teise pareikšti ieškinį per EB 230 straipsnio penktoje
pastraipoje nurodytą terminą.
Todėl šis ieškinio pagrindas atmestinas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek juo nustatoma solidarioji Schindler Holding atsakomybė
Šiuo ieškinio pagrindu ieškovės ginčija solidariąją
Schindler Holding
, patronuojančiosios
Schindler
grupės bedrovės, atsakomybę už savo dukterinių bendrovių antikonkurencinius veiksmus Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge
ir Nyderlanduose.
Kalbant apie patronuojančiosios bendrovės solidariąją atsakomybę už savo dukterinės bendrovės elgesį, primintina, jog aplinkybės,
kad dukterinė bendrovė turi savarankišką teisinį subjektiškumą, dar nereiškia, kad jos elgesys negali būti inkriminuotas patronuojančiajai
bendrovei (61 punkte minėto Sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
132 punktas).
Iš esmės Sąjungos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai ir sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą,
neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 54 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Sąjungos teismas taip pat yra pažymėjęs, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį
vienetą, net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (žr. Teisingumo Teismo
sprendimus: 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo
Hydrotherm Gerätebau
170/83, Rink. p. 2999, 11 punktą ir 65 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
55 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; taip pat šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
DSG prieš Komisiją
, T‑234/95, Rink. p. II‑2603, 124 punktą). Jis taip pat yra pabrėžęs, kad, taikant konkurencijos taisykles, formalus dviejų
bendrovių atskyrimas dėl to, kad jos turi atskirą teisinį subjektiškumą, nėra lemiamas veiksnys, svarbiausia tai, ar jos rinkoje
veikia kaip vienas asmuo. Todėl gali prireikti nustatyti, ar dvi atskirą teisinį subjektiškumą turinčios bendrovės sudaro
ar priklauso vienai įmonei ar ekonominiam vienetui, formuojantiems bendrą elgesį rinkoje (61 punkte minėto Sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
140 punktas ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DaimlerChrysler prieš Komisiją
, T‑325/01, Rink. p. II‑3319, 85 punktas).
Kai toks ekonominis vienetas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu jis turi atsakyti
už šį pažeidimą (žr. 65 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
56 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti vienareikšmiai inkriminuotas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos
baudos, o pranešimas apie kaltinimus turi būti adresuotas šiam asmeniui. Taip pat svarbu, kad pranešime apie kaltinimus būtų
nurodyta, kokiu statusu juridinis asmuo kaltinamas dėl tariamų faktinių aplinkybių (žr. 65 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
57 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiajai
bendrovei, ypač, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia
dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius,
organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 65 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tokioje situacijoje patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto nariai ir todėl pagal
šio sprendimo 65 ir 66 punktuose minėtą teismų praktiką sudaro vieną įmonę. Pavyzdžiui, aplinkybė, kad patronuojančioji bendrovė
ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo
skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiajai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą
darant pažeidimą (65 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktas).
Tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios
dukterinės bendrovės kapitalo, viena vertus, ši patronuojančioji bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės
elgesiui ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką
savo dukterinės bendrovės elgesiui (žr. 65 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės
kapitalas, tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės komercinei
politikai. Tada Komisija gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos
baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė, kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių
parodyti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (žr. 65 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat, nors teisinga, kad savo 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925) 28 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas, be to, kad patronuojančioji bendrovė turi turėti 100 %
dukterinės bendrovės kapitalo, nurodė kitas aplinkybes, kaip antai, kad nebuvo užginčyta, jog patronuojančioji bendrovė darė
įtaką savo dukterinės bendrovės komercinei politikai arba kad abiem bendrovėms buvo bendrai atstovaujama per administracinę
procedūrą, vis dėlto šias aplinkybes Teisingumo Teismas nurodė tik siekdamas paminėti visus veiksnius, kuriais remdamasis
Pirmosios instancijos teismas grindė savo motyvus, o ne tam, kad nustatytų, jog šio sprendimo 71 punkte minėtai prezumpcijai
taikyti reikalavimą pateikti papildomų netiesioginių įrodymų dėl to, kad patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų darė įtaką (65 punkte
minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
62 punktas).
Šį ieškinio pagrindą reikia išnagrinėti atsižvelgiant į išdėstytus principus.
Ginčijamo sprendimo 627 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad
Schindler Holding
turi būti pripažinta solidariai atsakinga už savo dukterinių bendrovių
Schindler Belgija
,
Schindler Vokietija
,
Schindler Liuksemburgas
ir
Schindler Nyderlandai
pažeidimus, nes, „būdama vienintelė savininkė ir galutinė patronuojančioji bendrovė, pažeidimo laikotarpiu [ji] galėjo daryti
lemiamą įtaką kiekvienos šių dukterinių bendrovių komercinei politikai, ir gali būti preziumuojama, kad ji pasinaudojo šia
galia“.
Ginčijamo sprendimo 628 ir 629 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, jog
Schindler Holding
teiginio, kad minėtos dukterinės bendrovės, pačios nustatydamos savo komercinės politikos pagrindus, veikė rinkoje kaip savarankiški
teisės subjektai, ir teiginio, pagal kurį ji neturėjo jokios įtakos einamajai šių dukterinių bendrovių veiklai, „nepakanka
nuginčyti prezumpciją, kad
Schindler Holding
dukterinės bendrovės nespręsdavo visiškai savarankiškai dėl savo elgesio rinkoje“.
Be to, ginčijamo sprendimo 630 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, jog „per administracinę procedūrą [
Schindler Holding
] galėjo pateikti įrodymų, kad ji nedarė lemiamos įtakos savo dukterinėms bendrovėms <...>“. Komisijos teigimu, „[
Schindler Holding
] ir jos dukterinės bendrovės vis dėlto nepateikė [jai] <...> įrodymų, paaiškinančių jų vidinius santykius, hierarchinę struktūrą
ir atskaitomybę, kad būtų nuginčyta prezumpcija, [pagal kurią] <...> [
Schindler Holding
], būdama vienintelė savo dukterinių bendrovių, kurioms buvo skirtas [ginčijamas] sprendimas, savininkė, įgyvendino savo kontrolės
teises ir visomis kitomis priemonėmis darė savo turimą lemiamą įtaką“.
Ginčijamo sprendimo 631 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, jog „vien tai, kad
Schindler
viduje buvo priimta konkurencijos taisyklių laikymosi programa, neleidžia nustatyti, ar [
Schindler Holding
] buvo davusi nurodymus, susijusius su pažeidimu“. Taigi, Komisijos teigimu, „lieka galioti prezumpcija, kad 100 % [
Schindler Holding
] priklausanti dukterinė bendrovė savarankiškai nespręsdavo dėl savo komercinės politikos rinkoje“.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija ginčijamo sprendimo 632 punkte padarė išvadą, kad „[
Schindler Holding
] ir 100 % jai priklausančios dukterinės bendrovės nenuginčijo prezumpcijos dėl atsakomybės už Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge
ir Nyderlanduose padarytus pažeidimus [ir kad] todėl [
Schindler Holding
] turi būti laikoma solidariai atsakinga su savo dukterinėmis bendrovėmis, padariusiomis EB 81 straipsnio pažeidimus, dėl
kurių priimtas [ginčijamas] sprendimas“.
Pirma, neginčijama, kad pažeidimo darymo laikotarpiu
Schindler Holding
tiesiogiai priklausė 100 %
Schindler Belgija
,
Schindler Vokietija
ir
Schindler Nyderlandai
kapitalo ir netiesiogiai, per
Schindler Belgija
, – 100 %
Schindler Liuksemburgas
kapitalo. Taigi galiojo prezumpcija, kad
Schindler Holding
darė lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių elgesiui (žr. šio sprendimo 72 punktą).

Schindler
negali teigti, kad Komisija turėjo įrodyti, jog minėtų dukterinių bendrovių einamajai veiklai, įskaitant EB 81 straipsniui
prieštaraujantį jų elgesį, iš tikrųjų darė įtaką
Schindler Holding
ir kad ši paskatino padaryti arba palaikė pažeidimą.
Norint inkriminuoti patronuojančiajai bendrovei jos dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus nereikia įrodyti, kad patronuojančioji
bendrovė daro įtaką savo dukterinės bendrovės politikai konkrečioje srityje, kurioje buvo padarytas pažeidimas. Tačiau tai,
kad tarp patronuojančiosios bendrovės ir jos dukterinės bendrovės egzistuoja organizaciniai, ekonominiai ir teisiniai ryšiai,
gali įrodyti pirmosios įtaką antrosios strategijai ir todėl pateisinti tai, kad jos gali būti suvokiamos kaip vienas ekonominis
vienetas (2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 83 punktas). Taigi, jei Komisija įrodo, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos
dukterinės bendrovės kapitalas, ji gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei
skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė įrodytų, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai
(žr. šio sprendimo 72 punktą). Taip pat pažymėtina, kad sprendimą, kuriuo paskiriamos baudos, Komisija gali adresuoti bendrovių
grupės patronuojančiajai bendrovei ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė kurstė dukterinę bendrovę padaryti pažeidimą,
arba juo labiau ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, o dėl to, kad jos sudaro vieną įmonę,
kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį (minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktas).
Ieškovės taip pat negali remtis tariamu kaltės principo (
Schuldprinzip
) pažeidimu arba principiniu uždarosios akcinės bendrovės arba akcinės bendrovės akcininko atsakomybės nebuvimu už bendrovės
skolas arba valdymo organų veiksmus. Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, jog tokie argumentai grindžiami klaidinga prielaida,
kad patronuojančiosios bendrovės atveju nebuvo nustatytas joks pažeidimas, o šioje byloje taip nėra, nes iš ginčijamo sprendimo
632 konstatuojamosios dalies ir 1 bei 2 straipsnių matyti, kad
Schindler Holding
buvo individualiai nubausta už pažeidimus, kurių atveju daroma prielaida, kad ji juos padarė asmeniškai dėl glaudžių ekonominių
ir teisinių ryšių, siejančių ją su jos dukterinėmis bendrovėmis (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją
, C‑294/98 P, Rink. p. I‑10065, 28 ir 34 punktus ir 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 74 punktą).
Antra, reikia išnagrinėti ieškovių pateiktus argumentus, kuriais siekiama nuginčyti šio sprendimo 71 punkte minėtą prezumpciją
ir pagal kuriuos
Schindler Holding
dukterinės bendrovės savarankiškai spręsdavo dėl savo komercinės politikos.
Pirmiausia, ieškovių nurodyta aplinkybė, net jei ji būtų laikoma įrodyta, kad
Schindler Holding
nedavė savo dukterinėms bendrovėms nurodymų, kurie nagrinėjamu atveju leistų arba paskatintų EB 81 straipsniui prieštaraujančius
kontaktus, ir nežinojo apie tokius kontaktus, negali įrodyti šių dukterinių bendrovių savarankiškumo. Kaip priminta šio sprendimo
82 punkte, inkriminuojant patronuojančiajai bendrovei jos dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus nereikalaujama įrodyti,
kad patronuojančioji bendrovė darė įtaką savo dukterinės bendrovės politikai konkrečioje srityje, kurioje buvo padarytas pažeidimas.
Be to, argumentas, kad
Schindler Holding
dukterinės bendrovės atitinkamose šalyse visada veikė savarankiškai, nepatirdamos
Schindler Holding
įtakos savo einamajai veiklai, „sutarčių gavimui“, sutarčių sudarymui arba savo kainų politikai, nes
Schindler Holding
buvo informuojama tik apie kontraktus, dėl kurių galėjo atsirasti nuostolių, taip pat turi būti atmestas. Viena vertus, atitinkamos
ieškovės nepateikė įrodymų šiems tvirtinimams pagrįsti ir, kita vertus, tokių tvirtinimų, net ir darant prielaidą, kad jie
įrodyti, bet kuriuo atveju nepakanka šio sprendimo 71 punkte nurodytai prezumpcijai nuginčyti, nes iš teismų praktikos išplaukia,
kad į dukterinės bendrovės komercinės politikos sąvoką, be ieškovių paminėtųjų, patenka ir kiti aspektai, kai kalbama apie
EB 81 straipsnio taikymą jos patronuojančiajai bendrovei. Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad analizuodamas, ar kelios vienos
grupės bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, Sąjungos teismas yra nagrinėjęs, ar patronuojančioji bendrovė galėjo daryti
įtaką kainų politikai, gamybos ir platinimo veiklai, pardavimo tikslams, bendrajam pelnui, pardavimo sąnaudoms, mokėjimų srautui,
ištekliams ir rinkodarai. Vis dėlto, kalbant apie EB 81 ir 82 straipsnių taikymą patronuojančiajai bendrovei, iš to neišplaukia,
kad tik šie klausimai patenka į dukterinės bendrovės komercinės politikos sąvoką (žr. 65 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
64 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Toliau pasakytina, jog aplinkybė, kad
Schindler Holding
dukterinės bendrovės keturiose pažeidimo paveiktose šalyse dalyvavo darant atskirus, skirtingo pobūdžio pažeidimus, o tai
turėtų įrodyti, kad ji iš tikrųjų nedarė įtakos savo dukterinių bendrovių įprastai veiklai, taip pat negali nuginčyti atsakomybės
prezumpcijos. Iš ginčijamo sprendimo 627–632 konstatuojamųjų dalių matyti, jog nustatydama
Schindler Holding
atsakomybę už savo dukterinių bendrovių elgesį Komisija nesirėmė galimu keturiose atitinkamose šalyse konstatuotų pažeidimų
lygiagretumu. Be to, ieškovių tvirtinimas, kad pažeidimai buvo skirtingo pobūdžio, neteisingas dėl to, kad keturiose atitinkamose
šalyse
Schindler Holding
dukterinės bendrovės laikotarpiais, kurie daugiausia sutampa (1996 m. gegužės 9 d.–2004 m. sausio 29 d. Belgijoje, 1995 m.
rugpjūčio 1 d.–2000 m. gruodžio 6 d. Vokietijoje, 1995 m. gruodžio 7 d.–2004 m. kovo 9 d. Liuksemburge ir 1999 m. birželio
1 d.–2004 m. kovo 5 d. Nyderlanduose), dalyvavo darant pažeidimus, kurie turėjo panašų tikslą, kurį sudarė „slaptas konkurentų
susitarimas pasidalyti rinkas arba įšaldyti turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo
ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl liftų ir eskalatorių priežiūros ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją,
kur kartelio dalyvės nesitarė dėl priežiūros ir modernizavimo veiklos)“ (ginčijamo sprendimo 658 konstatuojamoji dalis).
Taip pat tai, kad
Schindler Holding
galėjo visokeriopai stengtis užkirsti kelią savo dukterinių bendrovių veiksmams, prieštaraujantiems EB 81 straipsniui, be
kita ko, priėmusi elgesio kodeksą, skirtą užkirsti kelią jų konkurencijos taisyklių pažeidimams, ir atitinkamas gaires, pirma,
visiškai nepaneigia jos atžvilgiu konstatuoto pažeidimo fakto (pagal analogiją žr. 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 373 punktą) ir, antra, neleidžia įrodyti,
kad šios dukterinės bendrovės savarankiškai spręsdavo dėl savo komercinės politikos. Atvirkščiai, minėto elgesio kodekso taikymas
Schindler Holding
dukterinėse bendrovėse veikiau liudija apie tai, kad patronuojančioji bendrovė vykdė faktinę savo dukterinių bendrovių komercinės
politikos kontrolę, juo labiau kad pačios ieškovės teigė, jog elgesio kodekso laikymasis buvo prižiūrimas atliekant reguliarius
auditus ir kitomis konkurencijos taisyklių laikymąsi atsakingo
Schindler Holding
darbuotojo (
compliance officer
) taikomomis priemonėmis.
Dėl vidinių grupės santykių, valdymo struktūros ir su atskaitomybe susijusių gairių
Schindler Holding
viduje, ginčijamo sprendimo 630 punkte Komisija nurodė, kad
Schindler Holding
ir jos dukterinės bendrovės nepateikė jai informacijos, atskleidžiančios jų vidinius santykius. Iš bylos dokumentų iš tiesų
matyti, kad per administracinę procedūrą ieškovės pateikė Komisijai tam tikrą informaciją apie vidinius grupės santykius,
valdymo struktūrą ir atskaitomybės gaires (
reporting lines
).
Vis dėlto ši informacija neleidžia daryti išvados, kad
Schindler
dukterinės bendrovės veikė savarankiškai. Pateiktoji informacija, kuri, be to, nepatvirtinta įrodymais, yra neišsami ir daugiausia
susijusi su tam tikrų
Schindler Liuksemburgas
ir
Schindler Belgija
vadovaujančių darbuotojų pareigomis ir atskaitomybės įpareigojimais (
reporting obligations
) bei su vieno
Schindler Vokietija
darbuotojo pareigomis, detaliau neatskleidžiant
Schindler Holding
ir atitinkamose valstybėse veikiančių jos dukterinių bendrovių vidinių santykių arba
Schindler Holding
įtakos šioms bendrovėms.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 72 punkte aprašytą atsakomybės prezumpciją ir į tai, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 84–90 punktų,
ieškovės šios prezumpcijos nenuginčijo, Komisija pagrįstai inkriminavo
Schindler Holding
jos dukterinių bendrovių padarytus pažeidimus.
Todėl šis ieškinio pagrindas atmestinas.
3.
Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį

Dėl neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi dėl bausmių teisėtumo
principo pažeidimo
Ieškovės teigia, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje Komisijai suteikta beveik neribota diskrecija nustatyti
baudų dydį, o tai prieštarauja bausmių teisėtumo principui, kuris yra apibrėžtas EŽTK 7 straipsnio 1 dalyje ir kuris taip
pat išplaukia iš bendrųjų teisės principų, kylančių iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų.
Reikia priminti EŽTK 7 straipsnio 1 dalies tekstą:
„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba
tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri galėjo būti taikyta
nusikaltimo padarymo metu.“
Iš teismų praktikos išplaukia, kad bausmių teisėtumo principas yra loginė teisinio saugumo principo išdava, kuris yra bendrasis
Sąjungos teisės principas ir pagal kurį visų pirma reikalaujama, kad kiekviena Sąjungos norma, ypač ta, pagal kurią skiriama
ar leidžiama skirti sankcijas, būtų aiški ir tiksli, kad suinteresuotieji asmenys galėtų vienareikšmiškai suvokti iš jos išplaukiančias
teises ir pareigas ir galėtų imtis atitinkamų priemonių (žr. 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 66 punktą ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 71 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Bausmių teisėtumo principas, kuris yra vienas bendrųjų Sąjungos teisės principų, kylančių iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių
tradicijų, dalis, taip pat buvo įtvirtintas įvairiose tarptautinėse sutartyse ir visų pirma EŽTK 7 straipsnyje. Pagal šį principą
reikalaujama, kad įstatyme būtų aiškiai apibrėžti pažeidimai ir už juos skiriamos bausmės. Ši sąlyga tenkinama, jei teisės
subjektas iš atitinkamos nuostatos formuluotės ir prireikus pasinaudodamas jos aiškinimu teismų praktikoje gali sužinoti,
už kokius veiksmus ar neveikimą kyla baudžiamoji atsakomybė. Be to, remiantis EŽTT praktika, įstatymo aiškumas vertinamas
atsižvelgiant ne tik į atitinkamos nuostatos formuluotę, bet ir į patikslinimus, padarytus nusistovėjusioje ir paskelbtoje
teismų praktikoje (žr. 2008 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
, C‑266/06 P, neskelbiamo Rinkinyje, 38–40 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Šio principo reikia laikytis tiek baudžiamojo pobūdžio normų, tiek specialių administracinių priemonių, pagal kurias skiriamos
administracinės nuobaudos ar leidžiama jas skirti, atveju (šiuo klausimu žr. 1987 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Maizena ir kt.
, 137/85, Rink. p. 4587, 15 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Jis galioja ne tik pažeidimo sudėtį nustatančioms normoms,
bet ir tokioms normoms, kurios reglamentuoja pirmiau nurodytų normų pažeidimo pasekmes (žr. 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
67 punktą ir 83 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
29 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi
užtikrina Sąjungos teismas, dalis (1996 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo nuomonės 2/94, Rink. p. I‑1759, 33 punktas ir 1997 m.
gegužės 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kremzow
, C‑299/95, Rink. p. I‑2629, 14 punktas). Šiuo tikslu Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas vadovaujasi valstybėms narėms
bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir gairėmis, nustatytomis tarptautiniuose dokumentuose žmogaus teisių apsaugos srityje,
kuriuos priimant valstybės narės bendradarbiavo ar prie kurių prisijungė. EŽTK šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę (Teisingumo
Teismo sprendimai: 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo
Roquette Frères
, C‑94/00, Rink. p. I‑9011, 23 punktas ir minėto Sprendimo
Kremzow
14 punktas). Be to, pagal ES 6 straipsnio 2 dalį „Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina [EŽTK] ir kurios kyla
iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendrieji [Sąjungos] teisės principai“.
Kaip jau yra priminęs Bendrasis Teismas (95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
71 punktas), pagal EŽTK 7 straipsnio 1 dalį nėra būtina, kad nuostatos, kurių pagrindu skiriamos bausmės, būtų suformuluotos
taip tiksliai, kad būtų galima visiškai užtikrintai numatyti galimas jų pažeidimo pasekmes. Vadovaujantis EŽTT praktika, tai,
kad įstatymas suteikia tam tikrą diskreciją, savaime nepažeidžia nuspėjamumo reikalavimo, jei, atsižvelgiant į atitinkamus
teisėtus tikslus, yra pakankamai aiškiai nustatyta naudojimosi tokiais įgaliojimais apimtis ir sąlygos, siekiant užtikrinti
privatiems asmenims tinkamą apsaugą nuo savivalės (žr. 1992 m. vasario 25 d. EŽTT sprendimo
Margareta ir Roger Andersson prieš Švediją
, A serija, Nr. 226, 75 punktą). Šiuo klausimu, be paties įstatymo teksto, EŽTT atsižvelgia ir į tai, ar nusistovėjusioje
ir paskelbtoje teismų praktikoje buvo patikslintos vartojamos neapibrėžtos sąvokos (žr. 1995 m. rugsėjo 27 d. EŽTT sprendimo
G. prieš Prancūziją
, A serija, Nr. 325‑B, 25 punktą).
Tai, kad atsižvelgiama į valstybėms narėms bendras konstitucines tradicijas, nelemia kitokio teisėtumo principo, kuris yra
bendrasis Sąjungos teisės principas, aiškinimo, nei išplaukia iš pirmiau išdėstytų samprotavimų (95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
73 punktas). Taigi ieškovių argumentas, kad nacionaliniu lygmeniu nėra panašių valdžios institucijos įgaliojimų, kurie leistų
jai „beveik neribotai“ skirti baudas, turi būti atmestas.
Šioje byloje, kalbant apie Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies teisėtumą bausmių teisėtumo principo atžvilgiu, visų
pirma konstatuotina, kad, priešingai nei teigia ieškovės, Sąjungos teisės aktų leidėjas nėra suteikęs Komisijai pernelyg didelės
arba savavališkos diskrecijos nustatyti baudas už konkurencijos taisyklių pažeidimą (95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
74 punktas).
Pirma, pažymėtina, kad nors Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje Komisijai suteikiama didelė vertinimo laisvė, naudojimasis
šia laisve apribotas įtvirtinus objektyvius kriterijus, kurių turi laikytis Komisija. Šiuo klausimu, viena vertus, primintina,
jog yra nustatytas skaičiais išreikštas ir absoliutus maksimalus baudos dydis, kuris kiekvienai įmonei už kiekvieną pažeidimą
apskaičiuojamas taip, kad iš anksto galima numatyti maksimalų galimos baudos dydį. Kita vertus, šia nuostata Komisija įpareigojama
kiekvienoje byloje nustatyti baudas atsižvelgiant ne tik į pažeidimo sunkumą, bet ir į jo trukmę (96 punkte minėto sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
50 punktas ir 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
75 punktas).
Ieškovės negali teigti, kad šio sprendimo 95 punkte minėtas Sprendimas
Degussa prieš Komisiją
(66–88 punktai) arba ten pat minėtas Sprendimas
Jungbunzlauer prieš Komisiją
(69–92 punktai), kuriame pateiktas bausmių teisėtumo principo aiškinimas atitinka aiškinimą Sprendime
Degussa prieš Komisiją
(minėtas šio sprendimo 95 punkte), grindžiamas „klaidinga teisine samprata“. Šio sprendimo 96 punkte minėtame Sprendime
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
(36–63 punktai), nagrinėdamas apeliacinį skundą, Teisingumo Teismas patvirtino šio sprendimo 95 punkte minėtame Sprendime
Degussa prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismo pateiktą bausmių teisėtumo principo aiškinimą.
Teisinga, kad pirmesniame punkte minėti sprendimai susiję su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, o ginčijamu sprendimu
skirtos baudos grindžiamos Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi. Vis dėlto, kadangi baudų skyrimo kriterijai ir ribos
pagal abi nuostatas yra vienodi, pirmesniame punkte nurodyta teismų praktika gali būti taikoma Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 daliai.
Antra, naudodamasi savo diskrecija dėl pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį skiriamų baudų, Komisija turi paisyti
bendrųjų teisės principų, ypač vienodo požiūrio ir proporcingumo principų, kaip jie išplėtoti Teisingumo Teismo ir Bendrojo
Teismo praktikoje (96 punkte minėto Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
51 punktas ir 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
77 punktas).
Trečia, siekdama užtikrinti savo veiksmų nuspėjamumą ir skaidrumą, Komisija naudojimąsi savo diskrecija taip pat apribojo
2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo ir 1998 m. gairėse nusistatytomis elgesio taisyklėmis. Šiuo požiūriu pažymėtina, kad
šiuo pranešimu ir šiomis gairėmis, viena vertus, įtvirtintos elgesio taisyklės, nuo kurių Komisija negali nukrypti, nes priešingu
atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, kaip antai vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų,
pažeidimą, ir, kita vertus, užtikrinamas suinteresuotųjų įmonių teisinis saugumas, apibrėžus metodą, kurio Komisija įsipareigojo
laikytis nustatydama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį skiriamų baudų dydį (šiuo kausimu žr. 96 punkte minėto
Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
52 ir 53 punktus ir 2009 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, C‑510/06 P, Rink. p. I‑1843, 60 punktą, taip pat 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
78 ir 82 punktus). Be to, priešingai nei teigia ieškovės, 1998 m. gairių, o vėliau – 2006 m. Pagal Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (OL C 210, p. 2) priėmimas Komisijoje, atsižvelgiant į tai,
kad jis pateko į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą teisinio
reglamentavimo sritį, tik padėjo aiškiau apibrėžti Komisijai pagal šias nuostatas jau suteiktos diskrecijos taikymo ribas,
ir iš to negalima daryti išvados, kad iš pradžių Sąjungos teisės aktų leidėjas buvo nepakankamai apibrėžęs Komisijos kompetencijos
ribas šioje srityje (šiuo klausimu žr. 83 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
44 punktą).
Ketvirta, reikia pridurti, kad pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį Teisingumo Teismas ir Bendrasis
Teismas turi neribotą jurisdikciją spręsdami dėl ieškinių, kuriais ginčijami Komisijos sprendimai skirti baudą, ir gali tiek
panaikinti šiuos sprendimus, tiek panaikinti, sumažinti ar padidinti skirtą baudą. Todėl žinomai ir prieinamai Komisijos administracinei
praktikai taikoma neribota Sąjungos teismo kontrolė. Ši kontrolė suteikė galimybę, naudojantis nusistovėjusia ir paskelbta
teismų praktika, patikslinti neapibrėžtas sąvokas, kurių galėjo būti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje arba Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje (šiuo klausimu žr. 96 punkte minėto Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
54 punktą ir 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
79 punktą).
Taigi, atsižvelgiant į įvairius pirma nurodytus argumentus, apdairus ūkio subjektas, prireikus padedamas teisės konsultanto,
gali pakankamai tiksliai numatyti už tam tikrą elgesį jam gresiančių baudų apskaičiavimo metodą ir dydį. Tai, kad toks ūkio
subjektas negali iš anksto žinoti tikslaus baudų, kurias Komisija skirs kiekvienu konkrečiu atveju, lygio, nėra bausmių teisėtumo
principo pažeidimas (96 punkte minėto Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
55 punktas ir 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
83 punktas).
Todėl ieškovės negali teigti, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies tekstu nėra užtikrinamas toks nuspėjamumo laipsnis,
kokio reikalaujama pagal pagrindinius baudžiamosios teisės ir teisinės valstybės principus. Ši nuostata leidžia pakankamai
tiksliai numatyti apskaičiavimo metodą ir skiriamų baudų lygį (šiuo klausimu žr. 96 punkte minėto Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
58 punktą).
Taip pat, priešingai nei teigia ieškovės, Komisijos sprendimų praktika skiriant baudas nesivystė nenuspėjamai arba nenuosekliai.
Pirma, laikotarpiais, per kuriuos pagal ginčijamą sprendimą buvo daromi visi keturi pažeidimai, paskelbus 1998 m. gaires tebuvo
pakeistas baudų nustatymo metodas, kurį, kaip pripažino Teisingumo Teismas, buvo galima protingai numatyti (88 punkte minėto
Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
231 punktas).
Antra, dėl to, kad priėmus 1998 m. gaires padidėjo baudų lygis, pažymėtina, jog pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija
bet kuriuo metu gali pakoreguoti baudų lygį, jei tai reikalinga veiksmingam Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymui (54 punkte
minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
109 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 237 punktas), ir todėl tokius administracinės praktikos pokyčius galima laikyti objektyviai pateisintais
siekiu apskritai užkirsti kelią Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimams. Taigi ieškovių nurodyto ir skundžiamo baudų
lygio pakėlimo pastaraisiais metais bausmių teisėtumo principo požiūriu negalima savaime laikyti neteisėtu, nes nėra peržengtos
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, kaip jas išaiškino Sąjungos teismai,
įtvirtinto teisinio reglamentavimo ribos (šiuo klausimu žr. 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
81 punktą ir 83 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
43 punktą).
Argumentas, kad priėmusi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį Taryba neįvykdė
savo pareigos aiškiai nustatyti Komisijai suteikiamos kompetencijos ribas ir, pažeisdama EB 83 straipsnį, faktiškai perleido
jai savo pagal EB sutartį turimą kompetenciją, laikytinas nepagrįstu.
Viena vertus, kaip jau buvo minėta, nors Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje
Komisijai suteikta didelė vertinimo laisvė, naudojimasis ja šiomis nuostatomis yra apribojamas, įtvirtinus objektyvius kriterijus,
kurių turi laikytis Komisija. Kita vertus, reikia priminti, kad reglamentai Nr. 17 ir Nr. 1/2003 buvo priimti remiantis EB 83 straipsnio
1 dalimi, kurioje numatyta, kad „Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu, priima atitinkamus
reglamentus arba direktyvas dėl [EB] 81 ir 82 straipsniuose išdėstytų principų įgyvendinimo“. Vadovaujantis EB 83 straipsnio
2 dalies a ir d punktais, šių reglamentų ir direktyvų paskirtis visų pirma yra „numatant vienkartines ir reguliariai mokamas
baudas užtikrinti, kad būtų laikomasi [EB] 81 straipsnio 1 dalyje ir 82 straipsnyje nurodytų draudimų“, ir „apibrėžti atitinkamas
Komisijos ir Teisingumo Teismo funkcijas taikant šioje straipsnio dalyje išdėstytas nuostatas“. Be to, reikia priminti, jog
pagal EB 211 straipsnio pirmą įtrauką Komisija „užtikrina, kad šios Sutarties nuostatos ir priemonės, kurių jomis vadovaudamosi
imasi institucijos, būtų taikomos“, o pagal šio straipsnio trečią įtrauką ji „turi savarankišką sprendimo teisę“ (95 punkte
minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
86 punktas ir 83 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
48 punktas).
Iš to išplaukia, kad neturėtų būti laikoma, jog teisę skirti baudas už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimą visų pirma turi Taryba,
nes šią teisę ji perdavė Komisijai arba suteikė jai įgyvendinimo įgaliojimus, kaip tai suprantama pagal EB 202 straipsnio
trečią įtrauką. Vadovaujantis pirma nurodytomis EB sutarties nuostatomis, šis įgaliojimas iš esmės išplaukia iš Komisijos
savarankiškos funkcijos prižiūrėti, kaip taikoma Sąjungos teisė, o kalbant apie EB 81 ir 82 straipsnių taikymą, reglamentais
Nr. 17 ir 1/2003 ši funkcija patikslinama, apibrėžiama ir formalizuojama. Taigi šiais reglamentais Komisijai suteiktas įgaliojimas
skirti baudas išplaukia iš pačios EB sutarties nuostatų ir turi sudaryti sąlygas veiksmingai taikyti minėtuose straipsniuose
numatytus draudimus (95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
87 punktas ir 83 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
49 punktas).
Iš šių argumentų išplaukia, kad dėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pateiktas neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas,
susijęs su bausmių teisėtumo principo pažeidimu, turi būti atmestas.

Dėl neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo dėl 1998 m. gairių, susijusio su negaliojimo atgaline data principo pažeidimu
Ieškovės primena, kad Sąjungos teisės aktas negali būti pradėtas taikyti iki jo paskelbimo ir kad Chartijos 49 straipsnio
1 dalies antrame sakinyje numatyta, jog negali būti skiriama griežtesnė bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikalstamos veikos
padarymo metu. Anot jų, šioje byloje 1998 m. gairėmis pažeidžiamas negaliojimo atgaline data principas, nes yra peržengiamos
nuspėjamumo ribos. Šiuo atžvilgiu ieškovės pabrėžia, kad sprendimų politiką skiriant baudas sugriežtino Komisija, o ne teisės
aktų leidėjas.
Iš teismų praktikos išplaukia, kad EŽTK 7 straipsnyje įtvirtintas baudžiamųjų įstatymų negaliojimo atgaline data principas
yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kurio turi būti laikomasi skiriant baudas už konkurencijos taisyklių pažeidimą ir
pagal kurį reikalaujama, kad skirtosios bausmės atitiktų tas, kurios buvo numatytos pažeidimo padarymo metu (88 punkte minėto
Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
202 punktas, 112 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
218–221 punktai ir 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 39–41 punktai).
Taip pat jau buvo nuspręsta, kad gairių, galinčių pakeisti bendrą Komisijos konkurencijos politiką skiriant baudas, priėmimas
iš esmės gali patekti į negaliojimo atgaline data principo taikymo sritį (88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
222 punktas).
Viena vertus, 1998 m. gairės gali turėti teisinių pasekmių. Šias teisines pasekmes lemia ne 1998 m. gairių norminis pobūdis,
o tai, kad jas priėmė ir paskelbė Komisija. 1998 m. gairių priėmimas ir paskelbimas lemia, kad Komisija pati apriboja savo
diskreciją ir ji negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui,
vienodo požiūrio, teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principų, pažeidimą (šiuo klausimu žr. 88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209–212 punktus).
Kita vertus, remiantis EŽTT praktika, susijusia su EŽTK 7 straipsnio 1 dalimi, šia nuostata draudžiama kaltinamojo nenaudai
atgaline data taikyti naują pažeidimą įtvirtinančios normos aiškinimą (šiuo klausimu žr. EŽTT 1995 m. lapkričio 22 d. sprendimo
S. W. prieš Jungtinę Karalystę
, A serija, Nr. 335‑B, 34–36 punktus, 1995 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
C. R. prieš Jungtinę Karalystę
, A serija, Nr. 335‑C, 32–34 punktus, 1996 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Cantoni prieš Prancūziją
,
Recueil des arrêts et décisions,
1996‑V, 29–32 punktus ir 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo
Coëme ir kt. prieš Belgiją
,
Recueil des arrêts et décisions
, 2000‑VII, 145 punktą). Pagal šią teismo praktiką tokia situacija pirmiausia susiklosto tuomet, kai kalbama apie teismų išaiškinimą,
kurio rezultato nebuvo galima protingai numatyti pažeidimo padarymo metu, visų pirma atsižvelgiant į išaiškinimą, kurio tuo
metu buvo laikomasi teismų praktikoje dėl nagrinėjamos teisės nuostatos. Vis dėlto reikia patikslinti, jog iš tos pačios EŽTT
praktikos išplaukia, kad nuspėjamumo sąvokos reikšmė didele dalimi priklauso nuo nagrinėjamos nuostatos teksto, nuo ja reglamentuojamos
srities bei nuo adresatų skaičiaus ir požymių. Pavyzdžiui, galimybė nuspėti įstatymą neprieštarauja tam, kad suinteresuotasis
asmuo būtų priverstas pasinaudoti specialisto patarimais, siekdamas susiklosčiusiomis aplinkybėmis tinkamai įvertinti pasekmes,
kurios gali atsirasti dėl tam tikro veiksmo. Konkrečiai kalbant, remiantis minėtu Sprendimu
Cantoni prieš Prancūziją
(35 punktas), tai visų pirma pasakytina apie profesinę veiklą vykdančius asmenis, įpratusius savo profesijoje elgtis labai
apdairiai. Todėl iš jų galima tikėtis, kad jie ypač rūpestingai vertins savo veiklos riziką.
Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, ir nagrinėjant, ar buvo paisoma negaliojimo atgaline data principo, turi būti patikrinta,
ar nagrinėjamą pakeitimą, kurį sudaro 1998 m. gairių priėmimas, buvo galima protingai numatyti atitinkamų pažeidimų padarymo
metu (šiuo klausimu žr. 88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
224 punktą).
Šiuo klausimu visų pirma svarbu konstatuoti, kad tariamas baudų lygio padidinimas, kurį nulėmė 1998 m. gairių taikymas, atitinka
teisinį pagrindą, įtvirtintą Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, nes
gairių 5 punkto a papunktyje aiškiai numatyta, kad skiriamos baudos bet kuriuo atveju negali viršyti 10 % apyvartos ribos,
numatytos šiose nuostatose.
Toliau konstatuotina, jog principinė 1998 m. gairių naujovė yra ta, kad atskaitos tašku apskaičiuojant baudas laikomas pagrindinės
baudos dydis, apibrėžtas atsižvelgiant į gairėse nustatytas ribas, o šios ribos atspindi skirtingą pažeidimų sunkumo laipsnį,
tačiau savaime nėra susijusios su atitinkama apyvarta. Taigi šis metodas iš esmės paremtas baudų tarifikacija, nors ji yra
santykinė ir lanksti (88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
225 punktas ir 106 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
61 punktas).
Galiausiai primintina, jog aplinkybė, kad Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas,
nekliudo jai neperžengiant reglamentų Nr. 17 ir 1/2003 nustatytų ribų padidinti baudų lygį, jei to reikia Sąjungos konkurencijos
politikos įgyvendinimui užtikrinti, ir kad dėl veiksmingo Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymo veikiau reikalaujama,
kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių (šiuo klausimu žr. 54 punkte minėto
Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
109 punktą, 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 81 punktą ir 88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
227 punktą; taip pat žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 309 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Europa Carton prieš Komisiją
, T‑304/94, Rink. p. II‑869, 89 punktą).
Iš to išplaukia, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, per kurią gali būti paskirta bauda, negali turėti
teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau skirtų baudų lygio arba taikys tą patį baudų apskaičiavimo metodą (88 punkte
minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
228 punktas).
Todėl šios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo atveju gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su anksčiau
taikytomis baudomis. Tai galioja ne tik tuomet, kai Komisija pakelia baudų lygį taikydama baudas individualiais sprendimais,
bet ir tuomet, kai baudos didinamos, konkretiems atvejams taikant tokias visuotinai taikomas elgesio taisykles, kokios yra
1998 m. gairės (88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
229 ir 230 punktai ir 106 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
59 punktas).
Darytina išvada, jog ieškovės nepagrįstai teigia, kad 1998 m. gairėmis pažeidžiamas negaliojimo atgaline data principas, nes
jos tariamai nulėmė didesnių baudų, palyginti su anksčiau taikytosiomis, skyrimą, arba kad šiuo atveju buvo peržengtos nuspėjamumo
ribos. Gaires ir ypač jose nustatytą naują baudų apskaičiavimo metodą, kuris tariamai sugriežtino skiriamų baudų lygį, tokios
įmonės, kaip ieškovės, galėjo protingai numatyti atitinkamų pažeidimų padarymo momentu (šiuo klausimu žr. 88 punkte minėto
Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
231 punktą). Dėl tų pačių priežasčių 1998 m. gairėse Komisija juo labiau neturėjo papildomai nurodyti, kad padidinti baudų
lygį yra būtina siekiant užtikrinti Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimą.
Dėl argumento, kad sprendimų politiką skiriant baudas sugriežtino Komisija, o ne teisės aktų leidėjas, pažymėtina, jog jis
sutampa su argumentu, nurodytu pateikiant neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą dėl Komisijos kompetencijos nebuvimo, ir yra
nagrinėjamas šio sprendimo 131–137 punktuose.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad šis neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas taip pat turi būti atmestas.

Dėl prieštaravimo dėl 1998 m. gairių teisėtumo, susijusio su Komisijos kompetencijos nebuvimu ir, be to, jų skaidrumo ir nuspėjamumo
stoka
Ieškovės teigia, kad didelė diskrecija, suteikta Komisijai pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, reikalauja abstraktaus
ir bendro sukonkretinimo, t. y. materialinės teisės norma. Tačiau, jų nuomone, priešingai nei Taryba, Komisija neturi kompetencijos
priimti tokios normos. Be to, net jei Komisijos patvirtintas „baudos pagrindo“ sukonkretinimas būtų buvęs teisėtas, 1998 m.
gairės bet kuriuo atveju būtų neveiksmingos dėl to, kad jomis negalima užtikrinti minimalaus skaidrumo ir nuspėjamumo laipsnio,
būtino nustatant baudos dydį.
Pirma, pažymėtina, kad savo procesiniuose dokumentuose ieškovės nepatikslino nuostatos, kurią tariamai pažeidė Komisija, priėmusi
1998 m. gaires. Pateikus šį klausimą per posėdį, ieškovės nurodė, kad, remiantis bausmių teisėtumo principu, abstrakčias baudų
apskaičiavimo taisykles turėjo priimti Taryba.
Tačiau gairių priėmimas Komisijoje, atsižvelgiant į tai, kad jis pateko į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą teisinio reglamentavimo sritį, tik padėjo aiškiau apibrėžti Komisijai pagal šias
nuostatas jau suteiktos diskrecijos taikymo ribas (šiuo klausimu žr. 83 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
44 punktą). Tokiomis aplinkybėmis argumentas, susijęs su Komisijos kompetencijos stoka priimti gaires, turi būti atmestas.
Antra, argumentai, susiję su 1998 m. gairių skaidrumo ir nuspėjamumo stoka, taip pat turi būti atmesti.
Viena vertus, Komisija paskelbė minėtas gaires ir jose nustatė apskaičiavimo metodą, kurį įsipareigojo taikyti kiekvienu konkrečiu
atveju, siekdama būtent skaidrumo ir didesnio suinteresuotųjų įmonių teisinio saugumo. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra
nusprendęs, kad, priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi viešai paskelbdama, jog nuo šio momento taikys jas
atvejams, kuriems skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių,
nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos
principų, pažeidimą. Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad gairėse bendrai ir abstrakčiai nustatytas metodas, kurio
Komisija įsipareigojo laikytis nustatydama baudų dydį, ir todėl jomis užtikrinamas įmonių teisinis saugumas (88 punkte minėto
Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 ir 213 punktai; taip pat žr. 106 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
60 punktą).
Kita vertus, apdairus ūkio subjektas, prireikus padedamas teisės konsultanto, gali pakankamai tiksliai numatyti už tam tikrą
elgesį jam gresiančių baudų apskaičiavimo metodą ir dydį (96 punkte minėto Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
55 punktas). Teisinga, kad, atsižvelgdamas į 1998 m. gaires, ūkio subjektas negali iš anksto žinoti tikslaus baudų, kurias
Komisija skirs kiekvienu konkrečiu atveju, dydžio. Tačiau dėl pažeidimų, už kuriuos Komisija baudžia, sunkumo baudžiamieji
ir atgrasymo tikslai pateisina tai, kad įmonės negali įvertinti naudos, kurią gautų dalyvaudamos darant tam tikrą pažeidimą,
iš anksto atsižvelgdamos į baudos, kuri joms būtų skirta už tokį neteisėtą elgesį, dydį (95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
83 punktas).
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad prieštaravimas dėl 1998 m. gairių teisėtumo, susijęs su Komisijos kompetencijos nebuvimu
ir, be to, su šių gairių skaidrumo ir nuspėjamumo stoka, nėra pagrįstas.

Dėl prieštaravimo dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumo, susijusio su negaliojimo atgaline data ir teisėtų
lūkesčių apsaugos principų pažeidimu
Ieškovės nurodo, jog dėl to, kad šioje byloje buvo taikomas 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo, nors dauguma ginčijamame
sprendime nurodytų faktinių aplinkybių susiklostė iki jo įsigaliojimo, buvo pažeistas negaliojimo atgaline data principas.
Ieškovių teigimu, Komisija turėjo taikyti savo Pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose (OL C 207, 1996,
p. 4) (toliau – 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo), pagal kurį joms dėl faktinių aplinkybių neginčijimo baudas buvo
galima sumažinti 10 %–50 %, užuot simboliškai sumažinus jas 1 %, kaip įvyko pagal ginčijamą sprendimą (ginčijamo sprendimo
777, 806, 835 ir 854 konstatuojamosios dalys). Anot ieškovių, taikydama 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Komisija taip
pat pažeidė teisėtų lūkesčių principą.
Primintina, jog 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkte buvo nustatyta, kad įmonei „bauda, kuri jai būtų skirta, jei
[ji] nebūtų bendradarbiavusi su Komisija, sumažinama 10–50 % <...> tuomet, kai <...> gavusi pranešimą apie kaltinimus, įmonė
informuoja Komisiją, kad ji neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus“. Savo ruožtu 2002 m.
pranešime dėl bendradarbiavimo baudos sumažinimas šiuo pagrindu nebėra numatytas.
Kalbant apie tariamą 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo galiojimą atgaline data, konstatuotina, jog šio pranešimo 28 dalyje
nustatyta, kad „nuo 2002 m. vasario 14 d. šis pranešimas pakeičia 1996 metų pranešimą [dėl bendradarbiavimo] visais atvejais,
kai į Komisiją nesikreipė nė viena įmonė siekdama pasinaudoti tame pranešime nurodytu palankiu režimu“. Atsižvelgiant į tai,
kad 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo buvo paskelbtas 2002 m. vasario 19 d., jame iš tikrųjų numatytas jo nuostatų taikymas
atgaline data, tačiau jis yra apribotas laikotarpiu nuo 2002 m. vasario 14 d. iki 2002 m vasario 18 d. imtinai. Kadangi iki
2004 m. vasario 2 d. nė viena kartelio dalyvė nebuvo pateikusi prašymo pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo (ginčijamo
sprendimo 94, 105, 115 ir 127 konstatuojamosios dalys), galimas neteisėtumas, išplaukiantis iš minėto 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo galiojimo atgaline data, negali turėti įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
Vis dėlto šioje byloje ieškovės ginčija tai, kad 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo buvo nedelsiant taikomas apskaičiuojant
baudas už faktines aplinkybes, kurios iš dalies susiklostė anksčiau nei 2002 m.
Pirma, kaip matyti iš bylos dokumentų, konstatuotina, kad per administracinę procedūrą ieškovės mažiausiai šešis kartus aiškiai
prašė taikyti 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Antra, iš teismų praktikos bet kuriuo atveju išplaukia, jog negaliojimo atgaline data principas neprieštarauja tam, kad būtų
taikomos gairės, kuriomis tariamai buvo sugriežtintas baudų, skiriamų už pažeidimus, padarytus iki jų priėmimo, lygis, jeigu
jomis įgyvendinamą politiką buvo galima protingai numatyti atitinkamu pažeidimų padarymo momentu (88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
202–232 punktai, 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 233 punktas, taip pat žr. 106 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
66 punktą). Tačiau ieškovės neteigė, kad nebuvo galima numatyti pasikeitimo, įvykusio priėmus 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Dėl tariamo ieškovių teisėtų lūkesčių pažeidimo taikius 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pažeidimams, kurie iš dalies
buvo padaryti iki jo įsigaliojimo, pakanka konstatuoti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ūkio subjektai neturėtų savo
teisėtų lūkesčių grįsti tuo, kad esama situacija, kurią institucijos gali pakeisti naudodamosi savo diskrecija, nepasikeis
(žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Tarybą
, C‑280/93, Rink. p. I‑4973, 80 punktą ir 2005 m. birželio 30 d. Sprendimo
Alessandrini ir kt. prieš Komisiją
, C‑295/03 P, Rink. p. I‑5673, 89 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Be to, kad ir kaip būtų, ieškovės bet kuriuo momentu
galėjo inicijuoti 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymą, pateikdamos Komisijai prašymą pagal šį pranešimą iki 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo įsigaliojimo. Darytina išvada, kad šis kaltinimas atmestinas.
Todėl prieštaravimas dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumo, susijusio su negaliojimo atgaline data principo
pažeidimu, ir kaltinimas, susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, turi būti atmesti.

Dėl prieštaravimo dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumo, susijusio su bendrųjų teisės principų „nemo tenetur“
ir „in dubio pro reo“ bei proporcingumo principo pažeidimu, taip pat su piktnaudžiavimu diskrecija
Ieškovės teigia, kad 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo yra neteisėtas, nes juo pažeidžiami bendrieji teisės principai
ir viršijama Komisijai suteikta diskrecija. Pavyzdžiui, anot ieškovių, 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo pažeidžiami
nemo tenetur
principas,
in dubio pro reo
principas ir proporcingumo principas. Jis buvo priimtas Komisijai piktnaudžiaujant diskrecija ir todėl jis netaikytinas šioje
byloje, o įrodymais, pateiktais pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, negali būti pasinaudota, nes naudoti neteisėtai
gautus įrodymus draudžiama.
Reikia atskirai išnagrinėti įvairius kaltinimus, formuluojamus pateikiant šį prieštaravimą.
Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su
nemo tenetur
principo pažeidimu
Ieškovės primena, kad pagal
nemo tenetur
principą niekas negali būti verčiamas apkaltinti save arba liudyti prieš save. 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo šis
principas pažeidžiamas, nes iš tikrųjų juo įmonės verčiamos bendradarbiauti su Komisija ir pateikti jai prisipažinimus. Viena
vertus, tik pirmoji įmonė, pateikusi įrodymus, atitinkančius 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a ir b punktų
sąlygas, gali tikėtis, kad bauda jai nebus skirta, todėl visos įmonės, „lenktyniaudamos dėl pirmos vietos“, pateikia Komisija
išsamius (kartais pernelyg) prisipažinimus, negalėdamos palyginti bendradarbiavimo naudingumo, kuris pasireiškia numatomu
baudos sumažinimu, su tokio bendradarbiavimo trūkumais. Kita vertus, bendradarbiaudama pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
įmonė netenka galimybės ginčyti kitų įmonių nurodytų faktinių aplinkybių, net jei jos klaidingos, nes Komisija bet kokį faktinių
aplinkybių ginčijimą vertina kaip nepakankamą bendradarbiavimą, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
11 ir 23 dalis, o tai kelia didelę riziką, kad bauda pagal šį pranešimą nebus sumažinta.
Iš teismų praktikos išplaukia, viena vertus, kad, remiantis bendraisiais Sąjungos teisės principais, kurių sudedamoji dalis
yra pagrindinės teisės ir kuriais remiantis turi būti aiškinami visi Sąjungos teisės aktai, įmonės turi teisę nebūti Komisijos
verčiamos prisipažinti dalyvavusios darant pažeidimą (šiuo klausimu žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 1989 m. spalio 18 d.
Sprendimo
Orkem prieš Komisiją
, 374/87, Rink. p. 3283, 35 punktą ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 273 punktą).
Kita vertus, nors Komisija negali priversti įmonės prisipažinti dalyvavus darant pažeidimą, tai netrukdo jai nustatant baudos
dydį atsižvelgti į pagalbą, kurią savo gera valia jai suteikė įmonė, kai buvo siekiama įrodyti pažeidimą (2005 m. liepos 14 d.
Teisingumo Teismo sprendimų
Acerinox prieš Komisiją
, C‑57/02 P, Rink. p. I‑6689, 87 punktas, ir
ThyssenKrupp prieš Komisiją
, C‑65/02 P ir C‑73/02 P, Rink. p. I‑6773, 50 punktas).
Ieškovės negali teigti, kad buvo „peržengtos“ šio sprendimo 149 ir 150 punktuose nurodytoje teismų praktikoje nustatytos ribos.
Atvirkščiai, Teisingumo Teismas ją aiškiai patvirtino atsižvelgdamas į EŽTT praktikos raidą, be kita ko, į 1993 m. vasario
25 d. Sprendimą
Funke prieš Prancūziją
(A serija, Nr. 256 A) ir 1996 m. gruodžio 17 d. Sprendimą
Saunders prieš Jungtinę Karalystę
(
Recueil des arrêts et décisions
, 1996‑VI), kuriais remiasi ieškovės (149 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
273–280 punktai).
Taigi 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumą
nemo tenetur
principo požiūriu reikia išnagrinėti atsižvelgiant į principus, suformuluotus šio sprendimo 149 ir 150 punktuose nurodytoje
teismų praktikoje.
Šiuo požiūriu konstatuotina, kad bendradarbiavimas pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo yra visiškai savanoriškas
atitinkamos įmonės aktas. Ji nė kiek nėra verčiama pateikti įrodymus, susijusius su tariamu karteliu. Taigi bendradarbiavimo
mastas, kurį įmonė pasirenka per administracinę procedūrą, yra vien jos laisvo pasirinkimo rezultatas ir jokiu būdu nėra primetamas
2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo (šiuo klausimu žr. 150 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
52 punktą ir generalinio advokato P. Léger išvados šioje byloje, Rink. p. I‑6777, 140 punktą).
Argumentas, kad bendradarbiaujanti įmonė netenka galimybės ginčyti kitų įmonių nurodytų faktinių aplinkybių, net jei jos neteisingos,
grindžiamas klaidingu 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo supratimu.
Viena vertus, priešingai nei teigia ieškovės, nei šio pranešimo 11 dalyje, pagal kurią reikalaujama, kad atitinkama įmonė
„be išlygų, be pertrūkio ir operatyviai bendradarbiautų <...> per administracines procedūras“, nei jo 23 dalyje, kurioje numatyta,
kad Komisija „gali atsižvelgti į tai, ar įmonė, įteikusi paraišką, bendradarbiavo nuosekliai ir be išlygų“, nereikalaujama,
kad atitinkama įmonė neginčytų arba netaisytų kitos įmonės nurodytų klaidingų faktinių aplinkybių. Be to, ieškovių tvirtinimas
grindžiamas klaidinga prielaida, kad klaidingų vienašalių tik vienos kartelyje dalyvavusios įmonės pareiškimų, nepatvirtintų
įrodymais, pakanka pažeidimui įrodyti.
Kita vertus, kitaip nei 1996 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nėra numatyta jokio
baudos sumažinimo dėl faktinių aplinkybių neginčijimo. Taigi 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo negali būti laikomas
„įpareigojančiu“ įmones, kurios nori bendradarbiauti pagal šį pranešimą, neginčyti kitų įmonių nurodytų faktinių aplinkybių.
Tariamas įmonės įpareigojimas neginčyti kitų įmonių nurodytų faktinių aplinkybių bet kuriuo atveju grindžiamas visiškai teorine
prielaida, kai įmonė apkaltina save dėl nepadaryto pažeidimo, tikėdamasi baudos, dėl kurios skyrimo ji nuogąstauja, sumažinimo.
Tokia prielaida negalima grįsti argumentų, grindžiamų
nemo tenetur
principo pažeidimu (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, C‑298/98 P, Rink. p. I‑10157, 58 punktą).
Darytina išvada, kad pirmasis kaltinimas pateikiant prieštaravimą dėl 2002 m. gairių teisėtumo atmestinas.
Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su
in dubio pro reo
principo pažeidimu
Ieškovės nurodo, kad pagal
in dubio pro reo
principą arba nekaltumo prezumpcijos principą Komisijai tenka našta įrodyti įmonės neteisėtus veiksmus ir kaltę. Jų nuomone,
2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo pažeidžiamas nekaltumo prezumpcijos principas, nes šis pranešimas faktiškai lemia,
kad būtent įmonės pateikia savo pačių pažeidimo ir kaltės, taip pat kitų įmonių pažeidimų ir kaltės įrodymą.
Primintina, kad nekaltumo prezumpcijos principas, kaip jis, be kita ko, įtvirtintas EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje, yra viena
pagrindinių teisių, kurios, remiantis Teisingumo Teismo praktika, taip pat patvirtina ES 6 straipsnio 2 dalyje bei Chartijos
48 straipsnyje, pripažįstamos Sąjungos teisės sistemoje. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir už juos skirtų sankcijų
pobūdį bei sunkumo laipsnį, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms galiojančių konkurencijos
taisyklių pažeidimo, per kurias gali būti skiriamos vienkartinės ar periodiškai mokamos baudos (95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
115 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Priešingai nei teigia ieškovės, 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo nekaltumo prezumpcijos principas nėra pažeidžiamas.
Pirma, kaip buvo priminta šio sprendimo 153 punkte, įmonės bendradarbiavimas pagal šį pranešimą yra visiškai savanoriškas.
Jame nėra nustatyta jokio įpareigojimo įmonei pateikti pažeidimo, kurį darant ji dalyvavo, įrodymus.
Antra, 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo neturi įtakos Komisijos, kuriai tenka našta įrodyti savo konstatuotus pažeidimus,
pareigai pateikti įrodymus, teisiniu požiūriu pakankamai patvirtinančius pažeidimą sudarančias faktines aplinkybes. Vis dėlto
siekdama įrodyti pažeidimą Komisija gali remtis visais turimais įrodymais. Pavyzdžiui, nepažeisdama nekaltumo prezumpcijos
principo, ji gali remtis ne tik dokumentais, kuriuos rado atlikusi patikrinimus pagal reglamentus Nr. 17 ir 1/2003 arba kuriuos
gavo išsiuntusi prašymus pateikti informaciją pagal minėtus reglamentus, bet ir įrodymais, kuriuos įmonė jai savanoriškai
pateikė bendradarbiaudama pagal šį pranešimą.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad kaltinimas dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumo, nes juo tariamai pažeidžiamas
nekaltumo prezumpcijos principas, taip pat negali būti priimtas.
Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu
Ieškovės teigia, kad 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo nėra nei būtinas, nei tinkamas, ir todėl juo pažeidžiamas proporcingumo
principas. Jis nėra būtinas, nes Reglamente Nr. 1/2003, be kita ko, jo 18–21 straipsniuose, Komisijai suteikiami pakankami
įgaliojimai tirti kartelius. Taip pat jis nėra nei tinkamas, nei proporcingas siauresne prasme. Iš esmės, net jei šis pranešimas
leidžia geriau įrodyti kartelius ir tai tenkina Bendrijos interesą, juo atlyginama EB 81 straipsnį pažeidusioms įmonėms ir
sudaromos nepalankesnės sąlygos sąžiningoms įmonėms, nes juo užkertamas kelias skirti baudas įmonėms, kurios dalyvavo kartelyje
ir gavo iš jo naudos. Anot ieškovių, 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo taip pat pažeidžia Bendrijos suinteresuotumą
persekioti už konkurencijos teisės pažeidimus.
Primintina, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, pagal proporcingumo principą, vieną bendrųjų Sąjungos teisės principų,
reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina teisėtiems atitinkamo teisės akto tikslams
pasiekti, o, kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią ir atsiradę nepalankūs padariniai
neturi būti neproporcingi numatytiems tikslams (žr. 2001 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jippes ir kt.
, C‑189/01, Rink. p. I‑5689, 81 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat primintina, jog pagal Reglamentą Nr. 1/2003 Komisija turi diskreciją nustatyti baudų dydį, kad paveiktų įmonių elgesį,
priversdama jas laikytis konkurencijos taisyklių (šiuo klausimu žr. 57 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
134 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Kadangi 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo patenka į Komisijos politikos
nustatant baudas už horizontalius kartelius, kuriais pažeidžiamas EB 81 straipsnis, taikymo sritį, į šią diskreciją reikia
atsižvelgti nagrinėjant su proporcingumo principu susijusį kaltinimą.
Konstatuotina, kad 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo yra tinkama ir būtina priemonė siekiant įrodyti slaptus horizontalius
kartelius ir atitinkamai paveikti įmonių elgesį, priverčiant jas laikytis konkurencijos taisyklių.
Net jei Reglamento Nr. 1/2003 18–21 straipsniuose numatyti instrumentai, t. y. prašymai pateikti informaciją ir patikrinimai,
yra būtinos priemonės persekiojant už konkurencijos teisės pažeidimus, pažymėtina, kad slaptus kartelius dažnai sunku atskleisti
ir tirti be atitinkamų įmonių bendradarbiavimo. Net jei kartelio dalyviui visada kyla pavojus, kad kartelis bus vieną dieną
atskleistas, be kita ko, pateikus skundą Komisijai arba nacionalinei institucijai, toks dalyvis, kuris norėtų nutraukti savo
dalyvavimą kartelyje, gali būti atgrasytas nuo pranešimo Komisijai apie kartelį dėl jam gresiančios didelės baudos. Numačius
atleidimą nuo baudų arba didelį baudos sumažinimą įmonėms, kurios pateikia Komisijai horizontalaus kartelio įrodymus, 2002 m.
pranešimu dėl bendradarbiavimo siekiama išvengti situacijos, kai toks kartelio dalyvis atsisakytų pranešti Komisijai apie
kartelį.
Argumentas, kad 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo leidžia atlyginti tam tikroms įmonėms, kurios dalyvavo pagal EB 81 straipsnį
draudžiamuose karteliuose, turi būti atmestas. Kaip šio pranešimo 4 punkte pažymi Komisija, „vartotojų ir piliečių interesai
aptikti slaptus kartelius ir juos nubausti yra svarbesni už siekimą nubausti tas įmones, kurios įgalina Komisiją aptikti tokią
praktiką ir užkirsti jai kelią“.
Todėl 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo akivaizdžiai neviršija to, kas tinkama ir būtina jo teisėtam tikslui pasiekti.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad kaltinimas dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumo, nes juo tariamai pažeidžiamas
proporcingumo principas, nėra pagrįstas.
Dėl ketvirto kaltinimo, susijusio su piktnaudžiavimu diskrecija
Ieškovių teigimu, priimdama 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Komisija viršijo jai pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 ir 3 dalis suteiktą diskreciją. Pagal šią nuostatą Komisija įpareigojama nustatant baudos dydį atsižvelgti į pažeidimo sunkumą
ir trukmę, o tai neįmanoma, kai „visiškai atleidžiama nuo baudos“. Todėl, ieškovių nuomone, 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
A skirsnis yra neteisėtas, o todėl neteisėtas ir visas šis pranešimas.
Primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį „Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms <...>,
jei jos tyčia ar dėl neatsargumo <...> pažeidžia [EB] 81 ar 82 straipsnio nuostatas“. Tai reiškia, jog net iš paties šios
nuostatos teksto išplaukia, kad Komisija turi teisę, bet ne pareigą skirti baudą įmonei, padariusiai EB 81 straipsnio pažeidimą.
Be to, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse nėra pateikta galutinio kriterijų, į kuriuos Komisija gali atsižvelgti
nustatydama baudos dydį, sąrašo. Todėl įmonės elgesys per administracinę procedūrą gali būti viena iš aplinkybių, į kurias
reikia atsižvelgti nustatant baudos dydį (šiuo klausimu žr. 157 punkte minėto Sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
56 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi Komisija neviršydama Reglamento Nr. 1/2003 jai suteiktos diskrecijos 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nusistatė
elgesio taisykles, kuriomis, naudodamasi savo diskrecija skirti baudas, turi vadovautis tam, kad atsižvelgtų, be kita ko,
į įmonių elgesį per administracinę procedūrą ir taip geriau užtikrintų vienodą požiūrį į atitinkamas įmones (šiuo klausimu
žr. 157 punkte minėto Sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
57 punktą).
Darytina išvada, kad paskutinis kaltinimas taip pat nėra pagrįstas.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad turi būti atmestas visas prieštaravimas dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumo
.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad ginčijamas sprendimas pažeidžiant tarptautinę teisę yra nusavinamojo pobūdžio
Dėl priimtinumo
Komisija pažymi, jog ieškinio pagrindas, susijęs su tuo, kad ginčijamas sprendimas pažeidžiant tarptautinę teisę yra nusavinamojo
pobūdžio, neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimų ir todėl yra nepriimtinas. Faktinių
aplinkybių požiūriu ieškinyje visiškai nėra parodyta, kad skirtos baudos iš tikrųjų turėjo sunkių pasekmių
Schindler Holding
dukterinių bendrovių ekonominio išlikimo galimybei. Anot Komisijos, teisiniu požiūriu ieškovės nenurodė taikytinų sutarčių
arba normų, kurios tariamai pažeistos.
Primintina, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmą pastraipą, kuri, vadovaujantis to paties Statuto 53 straipsnio
pirma pastraipa, taikoma procesui Bendrajame Teisme, ir pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą kiekviename
ieškinyje turi būti pateikta, be kita ko, pagrindų, kuriais remiamasi ieškinyje, santrauka. Šie duomenys turi būti pakankamai
tikslūs ir aiškūs, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai arba kad Bendrasis Teismas galėtų prireikus išspręsti bylą nesiremdamas
jokia kita informacija. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą bei gerą teisingumo vykdymą tam, kad ieškinys būtų priimtinas,
reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir
suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste (1997 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Guérin automobiles prieš Komisiją
, T‑195/95, Rink. p. II‑679, 20 punktas, 2004 m. gegužės 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Distilleria Palma prieš Komisiją
, T‑154/01, Rink. p. II‑1493, 58 punktas ir 2008 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
European Service Network prieš Komisiją
, T‑332/03, 229 punktas).
Šioje byloje ieškovės savo ieškinyje pakankamai aiškiai ir tiksliai nurodė, kad ginčijamu sprendimu
Schindler
skirtos baudos yra nusavinamojo pobūdžio ir pažeidžia tarptautinę teisę.
Komisija negali kritikuoti aplinkybės, kad ieškinyje nėra nurodytos taikytinos sutartys. Ieškovės savo ieškinyje nenurodė
jokio dvišalės arba daugiašalės investicijų apsaugos sutarties pažeidimo. Jos remiasi tik šių sutarčių buvimu, siekdamos įrodyti
tarptautinės paprotinės teisės normos, kuri šiuo atveju, jų nuomone, buvo pažeista, buvimą. Pavyzdžiui, ieškinyje ieškovės
aiškina, kad net jei tarp Europos Bendrijos ir Šveicarijos nėra bendros investicijų apsaugos sutarties, negali būti reiškiama
rimtų abejonių dėl tarptautinėje paprotinėje teisėje įtvirtinto ekspropriacijos be kompensacijos užsienio investuotojams draudimo.
Taigi, priešingai nei teigia Komisija, pažeista norma, t. y. paprotinės tarptautinės teisės norma, ieškinyje aiškiai nurodyta.
Be to, ieškovės paaiškina, kad skirtų baudų nusavinamasis pobūdis pasireiškia dideliu
Schindler
investicijų Belgijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose nuvertėjimu. Ieškovių teigimu, tai, kaip smarkiai buvo pakenkta
Schindler Holding
turtui, matyti palyginus baudas su
Schindler Belgija
,
Schindler Liuksemburgas
ir
Schindler Nyderlandai
nuosavų kapitalu, metine apyvarta ir finansinių metų rezultatais.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad šis ieškinio pagrindas atitinka šio sprendimo 180 punkte nurodytų nuostatų reikalavimus.
Todėl šis ieškinio pagrindas yra priimtinas.
Dėl esmės
Ieškovės pažymi, kad užsienio investuotojų apsauga yra įtvirtinta daugelyje dvišalių ir daugiašalių sutarčių dėl investicijų
apsaugos. Pagal šias konvencijas užsienio įmonės kitoje valstybėje dalių turėjimas patenka į investicijų sąvoką ir jam suteikiama
apsauga, pagal kurią, pirma, ekspropriacija leidžiama tik laikantis labai griežtų sąlygų ir, antra, reikalaujama lojalaus
ir teisingo užsienio investuotojų valstybėje, kurioje jie investuoja, traktavimo. Tokia apsauga, anot jų, taip pat pripažįstama
tarptautinėje paprotinėje teisėje.
Ieškovių teigimu,
Schindler Holding
, pagal Šveicarijos teisę įsteigtai bendrovei, skirtos baudos jų ekonominio poveikio požiūriu prilygsta tarptautinei teisei
prieštaraujančiai
Schindler Holding
investicijų Belgijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose ekspropriacijai. Nors baudos skyrimas nėra formali ekspropriacija, tai
vis dėlto yra materiali ekspropriacija, nes
Schindler Holding
investicijos Belgijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose labai nuvertėjo. Jos pabrėžia, kad tai, kaip smarkiai buvo pakenkta
Schindler Holding
turtui, matyti palyginus baudas su
Schindler Belgija
,
Schindler Liuksemburgas
ir
Schindler Nyderlandai
nuosavu kapitalu, metine apyvarta ir finansinių metų rezultatais.
Primintina, kad Bendrijos įgaliojimai turi būti įgyvendinami laikantis tarptautinės teisės (žr. 2002 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 291 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Nuosavybės teisė ne tik saugoma pagal tarptautinę teisę, bet ir yra bendrųjų Sąjungos teisės principų dalis (žr. 187 punkte
minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
355 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Tačiau, kadangi tarptautinės teisės viršenybė Sąjungos teisės atžvilgiu netaikoma
pirminei teisei ir būtent bendriesiems principams, kurių dalis yra pagrindinės teisės (187 punkte minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
308 punktas), nagrinėjant šį ieškinio pagrindą reikia įvertinti, ar
Schindler Holding
skirtomis baudomis yra pažeidžiama pagrindinė teisė į nuosavybės gerbimą.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad nuosavybės teisė nėra absoliuti prerogatyva ir turi būti vertinama lyginant su jos socialine
funkcija. Todėl gali būti nustatyti naudojimosi nuosavybės teise apribojimai, jeigu jie faktiškai atitinka Bendrijos siekiamus
bendrojo intereso tikslus ir siekiamo tikslo atžvilgiu nėra neproporcingas bei neleistinas kišimasis, iš esmės pažeidžiantis
šios garantuojamos teisės esmę (1989 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Schräder HS Kraftfutter
, 265/87, Rink. p. 2237, 15 punktas, 144 punkte minėto Sprendimo
Vokietija prieš Tarybą
78 punktas ir 187 punkte minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
355 punktas).
EB 3 straipsnio 1 dalies g punkte numatyta, jog siekiant Bendrijos tikslų jos veiklos sritims priklauso „sistema, užtikrinanti,
kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma“. Darytina išvada, kad EB 81 ir 82 straipsnių taikymas yra vienas iš bendrojo
Bendrijos intereso aspektų. Todėl pagal šiuos straipsnius gali būti apribotas naudojimasis nuosavybės teise, jei šis apribojimas
nėra neproporcingas ir nepažeidžia pačios šios teisės esmės (2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
, T‑65/98, Rink. p. II‑4653, 170 punktas).
Taigi reikia išnagrinėti, ar
Schindler Holding
skirtos baudos yra neproporcingas ir neleistinas kišimasis, pažeidžiantis pačią pagrindinės teisės į nuosavybės gerbimą esmę.
Pirma, konstatuotina, kad ginčijamas sprendimas neturi poveikio
Schindler
grupės nuosavybės struktūrai.
Antra, nors baudos sumokėjimas iš tikrųjų turi įtakos bendrovės skolininkės vertei, negali būti laikoma, kad šioje byloje
Schindler Holding
ir jos dukterinėms bendrovėms skirtomis baudomis buvo visiškai sunaikinta šių bendrovių vertė. Iš bylos dokumentų matyti,
kad
Schindler
grupės bendrovėms skirtos baudos nesiekia 10 % bendros
Schindler Holding
apyvartos per paskutinius finansinius metus iki ginčijamo sprendimo priėmimo ribos. Tačiau Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalyje numatyta 10 % riba kaip tik ir siekiama apsaugoti įmones nuo pernelyg didelio baudos lygio, kuris galėtų jas ekonomiškai
sunaikinti (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, 389 punktas).
Trečia, kiek ieškovės kritikuoja aplinkybę, kad atitinkamose keturiose šalyse dukterinėms bendrovėms buvo skirtos pernelyg
didelės baudos, pažymėtina, jog ginčijamame sprendime
Schindler Holding
dėl kiekvieno pažeidimo buvo pripažinta solidariai atsakinga už baudos sumokėjimą su atitinkama dukterine bendrove (taip pat
žr. šio sprendimo 63–91 punktus). Kaip pabrėžia Komisija, tai, kokią dalį turi sumokėti kiekviena iš tai pačiai grupei priklausančių
bendrovių, solidariai atsakingų už tos pačios baudos sumokėjimą, sprendžia pačios šios bendrovės. Taigi ginčijamu sprendimu
nebūtinai daromas poveikis
Schindler Holding
investicijų jos dukterinėse bendrovėse.
Ketvirta, kiek ieškovės skundžia pernelyg didelių baudų už pažeidimus skyrimą, palyginti su atitinkamų dukterinių bendrovių
apyvarta ir metiniu pelnu, toks argumentas sutampa su ieškinio pagrindu, susijusiu su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek
juo buvo pripažinta solidarioji
Schindler Holding
atsakomybė. Tik jei paaiškėtų, kad nacionalinės dukterinės bendrovės kartu su
Schindler Holding
nesudaro įmonės kaip už baudžiamus pažeidimus atsakingo ekonominio vieneto, šioje byloje skirtomis baudomis galėtų būti pažeista
nuosavybės teisė. Tokios baudos bet kuriuo atveju būtų neteisėtos, nes jomis būtų pažeista Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalis. Tačiau iš šio sprendimo 63–91 punktų matyti, kad Komisija pagrįstai inkriminavo atitinkamų nacionalinių dukterinių
bendrovių pažeidimus
Schindler Holding
.
Darytina išvada, kad reikia atmesti šį ieškinio pagrindą.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių ir pareigos motyvuoti pažeidimu nustatant pradines baudas
Pirminės pastabos
Visų pirma primintina, jog iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų
apskaičiavimo metodą. Šiame 1998 m. gairėse apibrėžtame metode yra įvairių lankstumo nuostatų, leidžiančių Komisijai naudotis
savo diskrecija laikantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 112 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti vertinamas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, konkrečiomis
bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia
atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra (106 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
72 punktas ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 54 punktas).
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 24 punkte, Komisija šioje byloje baudų dydį nustatė taikydama 1998 m. gairėse apibrėžtą metodą.
Nors 1998 m. gairės negali būti kvalifikuotos kaip teisės norma, kurios administracija turi paisyti bet kuriuo atveju, vis
dėlto jose nustatyta elgesio taisyklė, nurodanti administracijos praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju ji negali nukrypti,
nenurodydama priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą (žr. 88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Carbone Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 70 punktą).
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 135 punkte, priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi viešai paskelbdama, jog
nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali
nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio
ar teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimą (žr. 88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 200 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
71 punktą).
Be to, 1998 m. gairėse bendrai ir abstrakčiai nustatytas metodas, kurio Komisija įsipareigojo laikytis nustatydama baudų dydį,
ir todėl jomis užtikrinamas įmonių teisinis saugumas (88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 ir 213 punktai).
Galiausiai primintina, jog 1998 m. gairėse numatyta, pirma, kad reikia nustatyti paties pažeidimo sunkumo laipsnį ir tuo remiantis
galima nustatyti bendrą pradinį dydį (1A punkto antra pastraipa). Antra, sunkumo laipsnis vertinamas atsižvelgiant į padarytų
pažeidimų pobūdį ir atitinkamos įmonės požymius, visų pirma jos dydį ir padėtį atitinkamoje rinkoje, dėl kurių gali būti koreguojamas
pradinis dydis, įmonės suskirstytos į kategorijas ir nustatytas specialus pradinis dydis (1A punkto trečia–septinta pastraipos).
Ginčijamas sprendimas
Pirma, ginčijamo sprendimo skyriuje, skirtame pažeidimų sunkumui (13.6.1 skyrius), Komisija lygiagrečiai nagrinėja keturis
šio sprendimo 1 straipsnyje konstatuotus pažeidimus dėl to, kad jie visi „turėjo panašių požymių“ (ginčijamo sprendimo 657 konstatuojamoji
dalis). Šis skyrius suskirstytas į tris poskyrius, pirmasis pavadintas „Pažeidimų pobūdis“ (13.6.1.1 poskyris), antrasis –
„Atitinkamos geografinės rinkos dydis“ (13.6.1.2 poskyris) ir trečiasis – „Išvada dėl pažeidimo sunkumo“ (13.6.1.3 poskyris).
Poskyryje „Pažeidimų pobūdis“ ginčijamo sprendimo 658 ir 659 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė:
„658      Pažeidimai, dėl kurių priimtas šis sprendimas, daugiausia buvo slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti rinkas arba įšaldyti
turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti tarpusavyje
dėl liftų ir eskalatorių priežiūros ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją, kur kartelio dalyvės nesitarė dėl priežiūros ir
modernizavimo veiklos). Tokie horizontalūs apribojimai dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių [EB] 81 straipsnio pažeidimų.
Dėl pažeidimų šioje byloje iš klientų buvo dirbtinai atimta galimybė pasinaudoti konkurencinės pasiūlos privalumais. Taip
pat pažymėtina, kad tam tikri projektai, kuriais buvo manipuliuojama, buvo iš mokesčių finansuojami viešieji pirkimai, kaip
tik skelbiami tam, kad būtų gauti konkurencingi, be kita ko, gero kokybės ir kainos santykio požiūriu, pasiūlymai.
659      Vertinant pažeidimo sunkumą, su jo tikslu susiję veiksniai, paprastai yra svarbesni nei susiję su jo įtaka, ypač tuomet, kai,
kaip yra šioje byloje, susitarimai susiję su labai sunkiais pažeidimais, kaip antai, kainų nustatymu ir rinkos pasidalijimu.
Susitarimo įtaka paprastai nėra lemiamas kriterijus vertinant pažeidimo sunkumą.“
Komisija teigia, kad „nesiekė įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos, nes buvo neįmanoma pakankamai tikrai nustatyti konkurencijos
veiksnių (kaina, komercinės sąlygos, kokybė, inovacijos ir kt.), kurie būtų vyravę, jei nebūtų buvę pažeidimų“ (ginčijamo
sprendimo 660 konstatuojamoji dalis). Tačiau ji nusprendė, kad „yra akivaizdu, jog pažeidimai turėjo faktinės įtakos“, ir
šiuo atžvilgiu paaiškina, jog „tai, kad kartelio dalyviai įgyvendino įvairius antikonkurencinius susitarimus, savaime suponuoja,
jog buvo padaryta įtaka rinkai, net jei tikrąją įtaką sunku įvertinti, nes nėra žinoma, be kita ko, nei tai, ar pateikiant
pasiūlymus buvo sukčiaujama dėl kitų projektų ir kiek tokių projektų būta, nei kiek projektų galėjo būti paskirstyta tarp
kartelio dalyvių neiškilus būtinybės joms susisiekti tarpusavyje“ (ginčijamo sprendimo 660 konstatuojamoji dalis). Toje pačioje
konstatuojamojoje dalyje Komisija priduria, kad „didelės bendros konkurentų rinkos dalys parodo tikėtiną antikonkurencinį
poveikį, o santykinis šių rinkos dalių stabilumas per visą pažeidimų laikotarpį patvirtina tokį poveikį“.
Ginčijamo sprendimo 661–669 konstatuojamosiose dalyse Komisija atsako į ieškovių per administracinę procedūrą pateiktus argumentus,
kuriais siekiama įrodyti nedidelę pažeidimų įtaką rinkai.
Poskyryje „Atitinkamos geografinės rinkos dydis“ Komisija ginčijamo sprendimo 670 konstatuojamojoje dalyje nustatė, kad „karteliai,
dėl kurių buvo priimtas [ginčijamas] sprendimas, atitinkamai apėmė visą Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų teritoriją“
ir kad „iš teismų praktikos aiškiai išplaukia, jog nacionalinė geografinė rinka, apimanti visą valstybės narės teritoriją,
savaime sudaro didelę bendrosios rinkos dalį“.
Poskyryje „Išvada dėl pažeidimo sunkumo“ Komisija ginčijamo sprendimo 671 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad, „atsižvelgiant
į pažeidimų pobūdį ir į tai, kad kiekvienas iš jų apėmė visą vienos valstybės narės (Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo arba
Nyderlandų) teritoriją“, kiekviena sprendimo adresatė padarė vieną arba kelis labai sunkius EB 81 straipsnio pažeidimus. Ji
padarė išvadą, jog „šie veiksniai yra tokio pobūdžio, kad pažeidimai turi būti pripažinti labai sunkiais, net jei nebuvo galima
įvertinti jų tikrosios įtakos“.
Antra, ginčijamo sprendimo skyriuje „Diferencijuotas požiūris“ (13.6.2 skyrius) Komisija kiekvienai įmonei, dalyvavusiai skirtinguose
karteliuose, nustato pradinę baudą (žr. šio sprendimo 27–30 punktus), kuriuo, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 672 konstatuojamojoje
dalyje, atsižvelgiama į „faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai“. Ginčijamo sprendimo
673 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad „šiuo tikslu įmonės buvo suskirstytos į kelias kategorijas, atsižvelgiant
į jų apyvartą liftų ir (arba) eskalatorių rinkoje, o prireikus – priežiūros ir modernizavimo paslaugų rinkoje“.
Dėl pažeidimų kvalifikavimo kaip „labai sunkių“
Ieškovės pažymi, kad Komisija klaidingai įvertino pažeidimų sunkumą. Ieškovių teigimu, pripažindama pažeidimus „labai sunkiais“
Komisija vertino juos bendrai, neatsižvelgdama nei į tai, kad susitarimų struktūra atitinkamose valstybėse narėse buvo labai
skirtinga, nei į konkrečią pažeidimų įtaką. Tačiau ši įtaka buvo minimali.
Pavyzdžiui, ieškovės daro nuorodą į kainų kritimą Vokietijos ir Liuksemburgo rinkose, rinkos dalių svyravimą Vokietijos, Belgijos
ir Liuksemburgo rinkose, susitarimų neveiksmingumą ir jų nesilaikymą Vokietijos, Belgijos ir Nyderlandų rinkose ir tuo, kad
karteliai Liuksemburge ir Nyderlanduose buvo susiję tik su tam tikrais projektais. Be to, ieškovės nurodo, kad Vokietijoje
Schindler
dalyvavimas buvo susijęs tik su eskalatorių sritimi. Galiausiai kartelis Liuksemburge, atsižvelgiant į Komisijos sprendimų
priėmimo praktiką, anot ieškovių, turėtų būti kvalifikuotas kaip „sunkus“, nes jis buvo susijęs tik su nedidele valstybe nare.
Primintina, kad, kalbant apie pažeidimo sunkumo vertinimą, 1998 m. gairių 1A punkto pirmoje ir antroje pastraipose nurodyta:
„Vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės
rinkos dydį.
Pažeidimai skirstomi į tris kategorijas: lengvi pažeidimai, sunkūs pažeidimai ir labai sunkūs pažeidimai.“
Taigi pagal 1998 m. gairių 1A punkto pirmą pastraipą Komisija, vertindama pažeidimo sunkumą, konkrečią įtaką rinkai turi išnagrinėti
tik tuomet, jei ši įtaka gali būti įvertinta (šiuo klausimu žr. 198 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
74 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką, 118 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
143 punktą ir 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
216 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, Komisija turi atsižvelgti į įprastą
konkurenciją, kuri būtų buvusi, jei nebūtų buvę pažeidimo (žr. 200 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
83 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje, ginčijamo sprendimo 660 punkte, Komisija teigia, kad „[ji] nesiekė įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos, nes
buvo neįmanoma pakankamai tikrai nustatyti konkurencijos veiksnių (kaina, komercinės sąlygos, kokybė, inovacijos ir kt.),
kurie būtų vyravę, jei nebūtų buvę pažeidimų“. Nors ginčijamo sprendimo 660 punkte Komisija nusprendė, kad akivaizdu, jog
karteliai turėjo faktinės įtakos, nes buvo įgyvendinti, o tai savaime suponuoja įtaką rinkai, ir nors 661–669 konstatuojamosiose
dalyse Komisija atmetė atitinkamų įmonių argumentus, kuriais buvo siekiama įrodyti nedidelę kartelių įtaką, konstatuotina,
kad ginčijamame sprendime vertinant pažeidimo sunkumą nebuvo atsižvelgta į galimą jų įtaką rinkai.
Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 671 konstatuojamojoje dalyje Komisija savo išvadą dėl pažeidimų sunkumo vertinimo grindžia
tik tuo, kad atsižvelgia į minėtų pažeidimų pobūdį ir jų geografinį paplitimą. Šioje konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė,
kad, „atsižvelgiant į pažeidimų pobūdį ir į tai, kad kiekvienas iš jų apėmė visą vienos valstybės narės (Belgijos, Vokietijos,
Liuksemburgo arba Nyderlandų) teritoriją, <...> [laikytina, kad] kiekviena sprendimo adresatė padarė vieną arba kelis labai
sunkius EB 81 straipsnio pažeidimus“.
Konstatuotina, jog ieškovės neįrodo, kad šioje byloje buvo galima įvertinti konkrečią kartelių įtaką, savo dublike tepažymėdamos,
kad yra įvairių mokslinių metodų, leidžiančių apskaičiuoti ekonominę kartelio įtaką, ir tetvirtindamos, kad įtaka neišvengiamai
buvo nedidelė. Šiuo klausimu pasakytina, kad ieškovių nurodytos aplinkybės, susijusios su kainų kritimu, rinkos dalių svyravimu
arba susitarimų nesilaikymu ar neveiksmingumu (žr. šio sprendimo 212 punktą), net jei jos būtų pripažintos įrodytomis, neleidžia
daryti išvados, kad kartelių įtaką atitinkamose rinkose buvo galima įvertinti, juo labiau kad ieškovės neginčija Komisijos
tvirtinimų, jog šioje byloje buvo neįmanoma pakankamai užtikrintai nustatyti konkurencijos veiksnių, kurie būtų vyravę, jei
nebūtų buvę pažeidimų.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovės neįrodė, jog pagal 1998 m. gaires ir šio sprendimo 214 punkte nurodytą teismų praktiką šioje
byloje Komisija privalėjo atsižvelgti į konkrečią pažeidimų įtaką, vertindama jų sunkumą.
Be to, net darant prielaidą, kad konkrečią pažeidimų įtaką buvo galima įvertinti ir kad ieškovių argumentai, išdėstyti šio
sprendimo 211 ir 212 punktuose, pagrįsti, kiek jie įrodo nedidelę kartelių įtaką atitinkamoms rinkoms, konstatuotina, kad
dėl to šių pažeidimų pripažinimas „labai sunkiais“ netaptų mažiau pagrįstas.
Pirma, pažymėtina, kad, nepaisant tariamai skirtingos kartelių struktūros, ginčijamame sprendime konstatuoti pažeidimai dėl
paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių EB 81 straipsnio pažeidimų, nes jų dalyką sudarė „slaptas konkurentų susitarimas
pasidalyti rinkas arba įšaldyti turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo
projektus, ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl liftų ir eskalatorių priežiūros ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją, kur kartelio
dalyvės nesitarė dėl priežiūros ir modernizavimo veiklos)“ (ginčijamo sprendimo 658 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu
1998 m. gairėse nurodyta, kad „labai sunkiems“ pažeidimams iš esmės priskiriami horizontalūs apribojimai, pavyzdžiui, kainų
karteliai, rinkos pasidalijimo kvotos ir kiti tinkamam vidaus rinkos veikimui pavojų keliantys veiksmai. Šie pažeidimai įtraukti
ir į pavyzdinį kartelių, kurie pagal EB 81 straipsnio 1 dalies c punktą tiesiogiai pripažinti nesuderinamais su bendrąja rinką,
sąrašą. Be sunkių konkurencijos trukdymų, kuriuos sukelia tokie karteliai, jais, įpareigojant šalis paisyti įvairių, dažnai
nacionalinėmis sienomis apribotų, rinkų, šios rinkos taip pat atribojamos ir taip paneigiamas pagrindinis EB sutartyje numatytas
Bendrijos rinkos integracijos tikslas. Teismų praktikoje tokie pažeidimai, ypač jei tai yra horizontalūs karteliai, taip pat
pripažįstami „ypač sunkiais“ arba „akivaizdžiais pažeidimais“ (šiuo klausimu žr. 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Tréfilunion prieš Komisiją
, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 109 punktą, 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 136 punktą ir 2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
, T‑241/01, Rink. p. II‑2917, 85 punktą).
Antra, iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad antikonkurencinės praktikos įtaka savaime nėra lemiamas kriterijus
vertinant pažeidimo sunkumą. Su tam tikro elgesio ketinimais susiję aspektai gali turėti daugiau reikšmės, nei su šia įtaka
susiję aspektai visų pirma tada, kai savo prigimtimi tai yra sunkus pažeidimas, pavyzdžiui, kainų nustatymas ir rinkos padalijimas
(2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 118 punktas ir 198 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
96 punktas; 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 199 punktas ir 95 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
251 punktas).
Atitinkamai pažeidimo pobūdis yra svarbiausias apibūdinant pažeidimus kaip „labai sunkius“. Iš labai sunkių pažeidimų aprašymo
1998 m. gairėse matyti, kad susitarimai arba suderinti veiksmai, kuriais, kaip šioje byloje, siekiama pasidalyti rinkas, vien
dėl savo pobūdžio gali būti pripažinti „labai sunkiais“ ir nebūtina apibūdinti tokių veiksmų konkrečiai pagal jų įtaką arba
geografines ribas (šiuo klausimu žr. 198 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
75 punktą). Šią išvadą patvirtina tai, kad aprašant sunkius pažeidimus aiškiai nurodoma, jog jie turi įtakos rinkai ir veikia
didesnes bendrosios rinkos sritis, o labai sunkių pažeidimų aprašyme neminimas joks konkrečios įtakos rinkai arba poveikio
tam tikroje konkrečioje teritorijoje reikalavimas (šiuo klausimu žr. 83 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
171 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti ieškovių argumentą, kad nagrinėjamu atveju
kalbama ne apie rinkų pasidalijimą, o apie „iš esmės susitarimus dėl kvotų“, nes rinkos dalių įšaldymas būtinai suponuoja,
kad prieš tai pasidalijama atitinkamomis rinkomis.
Todėl, atsižvelgiant į pažeidimų dalyką, ginčijamame sprendime nurodyti pažeidimai pagal savo pobūdį yra labai sunkūs, net
jei būtų įrodyta, kad karteliai neapėmė visų atitinkamų produktų rinkų ir neturėjo tokios įtakos, kokios buvo tikimasi.
Be to, kadangi Komisijos sprendimų praktika negali būti teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje (šiuo klausimu
žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, C‑167/04 P, Rink. p. I‑8935, 201 ir 205 punktus, 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405, 60 punktą ir 200 punkte minėto Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
92 punktą) ir bet kuriuo atveju atsižvelgiant į nagrinėjimą šio sprendimo 221–224 punktuose, reikia atmesti ieškovių argumentą,
susijusį su Komisijos sprendimų praktika, pagal kurį pažeidimas Liuksemburge, atsižvelgiant į mažą šios valstybės narės dydį,
turėjo būti pripažintas „sunkiu“. Šiuo atžvilgiu dar pažymėtina, kad būtent atsižvelgusi į „Liuksemburgo rinkos dydį, palyginti
su kitomis valstybėmis narėmis“ (ginčijamo sprendimo 666 konstatuojamoji dalis), Komisija už šį pažeidimą nustatė bendrą pradinę
baudą, sudariusią pusę minimalios 20 mln. EUR ribos, kurios pagal gaires šioje labai sunkių pažeidimų kategorijoje paprastai
turi būti laikomasi (žr. 1998 m. gairių 1A punkto antros pastraipos trečią įtrauką).
Galiausiai net jeigu būtų daroma prielaida, kad Komisija ketino atsižvelgti į šį papildomą kriterijų, koks yra pažeidimo įtaka
rinkai, ir todėl ginčijamame sprendime turėjo pateikti konkrečių, įtikinamų ir pakankamų įrodymų, leidžiančių įvertinti tikrąją
įtaką, kurią pažeidimas galėjo padaryti konkurencijai rinkoje (198 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
82 punktas), laikytina, kad ji bet kuriuo atveju įvykdė šią pareigą.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, jog dėl pažeidimo Belgijoje Komisija, be kita ko, konstatavo, kad antikonkurenciniai susitarimai
apėmė visus liftų ir eskalatorių rinkos sektorius, kad ir kokia būtų projekto suma, ir kad, atsižvelgiant į bendrą didelę
atitinkamų įmonių rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 50 konstatuojamoji dalis), joms nebuvo didelio pavojaus liftų ir eskalatorių
rinkoje susidurti su mažesnių įmonių konkurencija, kurios būtų neleidusios joms nustatyti didesnių nei konkurencingos kainų,
turinčių įtakos rinkai (ginčijamo sprendimo 662 konstatuojamoji dalis). Be to, ji pažymėjo, kad keturių įmonių atstovai nuolat
susirinkdavo (ginčijamo sprendimo 153 ir 160 konstatuojamosios dalys), taip pat nuolat kalbėjosi telefonu dėl konkrečių projektų
(ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamoji dalis) ir numatė kompensavimo mechanizmą tam atvejui, jei atsirastų skirtumas tarp
sutartų rinkos dalių ir tikrųjų rinkos dalių (ginčijamo sprendimo 162 ir 175 konstatuojamosios dalys). Taip pat buvo parengti
projektų sąrašai, kurie leido atitinkamoms įmonėms nuolat patikrinti ir įsitikinti, ar kiekviena iš jų laikėsi įsipareigojimų,
ir imtis reikiamų pakeitimų, jei nebuvo visiškai laikomasi ankstesnio susitarimo (ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamoji
dalis). Be to, buvo imtasi specialiai paruoštų priemonių siekiant nuslėpti susitarimus (ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamoji
dalis).
Dėl pažeidimo Vokietijoje Komisija, be kita ko, nurodė, kad kartelio dalyvių dalys sudarė daugiau nei 60 % liftų ir beveik
100 % eskalatorių rinkos vertės (ginčijamo sprendimo 51 ir 232 konstatuojamosios dalys) ir kad kartelio tikslas buvo įšaldyti
kiekvienos atitinkamos įmonės rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 236 ir kitos konstatuojamosios dalys). Komisija taip pat pažymėjo
susirinkimų dažnumą (ginčijamo sprendimo 217 ir 218 konstatuojamosios dalys) ir atsargumo priemones, kurių dalyvės ėmėsi siekdamos
nuslėpti susitarimus (ginčijamo sprendimo 219–221 konstatuojamosios dalys).
Dėl pažeidimo Liuksemburge Komisija konstatavo, kad susitarimus sudariusios įmonės 2003 m. realizavo beveik 100 % liftų ir
eskalatorių pardavimų, ir pažymėjo, kad vietinės
Kone
,
Otis
,
Schindler
ir
ThyssenKrupp
dukterinės bendrovės buvo vieninteliai Liuksemburge įsteigti tiekėjai, parduodantys eskalatorius (ginčijamo sprendimo 52 konstatuojamoji
dalis). Ji taip pat pažymėjo susirinkimų dažnumą (ginčijamo sprendimo 302 konstatuojamoji dalis), atsargumo priemones, kurių
buvo imtasi susirinkimams ir kontaktams nuslėpti (ginčijamo sprendimo 304–307 konstatuojamosios dalys), ir kompensavimo mechanizmo
buvimą (ginčijamo sprendimo 317 ir 336 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai dėl pažeidimo Nyderlanduose Komisija nurodė, kad kartelio dalyvėms kartu priklausė labai didelė rinkos dalis (ginčijamo
sprendimo 53 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat pažymėjo dalyvių susirinkimų dažnumą (ginčijamo sprendimo 383 ir 397–401 konstatuojamosios
dalys), dalyvių parengtą pasiskirstymo tvarką (ginčijamo sprendimo 411 ir paskesnės konstatuojamosios dalys), atsargumo priemones,
kurių buvo imtasi dalyvių kontaktams nuslėpti (ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamoji dalis), taip pat
de facto
kompensavimo mechanizmo buvimą (ginčijamo sprendimo 434 konstatuojamoji dalis).
Taigi ginčijamo sprendimo 660 punkte Komisija padarė išvadą, jog tai, kad įvairūs antikonkurenciniai susitarimai buvo kartelio
dalyvių įgyvendinti, savaime suponuoja, jog buvo padaryta įtaka rinkai, net jei tikrąją įtaką sunku įvertinti, nes nėra žinoma,
be kita ko, nei tai, ar pateikiant pasiūlymus buvo sukčiaujama dėl kitų projektų ir kiek tokių projektų būta, nei kiek projektų
galėjo būti paskirstyta tarp kartelio dalyvių neiškilus būtinybės joms susisiekti tarpusavyje. Ji pridūrė, kad konkurentams
kartu priklausančios didelės rinkos dalys rodo, jog greičiausiai būta antikonkurencinės įtakos, o santykinis šių rinkos dalių
stabilumas per visą pažeidimų laikotarpį patvirtina šios įtakos buvimą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šio sprendimo 211 ir 212 punktuose išdėstyti ieškovių argumentai negali paneigti ginčijamo
sprendimo 1 straipsnyje konstatuotų pažeidimų kvalifikavimo kaip „labai sunkių“ teisėtumo ir todėl turi būti atmesti.
Ieškovės taip pat mano, jog, užkraudama atitinkamoms įmonėms naštą įrodyti, kad jų kartelis neturėjo įtakos, Komisija nepaisė
nekaltumo prezumpcijos principo.
Konstatuotina, kad pagal 1998 m. gairių 1A punktą būtent Komisija turi įrodyti konkrečią kartelio įtaką, jeigu ji gali būti
įvertinta. Tačiau šioje byloje ginčijamo sprendimo 660 punkte Komisija nusprendė, kad konkreti įtaka negali būti įvertinta,
ir ieškovės šio vertinimo tinkamai neužginčijo (žr. šio sprendimo 211–232 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis tuo, kad nebuvo atsižvelgta į konkrečią pažeidimų įtaką, negalėjo būti pažeistas nekaltumo prezumpcijos
principas, nes šioje byloje pažeidimų sunkumas, remiantis 1998 m. gairių 1A punktu, galėjo būti nustatytas nenustačius šios
įtakos.
Taigi argumentas dėl nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimo taip pat negali būti priimtas.
Todėl visi kaltinimai, susiję su pažeidimų kvalifikavimu kaip „labai sunkių“, turi būti atmesti.
Dėl tariamo pradinių baudų neteisėtumo
Ieškovės pažymi, kad Komisija pažeidė 1998 m. gairių 1A punktą, nes ginčijamame sprendime nustatydama pagrindines baudas neatsižvelgė
į atitinkamos suinteresuotųjų įmonių kontroliuojamos ir susitarimų paveiktos rinkos dydį. Be to, ieškovės nurodo, kad pagrindinės
baudos, atsižvelgiant į atitinkamos rinkos dydį ir į
Schindler
dukterinių bendrovių apyvartą, yra neproporcingi ir nenuoseklūs. Dublike ieškovės taip pat nurodė, kad nors pažeidimai kvalifikuoti
kaip „labai sunkūs“, šio sprendimo 211 ir 212 punktuose išdėstyti argumentai pateisina pradinių baudų dydžių sumažinimą. Taip
pat jos mano, kad Komisija pakankamai nediferencijavo atitinkamų įmonių. Per posėdį paklaustos dėl jų ieškinio pagrindo apimties,
ieškovės patikslino, kad, priešingai nei jos nurodė savo procesiniuose dokumentuose, jų kaltinimai susiję ne su pagrindinėmis
baudomis, o su pradinėmis baudomis.
Konkrečiai kalbant, dėl pažeidimo Liuksemburge ieškovės mano, kad 10 mln. EUR pradinė bauda yra neproporcinga, nes atitinka
apie trečdalį pažeidimo paveiktos Liuksemburgo rinkos dydžio. Ieškovės priduria, kad šis dydis yra [
konfidencialu
](
). Kalbant apie kartelį Vokietijoje, konkreti pradinė bauda atitinka [
konfidencialu
]. Galiausiai dėl kartelio Nyderlanduose ieškovės pabrėžia, kad konkreti pradinė bauda, sudaranti [
konfidencialu
], yra pernelyg didelė, nors
Schindler
Nyderlanduose priklauso tik nedidelė rinkos dalis.
Kaip buvo priminta šio sprendimo 203 punkte, 1998 m. gairėse numatyta, pirma, kad reikia įvertinti pažeidimo sunkumą ir tuo
remiantis galima nustatyti bendrą pradinį dydį (1A punkto antra pastraipa). Antra, pažeidimo sunkumas vertinamas atsižvelgiant
į atitinkamos įmonės požymius, visų pirma jos dydį ir padėtį atitinkamoje rinkoje, dėl kurių gali būti pakoreguotas pradinis
dydis, įmonės suskirstytos į kategorijas ir nustatytas konkretus pradinis dydis (1A punkto trečia–septinta pastraipos) (200 punkte
minėto Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
73 punktas).
Šiuo klausimu pirmiausia pasakytina, kad ieškovių kaltinimai, susiję su 1998 m. gairių arba proporcingumo principo pažeidimu
dėl to, kad nebuvo atsižvelgta į susitarimais paveiktų rinkų dydį ir pradinių baudų dydžiai buvo nenuoseklūs, palyginti su
atitinkamų rinkų dydžiu, laikytini susijusiais su bendrais pradinių baudų dydžiais, nes siejasi su pačiu pažeidimų sunkumu.
Tas pats pasakytina ir apie kaltinimus, susijusius su susitarimų struktūra arba jų ribota įtaka, kurie, nors ir nurodyti ginčijant
pažeidimų kvalifikavimą kaip „labai sunkių“, ieškovių teigimu, pateisintų pradinių baudų sumažinimą. Toliau ieškovių kaltinimai
dėl pradinių baudų dydžio proporcingumo stokos arba jų nenuoseklumo, atsižvelgiant į
Schindler
dukterinių bendrovių apyvartą, arba dėl nepakankamo atitinkamų įmonių diferencijavimo, susiję su konkrečių pradinių baudų
nustatymu, nes siejasi su įmonių skirstymu į kategorijas. Galiausiai ieškovės nurodo ieškinio pagrindą dėl ginčijamo sprendimo
motyvavimo stokos nustatant pradines baudas.
–       Dėl tariamos motyvavimo stokos
Savo procesiniuose dokumentuose ieškovės teigia, kad ginčijamame sprendime nustatytos pradinės baudos nėra motyvuotos. Kaip
nurodyta šio sprendimo 238 punkte, iš jų paaiškinimų per posėdį vis dėlto matyti, kad jų kaltinimas susijęs su nepakankamu
pradinių baudų dydžio motyvavimu. Ieškovės tariamai neturėjo galimybės patikrinti, remiantis kokiais principais ir materialiniu
pagrindu šios baudos buvo nustatytos. Pradinių baudų dydžiai yra tolesnių apskaičiavimų pagrindas, todėl, ieškovių nuomone,
Komisijos kruopštumas apskaičiuojant pradinių baudų sumažinimus ir padidinimus būtų visiškai nereikalingas, jei jų dydis būtų
nustatomas savavališkai.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad esminis formos reikalavimas, koks yra pareiga motyvuoti, įvykdomas Komisijai
savo sprendime nurodžius vertinimo kriterijus, kurie leido jai nustatyti pažeidimo sunkumą bei trukmę, ir ji neprivalo pateikti
išsamesnės informacijos arba skaičių, susijusių su baudos apskaičiavimo būdu (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 44 punktas ir 149 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
463 ir 464 punktai; 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 131 punktas).
Ginčijamo sprendimo 657–671 punktuose Komisija visų pirma nurodė, kad pradinės baudos buvo nustatytos atsižvelgiant į pažeidimų
pobūdį ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Be to, iš ginčijamo sprendimo 672–685 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija
išnagrinėjo pažeidimų sunkumą atsižvelgdama į pažeidimo dalyvių požymius ir kiekvieno pažeidimo atveju diferencijuodama atitinkamas
įmones pagal jų apyvartą, susijusią su produktais, dėl kurių atitinkamoje pažeidimo paveiktoje šalyje buvo sudarytas kartelis.
Todėl ginčijamame sprendime išdėstyta pakankamai vertinimo kriterijų, kurie leido Komisijai nustatyti konstatuotų pažeidimų
sunkumą. Tokiomis aplinkybėmis kaltinimas, susijęs su EB 235 straipsnio pažeidimu, turi būti atmestas.
–       Dėl bendrų pradinių baudų dydžių
Pirma, pažymėtina, kad ieškovės neginčija 1998 m. gairių 1A punkte apibrėžto bendrų pradinių baudų dydžių nustatymo metodo
teisėtumo. Šis metodas atitinka bendrą logiką, pagal kurią bendras pagal pažeidimo sunkumą nustatomas pradinės baudos dydis
apskaičiuojamas atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos
dydį (gairių 1A punkto pirma pastraipa) (243 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
134 punktas ir 2009 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Wieland-Werke prieš Komisiją
, T‑116/04, Rink. p. II‑1087, 62 punktas).
Be to, atitinkamos rinkos dydis iš esmės nėra privalomas veiksnys, o tik vienas iš reikšmingų veiksnių vertinant pažeidimo
sunkumą, ir pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija neprivalo apibrėžti atitinkamos rinkos arba įvertinti jos dydžio,
jei nagrinėjamo pažeidimo dalykas yra antikonkurencinis (šiuo klausimu žr. 198 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
55 ir 64 punktus). Taigi nustatydama bendrą pradinės baudos dydį Komisija gali, bet neprivalo atsižvelgti į rinkos, kurioje
buvo padarytas pažeidimas, vertę (šiuo klausimu žr. 243 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
134 punktą ir 246 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke prieš Komisiją
63 punktą). 1998 m. gairėse nenumatyta, kad baudų dydis apskaičiuojamas pagal bendrąją apyvartą arba pagal įmonių apyvartą
atitinkamoje rinkoje. Vis dėlto gairėse nedraudžiama į tokią apyvartą atsižvelgti nustatant baudos dydį, kad būtų laikomasi
bendrųjų Sąjungos teisės principų ir, jei tai reikalinga, dėl aplinkybių (118 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
187 punktas).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškovių argumentai turi būti atmesti, kiek jais teigiama, kad už pažeidimą Liuksemburge
nustatyti pradinių baudų dydžiai tariamai pernelyg dideli. Į šioje valstybėje narėje realizuotą apyvartą buvo atsižvelgta
siekiant suskirstyti atitinkamas įmones į kategorijas ir atitinkamai siekiant nustatyti konkrečias pradines baudas minėtoms
įmonėms (ginčijamo sprendimo 680 ir 684 konstatuojamosios dalys). Bet kuriuo atveju, kaip nurodyta šio sprendimo 225 punkte,
būtent atsižvelgusi į „Liuksemburgo rinkos dydį, palyginti su kitomis valstybėmis narėmis“ (ginčijamo sprendimo 666 konstatuojamoji
dalis), Komisija už šį pažeidimą nustatė bendrą pradinę baudą, sudariusią pusę minimalios 20 mln. EUR ribos, kurios pagal
gaires šioje ypač sunkių pažeidimų kategorijoje paprastai turi būti laikomasi (žr. 1998 m. gairių 1A punkto antros pastraipos
trečią įtrauką).
Antra, ieškovės nurodo, kad bendri pradiniai dydžiai už skirtingus kartelius nustatyti nenuosekliai, ir pažymi, kad pradinis
dydis, atsižvelgiant į Liuksemburgo rinkos dydį, yra neproporcingas.
Priešingai nei teigia Komisija, šis argumentas atitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto sąlygas. Šiuo
argumentu ieškovės pabrėžia, kad, darant prielaidą, jog skirtingi pažeidimai turi būti laikomi panašiais, Komisija, be kita
ko, už Liuksemburge padarytus pažeidimus, turėjo nustatyti tokį pradinį dydį, kuris, išreikštas procentais nuo rinkos dydžio,
būtų panašus į už kitus pažeidimus nustatytus pradinius dydžius.
Reikia priminti, kad, vadovaujantis bendra logika, pagrindžiančia 1998 m. gairių 1A punkte apibrėžtą metodą, Komisija, nustatydama
bendrą pradinės baudos dydį, neprivalo atsižvelgti į paveiktos rinkos dydį (žr. šio sprendimo 246 ir 247 punktus).
Net jeigu būtų daroma prielaida, kad tame pačiame sprendime konstatavusi kelis labai sunkius pažeidimus Komisija turi laikytis
tam tikro nuoseklumo tarp bendrų pradinių dydžių ir atitinkamų skirtingų rinkų dydžių, šioje byloje niekas neparodo, kad bendri
pradiniai dydžiai, nustatyti už pažeidimus Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose, nepakankamai nuoseklūs.
Pavyzdžiui, Komisija, netaikydama konkrečios matematinės formulės, kurios taikyti ji bet kuriuo atveju neprivalėjo, nustatė
tuo didesnius bendrus pradinius dydžius, kuo didesnis buvo rinkos dydis. Didžiausiai, Vokietijos, rinkai, kurios vertė sudaro
576 mln. EUR, buvo nustatytas 70 mln. EUR bendras pradinis dydis; kitoms dviem pagal dydį rinkoms, t. y. Nyderlandų ir Belgijos,
kurių vertė atitinkamai sudaro 363 mln. EUR ir 254 mln. EUR, buvo nustatyti atitinkamai 55 mln. EUR ir 40 mln. EUR bendri
pradiniai dydžiai; galiausiai dėl akivaizdžiai mažesnio Liuksemburgo rinkos dydžio, kurios vertė sudaro 32 mln. EUR, Komisija
nusprendė, kad bus tinkama šį dydį apriboti 10 mln. EUR, nors 1998 m. gairėse už labai sunkius pažeidimus numatytas baudos
dydis, skiriamas atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, yra „daugiau kaip 20 mln. [EUR]“.
Trečia, ieškovės nurodė, kad minimali pažeidimų įtaka pateisintų mažesnio pradinio dydžio nustatymą. Šis argumentas taip pat
atmestinas. Kaip buvo priminta šio sprendimo 213–219 punktuose, vertindama pažeidimo sunkumą Komisija turi atsižvelgti į konkrečią
įtaką rinkai, tik jeigu ši įtaka gali būti įvertinta, o šioje byloje taip nebuvo. Be to, kaip buvo pažymėta šio sprendimo
220–224 punktuose, net darant prielaidą, kad konkrečią pažeidimų įtaką šioje byloje buvo galima įvertinti, dėl to šių pažeidimų
kvalifikavimas kaip „labai sunkių“ netaptų mažiau pagrįstas. Ieškovės nepateikia kitų argumentų, kurie leistų pateisinti tai,
kad nepaisant pažeidimų kvalifikavimo kaip „labai sunkių“, būtų sumažinti Komisijos nustatytos pradinės baudos.
–       Dėl konkrečių pradinių baudų dydžių
Primintina, kad, apskaičiuojant pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį skiriamas baudas, diferencijuotas atitinkamų
įmonių vertinimas neatsiejamai susijęs su pagal šią nuostatą Komisijai suteiktų įgaliojimų įgyvendinimu. Naudodamasi savo
diskrecija Komisija turi individualizuoti sankciją, atsižvelgdama į atitinkamų įmonių veiksmus ir požymius, kad kiekvienu
atveju būtų užtikrintas visiškas Sąjungos konkurencijos taisyklių veiksmingumas (šiuo klausimu žr. 54 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
109 punktą ir 225 punkte minėto Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
44 punktą).
1998 m. gairėse nustatyta, kad, esant tam tikram pažeidimo sunkumo laipsniui, jei pažeidimą padaro kelios įmonės (pavyzdžiui,
kartelio atveju), gali prireikti pakoreguoti bendrą pradinį dydį, kad būtų nustatytos konkrečios pradinės baudos, kuriomis
būtų atsižvelgta į kiekvienos įmonės dydį ir tikrąją jos pažeidimo įtaką konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo
pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės (1A punkto šešta pastraipa). Ypač būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų
galimybę padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams (1A punkto ketvirta pastraipa).
1998 m. gairėse taip pat patikslinta, jog vienodos bausmės už tokį pat elgesį principas tam tikrais atvejais gali lemti, kad
atitinkamoms įmonėms bus skirtos skirtingos baudos, ir ši diferenciacija nepriklausys nuo konkrečių aritmetinių skaičiavimų
(1A punkto septinta pastraipa).
Iš teismų praktikos išplaukia, kad 1998 m. gairėse nenumatyta, ar baudų dydis apskaičiuojamas remiantis bendra apyvarta, ar
įmonių apyvarta atitinkamoje rinkoje. Tačiau gairėse taip pat neprieštaraujama, kad nustatant baudų dydį į šias apyvartas
būtų atsižvelgta, siekiant laikytis bendrųjų Sąjungos teisės principų ir jei tai reikalinga dėl aplinkybių (112 punkte minėto
Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
283 punktas, 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 82 punktas ir 57 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
157 punktas). Taip pat Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs, kad neturi būti griežtai proporcingo santykio tarp kiekvienos
įmonės dydžio ir jai paskirtos baudos dydžio (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 534 punktas).
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 672–685 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija kiekvienam pažeidimui, konstatuotam
ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, taikė „diferencijuotą įmonių vertinimą, siekdama atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų
galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai“ (ginčijamo sprendimo 672 konstatuojamoji dalis). Kad nustatytų konkrečius
pradinių baudų dydžius, ji dėl kiekvieno pažeidimo suskirstė įmones į kategorijas pagal jų apyvartą kiekvienoje nacionalinėje
atitinkamų produktų rinkoje (ginčijamo sprendimo 673– 685 konstatuojamosios dalys). Išskyrus konkretaus pradinio dydžio nustatymą
Schindler
už dalyvavimą kartelyje Vokietijoje, siekdama nustatyti konkrečius pradinius dydžius kitoms įmonėms, Komisija dėl kiekvieno
pažeidimo rėmėsi apyvarta 2003 m., kurie, Komisijos teigimu, yra paskutiniai metai, kai minėtos įmonės buvo aktyvios atitinkamų
kartelių dalyvės (ginčijamo sprendimo 674, 676, 680 ir 684 konstatuojamosios dalys).
Vis dėlto ieškovės tvirtina, kad, kiek tai susiję su pažeidimais Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose, konkretaus pradinių
baudų už jų dalyvavimą darant atitinkamą pažeidimą dydžio nustatymas grindžiamas klaidingu 1998 m. gairių taikymu ir yra neproporcingas.
Jos taip pat teigia, kad atitinkamos įmonės nebuvo pakankamai diferencijuotos.
Pirma, dėl pažeidimų Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose ieškovės nurodo 1998 m. gairių ir proporcingumo principo pažeidimą
[
konfidencialu
].
Tačiau, viena vertus, kaip matyti iš šio sprendimo 244 punkto, bendras pradinių baudų dydis buvo nustatytas atsižvelgiant
į pažeidimų pobūdį ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Kita vertus, į atitinkamų įmonių apyvartą Vokietijos rinkoje Komisija
atsižvelgė tik diferencijuodama šias įmones, kad atsižvelgtų į jų santykinį dydį rinkoje ir jų faktinę ekonominę galimybę
padaryti pastebimą žalą konkurencijai (ginčijamo sprendimo 672 konstatuojamoji dalis), o tai iš esmės atitinka šio sprendimo
255 ir 258 punktuose nurodytą teismų praktiką. Todėl negali būti pritarta ieškovių pasitelktam jų apyvartos atitinkamose rinkose
ir pradinių baudų dydžio palyginimui.
Todėl, atsižvelgiant į tai, Sąjungos teisėje bet kuriuo atveju nėra bendrai taikomo principo, jog sankcija turi būti proporcinga
įmonės dydžiui produktų rinkoje, kurioje buvo padarytas pažeidimas (118 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
75 punktas), argumentas, kad
Schindler
už pažeidimus Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose buvo nustatyti pernelyg didelės konkrečios pradinės baudos, turi
būti atmestas.
Antra, dėl pažeidimo Liuksemburge ieškovės pažymi, kad
Schindler
buvo priskirta tai pačiai kategorijai kaip ir
Otis
, nors jos, Liuksemburge turėjusios 9–13 mln. EUR apyvartą ir 35 %–40 % rinkos dalį, ekonominis pajėgumas buvo gerokai didesnis.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad siekdamas įvertinti, ar kartelio narių suskirstymas į kategorijas yra suderinamas su vienodo
požiūrio ir proporcingumo principais, Bendrasis Teismas, tikrindamas Komisijos pasinaudojimo šioje srityje turima diskrecija
teisėtumą, turi apsiriboti patikrinimu, ar šis suskirstymas yra nuoseklus ir objektyviai pateisinamas (šiuo klausimu žr. 2003 m.
kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 406 ir 416 punktus, 243 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
157 punktą ir 83 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
184 punktą). Be to, kaip buvo priminta šio sprendimo 258 punkte, pagal 1998 m. gaires vienodos sankcijos už tokį pat elgesį
principas tam tikrais atvejais gali lemti, kad atitinkamoms įmonėms bus nustatyti skirtingi dydžiai, ir ši diferenciacija
nepriklausys nuo konkrečių aritmetinių skaičiavimų (1A punkto septinta pastraipa). Šiuo atžvilgiu, kaip matyti iš šio sprendimo
258 punkto, neturi būti griežtai proporcingos sąsajos tarp kiekvienos įmonės dydžio ir jai skirtos baudos dydžio.
Šioje byloje konstatuotina, kad, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 680 konstatuojamosios dalies, 2003 m.
Schindler
ir
Otis
apyvarta Liuksemburgo rinkoje buvo gana panaši ir abiejų buvo nuo trijų iki keturių kartų didesnė nei
Kone
ir
ThyssenKrupp
apyvarta šioje rinkoje. Todėl, priskyrusi
Schindler
ir
Otis
pirmajai kategorijai, o
Kone
ir
ThyssenKrupp
– antrajai kategorijai, Komisija akivaizdžiai neviršijo jai pripažįstamos diskrecijos, nes šis skirstymas atrodo nuoseklus
ir objektyviai pagrįstas.
Trečia, dėl pažeidimo Nyderlanduose ieškovės teigia, kad „akivaizdžiai nebuvo atsižvelgtą“ į jų mažą rinkos dalį šioje valstybėje
narėje. Nustatytas pradinis dydis atitiko [
konfidencialu
], nepaisant rinkos dalies, sudariusios [
konfidencialu
].
Konstatuotina, kad, atsižvelgiant į didelį kartelio dalyvių apyvartos Nyderlanduose skirtumą, Komisija akivaizdžiai neviršijo
jai pripažįstamos diskrecijos, kai konkrečioms pradinėms baudoms nustatyti suskirstė šias įmones į keturias kategorijas ir
priskyrė
Schindler
trečiajai kategorijai, kaip trečią ūkio subjektą Nyderlandų atitinkamo produkto rinkoje.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad visi kaltinimai dėl konkrečių pradinių baudų nustatymo ieškovėms turi būti atmesti.
Taigi reikia atmesti visą šį ieškinio pagrindą.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių, neteisėto elgesio ir bausmės atitikties principo, proporcingumo principo
ir pareigos motyvuoti pažeidimu taikant lengvinančias aplinkybes
Ieškovės pažymi, kad Komisija, nepagrįstai atsisakiusi atsižvelgti kaip į lengvinančią aplinkybę, pirma, į savanorišką išankstinį
pažeidimo nutraukimą Vokietijoje 2000 m. ir, antra, į intensyvias
Schindler
pastangas išvengti bet kokio EB 81 straipsnio pažeidimo, pažeidė 1998 m. gaires, neteisėto elgesio ir bausmės atitikties bei
proporcingumo principus ir pareigą motyvuoti.
Pirma, dėl savanoriško išankstinio pažeidimo nutraukimo Komisija ginčijamame sprendime konstatavo, kad „
Schindler
pasitraukė iš kartelio Vokietijoje 2000 m.“, bet nusprendė, jog „į tai, kad įmonė savanoriškai nutraukia pažeidimą Komisijai
dar nepradėjus savo tyrimo, yra pakankamai atsižvelgiama apskaičiuojant pažeidimo trukmę ir tai nėra lengvinanti aplinkybė“
(ginčijamo sprendimo 742 konstatuojamoji dalis).
Ieškovės primena, kad 1998 m. gairių 3 punkte numatytas pagrindinės baudos sumažinimas dėl konkrečių lengvinančių aplinkybių,
pavyzdžiui, pažeidimo nutraukimo Komisijai įsikišus. Jų nuomone, ši lengvinanti aplinkybė juo labiau turėtų būti pripažįstama
tuo atveju, kai neteisėtas elgesys nutraukiamas iki minėto įsikišimo, kaip buvo nagrinėjamu atveju.
Šiam argumentui negali būti pritarta. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas neseniai yra patvirtinęs, kad į 1998 m. gairių 3 punkto
trečioje įtraukoje numatytą lengvinančią aplinkybę negalima atsižvelgti, kai pažeidimas jau buvo nutrauktas iki Komisijai
įsikišus (198 punkte minėto sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
105 punktas). Klausimas dėl lengvinančios aplinkybės, kaip ji yra suprantama pagal 1998 m. gairių 3 punktą, taikymo logiškai
gali kilti, tik jei nutraukti savo antikonkurencinius veiksmus atitinkamas įmones paskatino Komisijos įsikišimas. Šios nuostatos
tikslas – skatinti įmones nedelsiant nutraukti antikonkurencinius veiksmus, kai Komisija pradeda tyrimą šiuo klausimu, todėl
pagal šią nuostatą bauda negali būti mažinama tuo atveju, kai pažeidimas baigėsi prieš Komisijai įsikišant. Baudos sumažinimas
tokiomis aplinkybėmis reikštų dvigubą atsižvelgimą kartu su tuo, kad apskaičiuojant baudų dydį paisoma pažeidimų trukmės (2004 m.
liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 328–330 punktai ir 200 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
227 punktas).
Be to, primintina, kad toks bazinio baudos dydžio sumažinimas neišvengiamai susijęs su bylos aplinkybėmis, galinčiomis lemti
tai, kad Komisija jo netaikys įmonei, kuri yra neteisėto susitarimo šalis (2009 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, C‑511/06 P, Rink. p. I‑5843, 104 punktas). Šiuo požiūriu šią gairių nuostatą ypač tinka taikyti įmonei tada, kai nagrinėjamo
elgesio antikonkurencinis pobūdis nėra akivaizdus. Ir, atvirkščiai, iš esmės jos nereikėtų taikyti, jei nagrinėjamas elgesys,
jeigu jis įrodytas, yra aiškiai antikonkurencinis (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 281 punktas, 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 497 punktas ir 200 punkte minėto Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
228 punktas). Todėl lengvinančios aplinkybės pripažinimas situacijose, kai įmonė dalyvavo akivaizdžiai neteisėtame susitarime,
žinodama arba negalėdama nežinoti, kad tai – pažeidimas, galėtų paskatinti įmones tęsti slaptą susitarimą kuo ilgiau, tikintis,
kad jų elgesys niekada nebus atskleistas, ir žinant, kad jeigu jis bus atskleistas, nutraukus pažeidimą bauda galės būti sumažinta.
Toks pripažinimas pašalintų bet kokį atgrasantį paskirtos baudos poveikį ir sumažintų EB 81 straipsnio 1 dalies veiksmingumą
(žr. minėto 2009 m. liepos 9 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
105 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šioje byloje net tai, kad kita įmonė, t. y.
Kone
, įsikišus Komisijai nedelsdama nutraukė pažeidimą, ginčijamame sprendime nebuvo pripažinta lengvinančia aplinkybe atsižvelgiant
į akivaizdų ir tyčinį EB 81 straipsnio pažeidimo pobūdį (ginčijamo sprendimo 744 konstatuojamoji dalis).
Taigi, net darant prielaidą, kad 1998 m. gairėse kaip lengvinanti aplinkybė numatytas savanoriškas pažeidimo nutraukimas iki
bet kokio Komisijos įsikišimo, būtų galima laikyti, kad akivaizdus ir tyčinis pažeidimo pobūdis, kurio ieškovės neginčijo,
ir tai, kad
Schindler
, kaip matyti iš bylos dokumentų, pasitraukė iš kartelio tik dėl nesutarimų su kitomis dalyvėmis, nes šios atsisakė jai suteikti
didesnę rinkos dalį, taip pat prieštarauja pagrindinės baudos sumažinimui šiuo pagrindu. Kitaip nei teigia ieškovės, bet kuriuo
atveju nėra pagrindo abejoti dėl šio sprendimo 274 punkte nurodytos teismų praktikos.
Galiausiai ieškovės remiasi ankstesniais Komisijos sprendimais, kuriuose ji tariamai pripažino lengvinančia aplinkybe savanorišką
pažeidimo nutraukimą iki bet kokio jos įsikišimo.
Šiuo klausimu, kaip buvo priminta šio sprendimo 225 punkte, ieškovių nurodyti ankstesni Komisijos sprendimai neturi reikšmės,
nes ankstesnė Komisijos sprendimų praktika nėra teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje.
Taigi pirmas su šiuo ieškinio pagrindu susijęs kaltinimas turi būti atmestas.
Antra, ieškovės teigia, kad Komisija kaip į lengvinančią aplinkybę neatsižvelgė į
Schindler
konkurencijos taisyklių laikymosi programą ir net jos nenagrinėjo, o tai yra motyvavimo stoka. Be to, ieškovės mano, kad
į konkurencijos taisyklių laikymosi priemones turi būti atsižvelgta apskaičiuojant baudas, nes, viena vertus, imdamosi vidaus
priemonių ieškovės padarė viską, kas įmanoma, kad išvengtų pažeidimų, ir, kita vertus, tokių priemonių šalutinis poveikis
yra tai, kad pačioje įmonėje pasidaro sunkiau atskleisti pažeidimus, nes darbuotojams gresia sankcijos. Ieškovės taip pat
remiasi tam tikrais ankstesniais Komisijos sprendimais, kuriuose į konkurencijos taisyklių laikymosi programą buvo atsižvelgta
kaip į lengvinančią aplinkybę.
Dėl tariamo pareigos motyvuoti pažeidimo konstatuotina, jog ginčijamo sprendimo 754 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad
„nors Komisija palankiai įvertino priemones, kurių įmonės ėmėsi siekdamos ateityje išvengti su karteliais susijusių pažeidimų,
tokios priemonės negali pakeisti to, kad pažeidimai padaryti, ir būtinybės skirti už juos sankcijas šiame sprendime“ ir kad
„vien tai, kad tam tikruose ankstesniuose savo sprendimuose Komisija atsižvelgė į tokias priemones kaip į lengvinančias aplinkybes,
nereiškia, jog ji privalo tai daryti kiekvienoje byloje“. Nors ginčijamo sprendimo 754 konstatuojamoji dalis yra atsakymas
į 753 konstatuojamojoje dalyje pateiktą
Otis
argumentą, jis taip pat leidžia ieškovėms susipažinti su motyvais, dėl kurių
Schindler
konkurencijos taisyklių laikymosi programa, kaip ir atitinkama
Otis
programa, negalėjo būti pripažinta lengvinančia aplinkybe, o Bendrajam Teismui – vykdyti savo kontrolę tikrinant grupės
Schindler
bendrovėms skirtų baudų teisėtumą. Todėl argumentas dėl motyvavimo stokos turi būti atmestas (šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio
2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą).
Dėl Komisijos požiūrio pagrįstumo jau buvo nuspręsta, kad atitinkamos įmonės konkurencijos taisyklių laikymosi programos priėmimas
neįpareigoja Komisijos dėl šios aplinkybės sumažinti baudos (143 punkte minėto Sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
52 punktas). Be to, nors svarbu, kad įmonė imtųsi priemonių, siekdama ateityje užkirsti kelią naujiems savo darbuotojų daromiems
Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimams, tokių priemonių ėmimasis nekeičia konstatuoto pažeidimo fakto. Todėl Komisija neprivalo
tokių veiksmų vertinti kaip lengvinančios aplinkybės, ypač kai ginčijamu sprendimu konstatuoti pažeidimai, kaip šioje byloje,
yra akivaizdus EB 81 straipsnio pažeidimas (88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
373 punktas ir 200 punkte minėto Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
231 punktas). Darytina išvada, kad ieškovių argumentui, susijusiam su tuo, kad Komisija nepaisė būtinybės nustatyti baudų
dydį individualiai ir nesumažino
Schindler
skirtų baudų, atsižvelgdama į tai, kad ši buvo priėmusi konkurencijos taisyklių laikymosi programą, negali būti pritarta.
Galiausiai argumentas, susijęs su ankstesne Komisijos sprendimų praktika, atmestinas dėl šio sprendimo 278 punkte išdėstytų
motyvų.
Taigi taip pat negali būti pritarta antram su šiuo ieškinio pagrindu susijusiam kaltinimui.
Kadangi kaltinimus dėl neteisėto elgesio ir bausmės neatitikimo bei dėl proporcingumo principo pažeidimo ieškovės pateikė
remdamosi tik tuo, kad nebuvo atsižvelgta į jokias lengvinančias aplinkybes, šie kaltinimai, atsižvelgiant į šio sprendimo
272–284 punktuose išdėstytus argumentus, turi būti atmesti.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad visas šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo, vienodo požiūrio principo ir pareigos motyvuoti
pažeidimu sumažinant baudų dydį
Ieškovės primena, kad pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo jos pateikė su Belgija, Vokietija ir Liuksemburgu susijusius
prašymus atleisti nuo baudų arba sumažinti jų dydį. Tačiau Komisija pažeidė šio pranešimo nuostatas, vertindama jų bendradarbiavimo
kokybę ir naudingumą. Ieškovės taip pat teigia, kad, vertindama pagal šį pranešimą taikytiną baudos sumažinimą, Komisija pažeidė
vienodo požiūrio principą. Ieškovės taip pat remiasi ginčijamo sprendimo motyvacijos stoka.
Dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
Pažymėtina, kad 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo Komisija nustatė sąlygas, kurioms esant įmonėms, bendradarbiaujančioms
su Komisija, siekiant nustatyti kartelį, gali būti neskiriama arba sumažinta bauda, kuri būtų skirta joms nebendradarbiaujant.
Visų pirma 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo A skirsnio 8 dalyje numatyta:
„Komisija suteikia įmonei atleidimą nuo baudų, kurios kitaip jai grėstų, jeigu:
a)      įmonė pirmoji pateikia įrodymus, kurie, Komisijos nuomone, leidžia jai priimti sprendimą pradėti tyrimą pagal Reglamento Nr. 17
14 straipsnio 3 dalį dėl įtariamo kartelio, darančio įtaką Bendrijai; arba
b)      įmonė pirmoji pateikia įrodymus, kurie, Komisijos nuomone, leidžia nustatyti EB 81 straipsnio pažeidimą dėl įtariamo kartelio,
darančio įtaką Bendrijai.“
Toliau 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo B skirsnio 20 dalyje nustatyta, kad „įmonėms, kurios neatitinka A skirsnyje
numatytų [atleidimo nuo baudos] sąlygų, gali būti sumažinta bauda, kuri kitaip joms būtų paskirta“, o 21 dalyje – jog tam,
„kad įmonei būtų sumažinta bauda, ji privalo Komisijai pateikti įrodymus, kurie turėtų ženklią papildomąją vertę Komisijos
turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu, ir nutraukti savo neteisėtą veiklą ne vėliau kaip įrodymų pateikimo metu.“
Dėl papildomosios vertės sąvokos 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 22 dalyje nustatyta:
„Sąvoka „papildomoji vertė“ reiškia laipsnį, kuriuo pateikti įrodymai savo pobūdžiu ir (arba) nuodugnumu sustiprina Komisijos
gebėjimą įrodyti minėtus faktus. Šiuo požiūriu Komisija paprastai teikia daugiau reikšmės raštiškiems įrodymams, atsiradusiems
laikotarpiu, su kuriuo susiję tie faktai, negu vėliau susiformavusiems įrodymams. Lygiai taip pat tiesiogiai su minėtais faktais
susiję įrodymai paprastai laikomi vertingesniais negu netiesioginiai įrodymai.“
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatyta, kad mažinant baudas įmonės skirstomos
į tris kategorijas:
„–      pirmai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 30–50 % sumažinimas;
–      antrai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 20–30 % sumažinimas;
–      paskesnėms įmonėms, kurios atitinka 21 dalies sąlygas: iki 20 % sumažinimas.“
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto antroje pastraipoje nustatyta:
„Siekdama nustatyti sumažinimo dydį šiuose diapazonuose, Komisija atsižvelgia į laiką, kuomet buvo pateikti įrodymai, atitinkantys
21 dalies sąlygas, ir į jų papildomąją vertę. Ji taip pat gali atsižvelgti į tai, ar įmonė, įteikusi paraišką, bendradarbiavo
nuosekliai ir be išlygų.“
Galiausiai 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto paskutinėje pastraipoje nustatyta:
„Be to, jeigu įmonė pateikia įrodymus apie Komisijai iki tol nežinomus faktus, kurie tiesiogiai susiję su įtariamo kartelio
veiklos pavojingumu ar trukme, Komisija neatsižvelgia į šiuos elementus nustatydama baudos dydį įmonei, pateikusiai šiuos
įrodymus.“
Dėl Komisijos diskrecijos ir Sąjungos teismo vykdomos kontrolės
Primintina, kad Reglamento Nr. 1/2002 23 straipsnio 2 dalimi, kuri yra teisinis baudų skyrimo pažeidus Bendrijos konkurencijos
teisės taisykles pagrindas, Komisijai suteikiama diskrecija nustatyti baudas (žr. 1997 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 127 punktą), be kita ko, pagal jos bendrą politiką konkurencijos srityje (54 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
105 ir 109 punktai). Būtent tokiomis aplinkybėmis, siekdama užtikrinti savo sprendimų, kuriais skiriamos baudos, skaidrumą
ir objektyvumą, Komisija priėmė ir paskelbė 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Šiuo instrumentu siekiama patikslinti
kriterijus, kuriuos, laikydamasi aukštesnės galios teisės normų, ji ketina taikyti naudodamasi savo diskrecija. Taigi ji pati
apribojo savo diskreciją (pagal analogiją žr. 1998 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vlaams Gewest prieš Komisiją
, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 89 punktą), nes Komisija turi laikytis savo pačios nustatytų taisyklių (pagal analogiją žr. 1996 m.
gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją
, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 57 punktą).
Tai, kad priimdama 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo Komisija pati apribojo savo diskreciją, vis dėlto nėra nesuderinama
su didelės Komisijos diskrecijos išsaugojimu (šiuo klausimu žr. 2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑328/05 P, Rink. p. I‑3921, 81 punktą; pagal analogiją žr. 275 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
224 punktą).
Iš tikrųjų 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo yra įvairių lanksčių normų, leidžiančių Komisijai naudotis savo diskrecija
laikantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio nuostatų, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas (pagal analogiją žr. 275 punkte
minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
224 punktą).
Taigi pažymėtina, kad Komisija turi didelę diskreciją vertindama, ar įrodymai, kuriuos pateikė įmonė, paprašiusi taikyti 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo, turi didelę papildomąją vertę, kaip ji suprantama pagal minėto pranešimo 21 dalį (šiuo klausimu
žr. 296 punkte minėto Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
88 punktą). Kalbant apie 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a ir b punktus, konstatuotina, kad ši diskrecija
išplaukia iš pačios šios nuostatos formuluotės, kurioje aiškiai kalbama apie įrodymus, kurie „Komisijos nuomone“ atitinkamai
leidžia jai priimti sprendimą pradėti tyrimą arba nustatyti pažeidimą. Įmonės bendradarbiavimo kokybės ir naudos vertinimas
susijęs su sudėtingais faktinių aplinkybių vertinimais (šiuo klausimu žr. 296 punkte minėto Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
81 punktą ir 200 punkte minėto Sprendimo
Carbone Lorraine prieš Komisiją
271 punktą).
Taip pat Komisija, konstatavusi, kad įrodymai turi didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo 21 dalį, turi diskreciją nustatyti tikslų baudos sumažinimo atitinkamai įmonei lygį. 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatytos baudos dydžio sumažinimo ribos skirtingoms nurodytoms įmonių
kategorijoms, o šios dalies antroje pastraipoje nustatyti kriterijai, į kuriuos Komisija turi atsižvelgti apibrėždama sumažinimo
lygį šiose ribose.
Atsižvelgiant į diskreciją, kurią turi Komisija vertindama įmonės bendradarbiavimą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Bendrasis Teismas gali skirti sankciją tik už akivaizdų šios diskrecijos ribų peržengimą (šiuo klausimu žr. 296 punkte minėto
Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
81, 88 ir 89 punktus).
Dėl
Schindler
bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Belgijoje

Schindler
, kuri buvo ketvirta įmonė, pateikusi prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, susijusį su jos dalyvavimu darant
pažeidimą Belgijoje (ginčijamo sprendimo 775 konstatuojamoji dalis), bauda už šį pažeidimą nebuvo sumažinta (ginčijamo sprendimo
776 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 776 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo:
„776      Nors
Schindler
pateikė nagrinėjamo laikotarpio įrodymų 2000–2003 m. kartelio sąrašų forma, jie neleidžia patvirtinti Komisijos bylos dokumentų,
nes ji jau turėjo to paties laikotarpio kartelio sąrašus.
Schindler
pateikė savo prašymą [pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo] 2005 m. sausio 21 d., t. y. praėjus metams po pirmo patikrinimo
Belgijoje ir tuo metu, kai Komisija Belgijoje jau buvo atlikusi du patikrinimus ir buvo gavusi tris bendradarbiavimo prašymus
[pagal minėtą pranešimą]. Be to, labai ribota informacija, kurią
Schindler
pateikė dėl daugelio 2000–2003 m. kartelio sąrašų, juntamai nepadidino Komisijos galimybės įrodyti nagrinėjamas faktines
aplinkybes. Todėl nėra tenkinamos pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalies sąlygos. Pateikusi prašymą <...>,
Schindler
tęsė bendradarbiavimą su Komisija, tačiau tai neturėjo ženklios papildomosios vertės.“
Ieškovės teigia, jog ginčijamame sprendime Komisija neatsižvelgė į tai, kad per administracinę procedūrą
Schindler
pateikti projektų sąrašai iš tikrųjų turėjo papildomąją vertę, kaip ji suprantama pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Pirma, šiuose sąrašuose yra nurodytos kitokios datos, nei
Kone
ir
Otis
pateiktuose sąrašuose. Antra,
Schindler
sąrašuose buvo nurodyta daugelis projektų, kurių nebuvo
Kone
ir
Otis
pateiktuose sąrašuose. Trečia, ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje (176 išnaša) Komisija aiškiai rėmėsi
Kone
,
Otis
ir
Schindler
pateiktais projektų sąrašais. Ketvirta, Komisija padarė išvadas palygindama projektų sąrašus, kuriuos jai pateikė skirtingos
įmonės, o tai rodo, kad visi pateikti projektų sąrašai buvo svarbūs įrodymai nustatant pažeidimą ir kad tik turėdama
Kone
,
Otis
ir
Schindler
projektų sąrašus ji galėjo įrodyti kartelio buvimą. Taigi, remiantis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto
pirma pastraipa,
Schindler
, kaip ketvirta bendradarbiavusi įmonė, turėjo teisę į baudos sumažinimą iki 20 %.
Taigi, atsižvelgiant į šio sprendimo 300 punkte primintą teismų praktiką, reikia išnagrinėti, ar Komisija akivaizdžiai viršijo
savo diskreciją, konstatavusi, kad
Schindler
pateikti įrodymai neturėjo didelės papildomosios vertės, palyginti su įrodymais, kuriuos ji jau turėjo tuo metu, kai minėta
įmonė pateikė savo prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Šiuo klausimu visų pirma pažymėtina, kad ieškovės, neginčydamos
Kone
atleidimo nuo baudos, nepaneigia konstatavimo ginčijamo sprendimo 761 konstatuojamojoje dalyje, kad „informacija, kurią jau
buvo pateikusi
Kone
, leido Komisijai konstatuoti pažeidimą Belgijoje“. Taigi tuo metu, kai
Schindler
pateikė savo prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Komisija jau buvo gavusi įrodymus, kurių pakako pažeidimui
Belgijoje konstatuoti.
Toliau konstatuotina, kad ieškovės, siekdamos įrodyti didelę papildomąją
Schindler
bendradarbiavimo vertę, remiasi tik 2000–2003 m. projektų sąrašais, kuriuos ši įmonė perdavė Komisijai pateikdama savo prašymą
pagal šį pranešimą.
Tačiau, nors
Schindler
pateiktuose sąrašuose buvo kitokios datos, nei
Kone
ir
Otis
pateiktuose sąrašuose, ir nors juose buvo nurodyti keli projektai, neįtraukti į
Kone
ir
Otis
pateiktus sąrašus, jie negali būti laikomi stipriai padidinusiais Komisijos galimybę konstatuoti pažeidimą Belgijoje.
Pirma, pažymėtina, jog tai, kad buvo įgyvendintas kartelis, susijęs su naujais liftais ir eskalatoriais Belgijoje, ginčijamame
sprendime Komisija nustatė ne tik atsižvelgdama į
Kone
,
Otis
ir
Schindler
pateiktus projektų sąrašus, bet ir remdamasi kartelio Belgijoje dalyvių paaiškinimais, kuriuos jos pateikė prašymuose pagal
2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, ir įmonių atsakymais į Komisijos prašymus pateikti informaciją (žr. išnašas prie ginčijamo
sprendimo 163–168 konstatuojamųjų dalių). Taigi projektų sąrašai yra tik vienas iš įrodymų nustatant kartelio įgyvendinimą
Belgijoje.
Antra, nėra ginčijama, kad tuo metu, kai
Schindler
pateikė Komisijai 2000–2003 m. projektų sąrašus, ši jau turėjo to paties laikotarpio projektų sąrašus, kuriuos anksčiau jai
pateikė
Kone
ir
Otis
(ginčijamo sprendimo 164 ir 776 konstatuojamosios dalys).
Pareiškimas, kuriuo tik iš dalies patvirtinamas Komisijos jau turimas pareiškimas, stipriai nepalengvina jos užduoties ir
todėl yra nepakankamas pagrindas pateisinti baudos sumažinimą dėl bendradarbiavimo (šiuo klausimu žr. 57 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
455 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas konstatuota pirmesniame punkte, ir į tai, kad ieškovės neginčija, jog
Kone
bendradarbiavimas jau buvo leidęs Komisijai konstatuoti pažeidimą Belgijoje, ieškovės taip pat negali teigti, kad tik visi
ginčijamame sprendime paminėti projektų sąrašai, įskaitant tuos, kuriuos pateikė
Schindler
, leido Komisijai įrodyti kartelio Belgijoje buvimą.
Taigi Komisija akivaizdžiai neviršijo savo diskrecijos nusprendusi, kad
Schindler
pateikti įrodymai neturi didelės papildomosios vertės, kaip ji suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Todėl kaltinimas, susijęs su tuo, kad projektų sąrašai, kuriuos
Schindler
perdavė Komisijai pateikdama savo prašymą pagal minėtą pranešimą, turėjo didelės papildomosios vertės, turi būti atmestas.
Ieškovės taip pat teigia, kad palyginimas su
Otis
ir
ThyssenKrupp
vertinimu rodo, kad, atsisakiusi sumažinti
Schindler
baudą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą. Šiuo klausimu jos paaiškina,
kad
Kone
pateikė pakankamai įrodymų, leidžiančių Komisijai konstatuoti EB 81 straipsnio pažeidimą.
Otis
pateikė įrodymų, kuriais suteikė tik labai mažai naujos informacijos, o baudos dydis jai buvo sumažintas 40 %.
ThyssenKrupp
pateikė tik papildomos informacijos apie nedidelį priežiūros projektų skaičių, o Komisija konstatavo, kad nė vienas iš pateiktų
įrodymų nebuvo susijęs su faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias ji nebūtų anksčiau žinojusi, ir kad pateikta informacija nebuvo
parengta kartelio laikotarpiu. Tačiau
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 20 %.
Schindler
savo ruožtu pateikė sąrašus, susijusius su 2000–2003 m. laikotarpiu, apie kuriuos Komisija anksčiau nežinojo ir kurie buvo
parengti pažeidimo laikotarpiu. Todėl, anot ieškovių,
Schindler
turėjo teisę į baudos dydžio sumažinimą 20 %.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, vertindama kartelio dalyvių bendradarbiavimą, Komisija
neturi pažeisti vienodo požiūrio principo (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 394 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje konstatuotina, kad
Otis
ir
ThyssenKrupp
bendradarbiavimas labai aiškiai skyrėsi nuo
Schindler
bendradarbiavimo.
Pirma, primintina, kad papildomoji bendradarbiavimo vertė nustatoma atsižvelgiant į Komisijos jau turimus įrodymus. Kadangi
Otis
ir
ThyssenKrupp
pradėjo bendradarbiauti anksčiau nei
Schindler
(ginčijamo sprendimo 96, 98 ir 103 konstatuojamosios dalys), tuo metu, kai
Schindler
pateikė savo prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Komisija turėjo daugiau įrodymų nei tada, kai prašymus
pateikė
Otis
ir
ThyssenKrupp
.
Antra, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad
ThyssenKrupp
ir
Otis
bendradarbiavimas turėjo didelės papildomosios vertės, kaip ji suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Kalbant apie
Otis
bendradarbiavimą, pasakytina, kad ši bendrovė pateikė Komisijai „nagrinėjamo laikotarpio dokumentinius įrodymus“ (ginčijamo
sprendimo 766 konstatuojamoji dalis) ir šiais įrodymais buvo pateikta, nors ir nedaug, informacijos „apie anksčiau nežinotas
faktines aplinkybes“ (ginčijamo sprendimo 766 konstatuojamoji dalis). Kalbant apie
ThyssenKrupp
bendradarbiavimą, pažymėtina, kad šis taip pat turėjo didelės papildomosios vertės, nes „ji pateikė papildomą informaciją
apie priežiūros ir modernizavimo projektus bei išsamius paaiškinimus apie sistemą, naudojamą nustatant priežiūros sutarčių
kainas“ (ginčijamo sprendimo 771 konstatuojamoji dalis).
Savo ruožtu, kalbant apie
Schindler
bendradarbiavimą, pasakytina, kad iš šio sprendimo 303–311 punktuose atlikto nagrinėjimo matyti, jog Komisija galėjo pagrįstai
nuspręsti, kad jis neatitiko 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalyje nustatytų sąlygų.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi skirtingų įmonių padėtis nebuvo panaši, Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo, kai pagal
2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo sumažino baudas
Otis
(40 %) ir
ThyssenKrupp
(20 %) ir atsisakė sumažinti baudą
Schindler
.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad visi
Schindler
kaltinimai, susiję su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu jos bendradarbiavimui įrodant pažeidimą Belgijoje, turi
būti atmesti.
Dėl
Schindler
bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Vokietijoje
Ginčijamo sprendimo 805 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė „sumažinti
Schindler
baudą 15 % laikantis [2002 m.] pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies [pirmos pastraipos] b [punkto trečioje įtraukoje]
numatytų ribų“, atsižvelgusi į jos bendradarbiavimą įrodant pažeidimą Vokietijoje.
Ginčijamo sprendimo 803 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškino, kad nebuvo galimybės atleisti nuo baudos pagal 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą arba minėto pranešimo 23 dalies b punkto paskutinėje pastraipoje numatyto
baudos dydžio sumažinimo 100 %, nes tuo metu, kai
Schindler
pateikė savo prašymą pagal šį pranešimą, „Komisija jau turėjo įrodymų kompleksą, leidžiantį jai konstatuoti [EB] 81 straipsnio
pažeidimą, be kita ko, 1995–2000 m. laikotarpiu“.
Ginčijamo sprendimo 804 konstatuojamojoje dalyje Komisija pridūrė:
„<…> Kadangi
Schindler
visiškai patenkino 21 dalies sąlygą tik po to, kai 2004 m. lapkričio 25 d. papildė savo prašymą, t. y. praėjus aštuoniems
mėnesiams nuo pirmųjų prašymų [pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo] pateikimo, į šį vėlavimą reikia atsižvelgti apskaičiuojant
baudos sumažinimą numatytose ribose.
Schindler
pareiškimai turėjo tam tikrą papildomąją vertę, kuri padidino Komisijos galimybę įrodyti pažeidimą. Vis dėlto
Schindler
prašymo, [pateikto pagal minėtą pranešimą], papildomoji vertė yra nedidelė, nes jame iš esmės pakartoti jos pačios pareiškimai,
jame nėra jokių dokumentinių įrodymų ir daugiausia patvirtinami Komisijos jau turimi įrodymai.“
Ieškovės visų pirma primena, kad
Schindler
dalyvavo tik karteliuose, susijusiuose su eskalatorių montavimu 1995–2000 m., todėl tik šie karteliai minėtu laikotarpiu
turi reikšmės vertinant
Schindler
bendradarbiavimą. Šis pažeidimas yra savarankiškas pažeidimas, vertintinas atskirai nuo pažeidimų, susijusių su eskalatoriais
ir liftais, kuriuos kitos įmonės padarė po 2000 m.
Schindler
nedalyvavo darant šiuos pažeidimuos ir apie juos nežinojo.
Pirma,
Schindler
teigia, kad ji turėtų būti pripažinta pirma įmone, kuri pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą pateikė
įrodymus, leidžiančius Komisijai konstatuoti pažeidimą, ir todėl baudos dydis jai turėjo būti visiškai sumažintas.
Ieškovių teigimu, teisinga, kad Komisija su karteliu Vokietijoje susijusius
Kone
ir
Otis
prašymus pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo gavo anksčiau nei
Schindler
prašymą. Vis dėlto remiantis šiais prašymais negalėjo būti įrodytas EB 81 straipsnio pažeidimas, kurį darant dalyvavo
Schindler
, t. y. 1995–2000 m. sudaryti su eskalatoriais susiję susitarimai. Be
Schindler
pateiktų įrodymų, Komisija nebūtų turėjusi galimybės konstatuoti EB 81 straipsnio pažeidimo. Savo prašyme ir jį papildydama
Schindler
nurodė 33 susirinkimus, įvykusius 1994 m. balandžio 29 d.–2000 m. gruodžio 6 d. Vokietijoje.
Otis
nurodė tik tris susirinkimus 1999 m. (1999 m. sausio 20 d., spalio 28 d. ir gruodžio 22 d.) ir penkis susirinkimus 2000 m.
(2000 m. sausio 20 d., vasario 18 d., balandžio 3 d., birželio 16 d. ir gruodžio 6 d.).
Kone
pareiškimai taip pat neleido įrodyti sistemingų susirinkimų dėl projektų, susijusių su eskalatoriais Vokietijoje 1995–2000 m.
Antra, ieškovės dar teigia, kad
Schindler
bauda bet kuriuo atveju neturėjo būti skirta, remiantis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto paskutine
pastraipa, nes ji vienintelė pateikė pakankamai įrodymų, kad būtų įrodytas pažeidimas Vokietijoje 1995–2000 m.
Kone
ir
Otis
pateikti įrodymai apėmė laikotarpį po 2000 m. Be to, kiek ginčijamo sprendimo 803 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigė
jau turėjusi įrodymus iki
Schindler
prašymo pateikimo, tačiau nepatikslino, kokie jie buvo, ieškovės mano, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas.
Visų pirma pažymėtina, jog, priešingai nei teigia Komisija, tai, kad ieškovės neginčija pažeidimo Vokietijoje vertinimo kaip
vieno pažeidimo, neturi įtakos jų argumentų priimtinumui.
Pati Komisija ginčijamame sprendime išskiria dvi pažeidimo Vokietijoje dalis: pirmoji apima 1995 m. rugpjūčio mėn.–2000 m.
gruodžio mėn. laikotarpį ir yra susijusi tik su eskalatoriais, o antroji apima 2000 m. gruodžio mėn.–2003 m. gruodžio mėn.
laikotarpį ir yra susijusi su eskalatoriais ir liftais (ginčijamo sprendimo 213, 277 ir 278 konstatuojamosios dalys), tačiau
šis išskyrimas neturi įtakos šio pažeidimo vertinimui kaip vieno pažeidimo, nes visais susitarimais buvo siekiama tų pačių
tikslų ir jų rezultatas buvo toks pat (ginčijamo sprendimo 568 konstatuojamoji dalis). Be to, neginčijama, kad
Schindler
dalyvavo tik darant tą dalį ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje konstatuoto pažeidimo, kuri buvo susijusi su eskalatoriais,
nes 2000 m. pasitraukė iš kartelio (ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis).
Jei, kaip teigia ieškovės,
Schindler
buvo pirmoji įmonė, pateikusi lemiamus įrodymus, kurie leido Komisijai konstatuoti 1995 m. rugpjūčio mėn.–2000 m. gruodžio
mėn. kartelį Vokietijoje, pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto paskutinę pastraipą, nepaisant galimo
šio pranešimo 8 dalies b punkto taikymo, ji turėtų teisę į baudos sumažinimą 100 %, nes jos bendradarbiavimas būtų turėjęs
tiesioginės įtakos tariamo kartelio laikotarpiui, atitinkančiam visą
Schindler
dalyvavimo šiame kartelyje laikotarpį.
Tačiau iš ginčijamo sprendimo 214 ir 803 konstatuojamųjų dalių matyti, kad 2004 m. lapkričio 25 d. –
Schindler
prašymo pateikimo dieną – Komisija turėjo pakankamus įrodymus, leidžiančius jai konstatuoti pažeidimą Vokietijoje 1995–2000 m.
Pavyzdžiui, savo 2004 m. vasario 12 d. prašyme, pateiktame pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Kone
pateikė konkrečių duomenų dėl kartelio Vokietijoje tiek kalbant apie laikotarpį iki
Schindler
pasitraukimo iš kartelio, tiek apie laikotarpį po šio pasitraukimo. Kalbant apie pirmą pažeidimo dalį,
Kone
pareiškimu Komisija buvo informuota apie tai, kad kartelis, susijęs su eskalatorių rinkos pasidalijimu, buvo sudarytas jau
1995 m. rugpjūčio 1 d., apie kartelio dalyvių sąrašą, projektų paskirstymo principus ir kitas kartelio įgyvendinimo aplinkybes.
Savo prašyme
Kone
aiškiai nurodė ir tai, kad
Schindler
iš kartelio pasitraukė „2000 m. pabaigoje“.
Savo 2004 m. balandžio 1 d. paaiškinimuose, papildydama 2004 m. kovo 23 d. prašymą,
Otis
patvirtino kartelio dėl eskalatorių rinkos pasidalijimo Vokietijoje buvimą, kartelio dalyvių sąrašą, projektų paskirstymo
principus ir kitą su kartelio įgyvendinimu susijusią informaciją, taip pat
Schindler
pasitraukimą iš kartelio 2000 m. Be to, savo papildomuosiuose 2004 m. balandžio 29 d. paaiškinimuose
Otis
nurodė, kad kartelis eskalatorių rinkoje buvo sudarytas devintajame dešimtmetyje.
Taigi tuo metu, kai 2004 m. lapkričio 25 d.
Schindler
pateikė savo prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Komisija jau turėjo du prašymus dėl bendradarbiavimo,
leidžiančius jai konstatuoti tą kartelio Vokietijoje dalį, kurioje dalyvavo
Schindler
.
Teisinga, kad savo 2004 m. lapkričio 25 d. prašyme ir jį papildydama 2004 m. gruodžio 7 d.
Schindler
pateikė Komisijai informaciją, kurios ši dar nežinojo. Be kita ko, tai buvo tam tikros kartelio dalyvių susirinkimų, įvykusių
1994 m. balandžio 29 d.–2000 m. gruodžio 6 d., datos. Tačiau atsižvelgiant į tai, kas konstatuota šio sprendimo 334 punkte,
Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad tai buvo įrodymai, turintys didelę papildomąją vertę, kaip ji suprantama pagal 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį, suteikiantys teisę į baudos sumažinimą, o ne į visišką atleidimą nuo baudos pagal
minėto pranešimo 8 dalies b punktą arba visišką baudos dydžio sumažinimą pagal šio pranešimo 23 dalies b punkto paskutinę
pastraipą. Atitinkami įrodymai nebuvo lemiami įrodant Vokietijoje buvus kartelį per visą
Schindler
dalyvavimo jame laikotarpį, bet padidino Komisijos galimybę įrodyti pažeidimą pasinaudojant jau turimais įrodymais.
Toliau, atsižvelgiant į tai, kad
Schindler
buvo trečioji įmonė, pateikusi prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, buvo galima taikyti baudos sumažinimą,
numatytą šio pranešimo 23 dalies b punkte. Tačiau, kadangi didelę papildomąją vertę turintys įrodymai Komisijai buvo pateikti
tik praėjus aštuoniems mėnesiams nuo pirmųjų dviejų prašymų pagal minėtą pranešimą pateikimo, ir nėra ginčijama, kad
Schindler
nepateikė nagrinėjamo laikotarpio dokumentinių įrodymų, Komisija akivaizdžiai neviršijo savo diskrecijos nustatydama, kad
bauda
Schindler
sumažinama 15 %.
Galiausiai, kalbant apie kaltinimą, susijusį su EB 253 straipsnio pažeidimu, konstatuotina, kad ginčijamo sprendimo 803 konstatuojamojoje
dalyje aiškiai ir nedviprasmiškai išdėstyti motyvai, kuriais remdamasi Komisija nusprendė, kad įrodymai, kurie buvo
Schindler
prašyme pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nesuteikė teisės atleisti nuo baudos. Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo,
kad „tuo metu, kai buvo pateikti
Schindler
paaiškinimai, [ji] jau turėjo įrodymų kompleksą, leidžiantį, konstatuoti [EB] 81 straipsnio pažeidimą“ (ginčijamo sprendimo
803 konstatuojamoji dalis). Savo kontekste šie motyvai aiškiai susiję su įrodymais
Kone
ir
Otis
prašymuose, kurių papildomoji vertė apibūdinta ginčijamo sprendimo 792 ir 799 konstatuojamosiose dalyse. Taigi minėtos konstatuojamosios
dalys leido suinteresuotiesiems asmenims susipažinti su Komisijos atsisakymo atleisti
Schindler
nuo baudų dėl jos bendradarbiavimo įrodant kartelį Vokietijoje motyvais, o Bendrajam Teismui – vykdyti teisėtumo kontrolę.
Todėl kaltinimas dėl EB 253 straipsnio pažeidimo turi būti atmestas.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad visi
Schindler
kaltinimai, susiję su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu jos bendradarbiavimui įrodant pažeidimą Vokietijoje,
turi būti atmesti.
Dėl
Schindler
bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Liuksemburge

Schindler
, kuri buvo ketvirta įmonė, pateikusi prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, susijusį su karteliu Liuksemburge
(ginčijamo sprendimo 830 konstatuojamoji dalis), bauda už šį pažeidimą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo nebuvo
sumažinta (ginčijamo sprendimo 776 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 831–833 konstatuojamosiose dalyse
Komisija pažymėjo:
„831
Schindler
prašymą [pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo] iš esmės sudaro rašytinis įmonės pareiškimas ir 2002 m. siekiantys
vidaus dokumentai, kurie,
Schindler
teigimu, buvo parengti vykdant įprastinę įmonės veiklą.
Schindler
prašyme <...> Komisijai nebuvo nurodyta jokia nauja didelę papildomąją vertę turinti aplinkybė. Nauja informacija iš esmės
aprašomas atitinkamas sektorius pažeidimo darymo laikotarpiu ir joje yra kitų mažiau svarbių dalykų. Išskyrus šią informaciją,
Schindler
prašymas <...> daugiausia patvirtina Komisijai jau žinomą informaciją.
832      Be to,
Schindler
teigia, kad sutartys, susijusios su naujais liftų ir eskalatorių montavimo, modernizavimo, taisymo ir priežiūros projektais,
buvo sudaromos nuo 1993 m. ir kad ji iš kartelio pasitraukė 1994 m., o vėl prie jo prisijungė tik 1999 m. Komisija nerado
jokios šį pareiškimą patvirtinančios informacijos. Komisija negali remtis vienašaliu ir nepatvirtintu šalių pareiškimu labai
svarbiu klausimu, kuris gali turėti rimtų teisinių pasekmių kitoms dalyvėms.
833      Komisija daro išvadą, kad
Schindler
paaiškinimuose nėra jokios naujos didelės papildomosios vertės turinčios informacijos, o daugiausia patvirtinamos jai jau
žinomos faktinės aplinkybės.
Schindler
pateikta informacija, palyginti su įrodymais, kuriuos Komisija jau turėjo
Schindler
pateikiant prašymą <...>, pastebimai nepadidino Komisijos galimybės įrodyti nagrinėjamas faktines aplinkybes. Todėl [2002 m.]
pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalies sąlygos nėra tenkinamos. Po savo <...> prašymo
Schindler
nesuteikė jokios papildomos pagalbos, išskyrus Komisijos prašymu pateiktą informaciją.“
Ieškovės teigia, kad pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 ir 23 dalis
Schindler
turi teisę į baudos sumažinimą 20 %–30 %. Anot jų,
Schindler
pateikė didelę papildomąją vertę turinčius įrodymus, susijusius su sutartimis priežiūros srityje. Jei nebūtų pateiktas 2004 m.
lapkričio 4 d.
Schindler
prašymas, Komisija nebūtų galėjusi nustatyti, kad buvo sudarytos sutartys šioje srityje, dėl kurios
Kone
ir
ThyssenKrupp
prašymuose buvo labai mažai informacijos. Be to,
Otis
aiškiai nepripažino savo dalyvavimo sudarant sutartis šioje srityje.
Be to, kalbant apie Komisijos įrodymų administravimą,
Schindler
prašymo, pateikto pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, svarbą rodo dažnos nuorodos į jį ginčijamame sprendime, palyginti
su nuorodomis į
Kone
ir
ThyssenKrupp
prašymus. Komisija ginčijamo sprendimo 831 konstatuojamojoje dalyje atmetė
Schindler
argumentus, tačiau neatsakė į
Schindler
argumentus atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, o tai yra motyvavimo stoka, kaip ji suprantama pagal EB 253 straipsnį.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 300 punkte primintą teismų praktiką, reikia išnagrinėti, ar Komisija akivaizdžiai viršijo savo
diskreciją konstatavusi, kad
Schindler
pateikti įrodymai neturėjo didelės papildomosios vertės, palyginti su įrodymais, kuriuos ji jau turėjo tuo metu, kai ši įmonė
pateikė savo prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Šiuo klausimu pažymėtina, pirma, kad ieškovės, neginčydamos
Kone
atleidimo nuo baudos pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą, neneigia, kad
Kone
pateikta informacija jau leido Komisijai konstatuoti pažeidimą Liuksemburge (ginčijamo sprendimo 816 konstatuojamoji dalis).
Taigi tuo metu, kai
Schindler
pateikė savo prašymą pagal šį pranešimą, Komisija jau turėjo įrodymus, pakankamus pažeidimui Liuksemburge konstatuoti. Be
to, iki
Schindler
prašymo pateikimo Komisija 2004 m. kovo mėnesį jau buvo gavusi pagal minėtą pranešimą pateiktą
Otis
prašymą, dėl kurio bauda buvo sumažinta 40 % (ginčijamo sprendimo 118 ir 823 konstatuojamosios dalys).
Antra, dėl to, ar, atsižvelgiant į 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 ir 22 dalis,
Schindler
pateikti įrodymai turėjo didelę papildomąją vertę, nes padidino Komisijos galimybę įrodyti pažeidimą Liuksemburge, konstatuotina,
kad įrodymai, kurie, ieškovių teigimu, turėjo didelę papildomąją vertę, buvo susiję tik su viena iš dviejų ginčijamo sprendimo
1 straipsnio 3 dalyje konstatuoto pažeidimo dalių, t. y. su priežiūros ir modernizavimo sutarčių rinkų pasidalijimu (taip
pat žr. ginčijamo sprendimo 293 ir 830 konstatuojamąsias dalis).
Tačiau iš 2004 m. vasario 5 d.
Kone
prašymo, kuris buvo papildytas 2004 m. vasario 19 d. informacija, matyti, kad jame jau buvo aiškus kartelio dalies, dėl kurios
vėliau bendradarbiavo
Schindler
, apibūdinimas.
Trečia, ieškovės negali remtis tuo, kiek nuorodų ginčijamame sprendime buvo padaryta į jų prašymą pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo. Iš esmės tai, kad ginčijamame sprendime Komisija naudojosi visais turimais įrodymais ir atitinkamai
2004 m. lapkričio 4 d.
Schindler
prašyme pateikta informacija, neįrodo, kad ši informacija turėjo didelę papildomąją vertę, palyginti su įrodymais, kuriuos
Komisija jau turėjo tuo metu.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisija akivaizdžiai neviršijo savo diskrecijos nusprendusi, kad
Schindler
pateikti įrodymai neturėjo didelės papildomosios vertės, kaip ji suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
21 dalį.
Kalbant apie kaltinimą, susijusį su EB 253 straipsnio pažeidimu, konstatuotina, kad Komisija neprivalo vertinti visų suinteresuotųjų
asmenų jai pateiktų argumentų ir jai pakanka išdėstyti tik faktines aplinkybes ir teisinius argumentus, turinčius esminę reikšmę
sprendimo struktūroje (žr. 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corsica Ferries France prieš Komisiją
, T‑349/03, Rink. p. II‑2197, 64 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo
831 ir 833 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė pakankamai motyvų, kuriais remdamasi nusprendė, kad įrodymai, kuriuos
Schindler
pateikė savo 2004 m. lapkričio 4 d. prašyme, neturėjo didelės papildomosios vertės, kaip ji suprantama pagal 2002 m. pranešimo
dėl bendradarbiavimo 21 dalį. Šie argumentai leidžia suinteresuotiesiems asmenims susipažinti su Komisijos atsisakymo sumažinti
Schindler
baudos dydį dėl jos bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Liuksemburge motyvais, o Bendrajam Teismui – vykdyti teisėtumo kontrolę.
Todėl kaltinimas, susijęs su EB 253 straipsnio pažeidimu, turi būti atmestas.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad visi
Schindler
kaltinimai dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo jos bendradarbiavimui įrodant pažeidimą Liuksemburge turi būti
atmesti.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 2002 m. prašymo dėl bendradarbiavimo ir 1998 m. gairių pažeidimu dėl to, kad baudos buvo
nepakankamai sumažintos dėl faktinių aplinkybių neginčijimo
Pranešimo apie kaltinimus 614 punkte Komisija paskelbė, kad „ketina sumažinti [baudą] atsižvelgusi į bendradarbiavimą ne pagal
[2002 m.] pranešimą dėl bendradarbiavimo, ypač jei tam tikra bendrovė neginčija Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių
arba suteikia papildomą pagalbą, leidžiančią jas paaiškinti arba papildyti“.
Ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, jog, „kadangi pranešimo apie kaltinimus 614 punktu šioje
byloje buvo sukelti lūkesčiai, [ji] nusprendė aiškinti šį punktą įmonių, kurios remdamosi tuo padėjo nustatyti [ginčijamame]
sprendime aprašyto pažeidimo faktines aplinkybes, jų neginčydamos arba pateikdamos kitą informaciją ar papildomus patikslinimus,
naudai“.
Taigi Komisija visoms keturių pažeidimų dalyvėms, išskyrus įmones, kurios buvo atleistos nuo baudos (ginčijamo sprendimo 762,
817 ir 839 konstatuojamosios dalys), ir išskyrus
Kone
kartelio Nyderlanduose atveju (ginčijamo sprendimo 851 konstatuojamoji dalis), 1 % sumažino baudas dėl jų bendradarbiavimo
ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes nebuvo ginčijamos pranešime apie kaltinimus nurodytos faktinės aplinkybės
(ginčijamo sprendimo 768, 774, 777, 794, 801, 806, 813, 824, 829, 835, 845, 854, 855 ir 856 konstatuojamosios dalys).
Ieškovės mano, pirma, kad gali pretenduoti į mažiausiai 10 %, o ne 1 % baudos sumažinimą, kuris buvo suteiktas atsižvelgiant
į jų bendradarbiavimą ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, o tai atitiktų Komisijos sprendimų praktiką kitose
bylose. Antra, Komisija, nors jai buvo pateiktas atitinkamas prašymas, neatsižvelgė į tai, kad ieškovių bendradarbiavimas
su ja gerokai viršijo paprastą faktinių aplinkybių neginčijimą ir tai joms suteikė teisę į mažiausiai 10 % baudos sumažinimą
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo arba į sumažinimą pagal 1998 m. gairių 3 punkto šeštą įtrauką.
Visų pirma primintina, kad baudos dydžio sumažinimas dėl bendradarbiavimo per administracinę procedūrą pateisinamas tik tuo
atveju, jei atitinkamos įmonės elgesys leido Komisijai lengviau konstatuoti pažeidimą arba prireikus jį nutraukti (1998 m.
gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 156 punktas, 222 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
270 punktas ir 57 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
449 punktas).
Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad įmonė, aiškiai pareiškianti, kad neginčija faktinių argumentų, kuriais Komisija
grindžia savo kaltinimus, gali būti laikoma palengvinusia Komisijos užduotį konstatuoti Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus
ir už juos nubausti (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 395 punktas ir 354 punkte minėto Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
157 punktas).
2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, priešingai nei 1996 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, nėra numatyta jokio baudos
sumažinimo įmonėms, neginčijančioms faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus pranešime apie kaltinimus,
tikrumo. Tačiau ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad pranešimo apie kaltinimus 614 punktas
įmonėms sukėlė teisėtų lūkesčių, kad už faktinių aplinkybių neginčijimą bauda bus sumažinta ne pagal 2002 m. pranešimą dėl
bendradarbiavimo. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje ji pažymėjo, kad „sumažinimo dydis taip pat turi atspindėti tai, kad
bendradarbiavimas po pranešimo apie kaltinimus, Komisijai jau nustačius visas pažeidimo aplinkybes ir tuo metu, kai įmonė
jau susipažino su visais tyrimo aspektais ir turėjo galimybe susipažinti su tyrimo byla, geriausiu atveju gali tik nedaug
padėti Komisijai atlikti tyrimą“. Komisija taip pat pažymėjo, kad „paprastai tokiu atveju sutikimas su faktinėmis aplinkybėmis
yra ne daugiau nei įrodymas, patvirtinantis faktines aplinkybes, kurias Komisija laiko pakankamai įrodytomis kitais prie bylos
dokumentų pridėtais įrodymais“.
Reikia atmesti ieškovių argumentą, kad Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės sprendimų praktikos, kai įmonei, kuri neginčijo
pranešime apie kaltinimus nurodytų faktinių aplinkybių tikrumo, pagal 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo 10 % buvo sumažinta
bauda, kuri jai būtų buvusi skirta.
Nors iš tikrųjų 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 papunkčio antroje įtraukoje buvo nustatyta, kad įmonei „bauda,
kuri jai būtų skirta, jei nebūtų bendradarbiavusi su Komisija, sumažinama 10–50 % <...> tuomet, kai, <...> gavusi pranešimą
apie kaltinimus, įmonė informuoja Komisiją, kad ji neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus“,
2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo baudos sumažinimo šiuo pagrindu nebėra numatyta. Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo
142 ir 143 punktų, ieškovių prašymams taikomas tik 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo, kurie, be to, buvo aiškiai suformuluoti
pagal šį pranešimą.
Bet kuriuo atveju, kaip buvo priminta šio sprendimo 225 punkte, ankstesnė Komisijos sprendimų praktika nėra konkurencijos
srityje skiriamų baudų pagrindas.
Kalbant apie ieškovių argumentus, kad
Schindler
per visą procedūrą teikė Komisijai su pažeidimais susijusią informaciją, kuri buvo cituojama svarbiausiose ginčijamo sprendimo
dalyse, pakanka konstatuoti, kad ieškovės neteigia, jog šis bendradarbiavimas viršijo bendradarbiavimą, reikalingą 2002 m.
pranešimui dėl bendradarbiavimo taikyti, todėl jų kaltinimas turi būti atmestas. Tais pats pasakytina ir kalbant apie dublike
suformuluotą ieškinio pagrindą, pagal kurį šis bendradarbiavimas pateisina tai, kad
Schindler
atveju būtų pripažinta lengvinanti aplinkybė pagal 1998 m. gaires.
Darytina išvada, kad visas ieškinio pagrindas atmestinas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu
Ieškovės tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje už kiekvieną pažeidimą skirtomis baudomis yra pažeidžiama Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis, nes Komisija, nustatydama atitinkamų įmonių 10 % apyvartos ribą, atsižvelgė į atitinkamų
bendrovių grupių patronuojančiųjų bendrovių, o ne tiesiogiai darant pažeidimus dalyvavusių dukterinių bendrovių apyvartą.
Ieškovės tvirtina, kad nebuvo galima inkriminuoti patronuojančiosioms bendrovėms jų atitinkamų dukterinių bendrovių padarytų
pažeidimų, ir todėl 10 % apyvartos riba, numatyta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, turėjo būti apskaičiuota atsižvelgiant
į minėtų dukterinių bendrovių apyvartą.
Vis dėlto, atsižvelgiant į tai, kad ieškovės neteigia, jog ginčijamu sprendimu skirtos baudos viršijo 10 %
Schindler Holding
apyvartos per paskutinius finansinius metus ribą, konstatuotina, kad šis kaltinimas sutampa su šio sprendimo 63–91 punktuose
nagrinėtais kaltinimais, susijusiais su tuo, kad
Schindler Holding
buvo inkriminuoti jos dukterinių bendrovių veiksmai. Iš šiuo klausimu išdėstytų argumentų matyti, kad Komisija pagrįstai inkriminavo
Schindler Holding
jos dukterinių bendrovių, su kuriomis ji sudaro bendrą ekonominį vienetą, veiksmus. Taigi šis ieškinio pagrindas atmestinas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu apskaičiuojant galutinį baudų dydį
Ieškovės pažymi, kad galutinis joms skirtų baudų dydis yra neproporcingas, nes nėra nei būtinas, nei tinkamas numatytam tikslui
nubausti už neteisėtus veiksmus ir atgrasyti nuo kitų pažeidimų pasiekti. Jų teigimu, ši byla susijusi su keturiais atskirais
pažeidimais, kuriuos padarė keturios skirtingos bendrovės, todėl skirtos baudos neturėjo viršyti 10 % kiekvienos bendrovės
apyvartos. Ieškovės taip pat mano, kad jei būtų pritarta Komisijos argumentui, jog bauda nėra neproporcinga, jei ji neviršija
10 % atitinkamos įmonės apyvartos, būtų praktiškai neįmanoma taikyti proporcingumo principo. Šioje byloje
Schindler Belgija
ir
Schindler Liuksemburgas
buvo skirtos baudos, sudarančios [
konfidencialu
] % bendros
Schindler Belgija
ir
Schindler Liuksemburgas
apyvartos [
konfidencialu
]. Bauda
Schindler Nyderlandai
sudarė [
konfidencialu
].
Šiuo atžvilgiu visų pirma primintina, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų
to, kas tinkama ir būtina atitinkamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, todėl, kai galima rinktis iš kelių tinkamų
priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (1998 m.
gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
, C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 96 punktas ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, T‑30/05, 223 punktas).
Darytina išvada, kad baudos turi nebūti per didelės siekiamų tikslų, t. y. konkurencijos taisyklių laikymosi, atžvilgiu, ir
kad baudos, kuri skiriama įmonei už pažeidimą konkurencijos srityje, dydis turi būti proporcingas pažeidimui kaip visumai,
atsižvelgiant, be kita ko, į jo sunkumą (366 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
224 punktas). Be to, nustatydama baudų dydį Komisija pagrįstai gali atsižvelgti į būtinybę užtikrinti pakankamą atgrasantį
jų poveikį (šiuo klausimu žr. 54 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
108 punktą ir 125 punkte minėto Sprendimo
Europa Carton prieš Komisiją
89 punktą).
Pirma, pažymėtina, kad šioje byloje kartelius iš esmės sudarė slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti rinkas arba įšaldyti
turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti tarpusavyje
dėl liftų ir eskalatorių priežiūros ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją, kur kartelio dalyvės nesitarė dėl priežiūros ir
modernizavimo veiklos). Tačiau tokie pažeidimai dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių EB 81 straipsnio pažeidimų (ginčijamo
sprendimo 658 konstatuojamoji dalis).
Antra, apskaičiuodama baudų dydį Komisija gali, be kita ko, atsižvelgti į atitinkamo ekonominio vieneto, veikiančio kaip įmonė,
kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, dydį ir ekonominį pajėgumą. Tačiau, priešingai nei teigia ieškovės, įmonė, į kurią
turi būti atsižvelgta šioje byloje, nėra kiekviena dukterinė įmonė, dalyvavusi darant ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1,
3 ir 4 dalyse konstatuotus pažeidimus. Atvirkščiai, iš atlikto vertinimo matyti, kad
Schindler
inkriminuotus pažeidimus padarė
Schindler Holding
ir jos dukterinės bendrovės. Tokiomis aplinkybėmis ieškovių argumentai, kuriais apsiribojama įrodymu, kad Komisijos skirtų
baudų dydis yra neproporcingas minėtų dukterinių bendrovių apyvartai, neįtraukiant jų patronuojančiosios bendrovės, turi būti
atmesti.
Trečia, kalbant apie baudų proporcingumą atitinkamų ekonominių vienetų dydžio ir ekonominio pajėgumo požiūriu, primintina,
kad iš išdėstytų samprotavimų matyti, jog jos neviršija 10 % ribos, numatytos Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje,
kuria siekiama išvengti, kad baudos būtų neproporcingos įmonės dydžiui (šiuo klausimu žr. 54 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
119 punktą ir 366 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
229 punktą). Šiuo atžvilgiu iš bylos dokumentų taip pat matyti, kad bendras
Schindler
ginčijamu sprendimu skirtų baudų dydis sudaro apie 2 % bendros
Schindler Holding
apyvartos per paskutinius finansinius metus iki ginčijamo sprendimo priėmimo, o tai negali būti laikoma neproporcinga, palyginti
su šios įmonės dydžiu.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, ieškinio pagrindas dėl proporcingumo principo pažeidimo apskaičiuojant galutinį baudų
dydį turi būti atmestas.
Darytina išvada, kad atmestinas visas ieškinys.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Be to, pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą įstojusios į bylą institucijos
turi pačios padengti savo bylinėjimosi išlaidas. Galiausiai pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 6 dalį, jeigu byloje
nereikia priimti sprendimo, Bendrasis Teismas išlaidų klausimą sprendžia savo nuožiūra.
Konstatuotina, kad nebeliko ieškinio, kiek jį pareiškė
Schindler Management
, dalyko. Atsižvelgiant į tai, kad visos ieškovės nurodė tuos pačius ieškinio pagrindus, ir į tai, kad
Schindler Holding
,
Schindler Belgija
,
Schindler Vokietija
,
Schindler Liuksemburgas
ir
Schindler Nyderlandai
reikalavimai buvo atmesti, jos turi padengti Komisijos bylinėjimosi išlaidas. Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Nėra reikalo priimti sprendimą dėl ieškinio, kiek jį pareiškė
Schindler Management AG
.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš
Schindler Holding Ltd
,
Schindler SA
,
Schindler Deutschland Holding GmbH
,
Schindler Sàrl
ir
Schindler Liften BV
bylinėjimosi išlaidas.
4.
Schindler Management
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
5.
Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Paskelbta 2011 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Administracinė procedūra
1.  Komisijos tyrimas
Belgija
Vokietija
Liuksemburgas
Nyderlandai
2.  Pranešimas apie kaltinimus
3.  Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl prašymo konstatuoti, kad nėra reikalo priimti sprendimo dėl ieškinio, kiek jis susijęs su Schindler Management
Dėl esmės
1.  Pirminės pastabos
2.  Dėl prašymo panaikinti visą ginčijamą sprendimą
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su EŽTK 6 straipsnio 1 dalies pažeidimu
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek jis yra skirtas Schindler Holding, nes apie jį nebuvo
tinkamai pranešta
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek juo nustatoma solidarioji Schindler Holding atsakomybė
3.  Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį
Dėl neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi dėl bausmių teisėtumo
principo pažeidimo
Dėl neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo dėl 1998 m. gairių, susijusio su negaliojimo atgaline data principo pažeidimu
Dėl prieštaravimo dėl 1998 m. gairių teisėtumo, susijusio su Komisijos kompetencijos nebuvimu ir, be to, jų skaidrumo ir nuspėjamumo
stoka
Dėl prieštaravimo dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumo, susijusio su negaliojimo atgaline data ir teisėtų
lūkesčių apsaugos principų pažeidimu
Dėl prieštaravimo dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumo, susijusio su bendrųjų teisės principų „nemo tenetur“
ir „in dubio pro reo“ bei proporcingumo principo pa˛eidimu, taip pat su piktnaud˛iavimu diskrecija
Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su nemo tenetur principo pa˛eidimu
Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su in dubio pro reo principo pa˛eidimu
Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su proporcingumo principo pa˛eidimu
Dėl ketvirto kaltinimo, susijusio su piktnaudžiavimu diskrecija
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad ginčijamas sprendimas pažeidžiant tarptautinę teisę yra nusavinamojo pobūdžio
Dėl priimtinumo
Dėl esmės
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių ir pareigos motyvuoti pažeidimu nustatant pradines baudas
Pirminės pastabos
Ginčijamas sprendimas
Dėl pažeidimų kvalifikavimo kaip „labai sunkių“
Dėl tariamo pradinių baudų neteisėtumo
–  Dėl tariamos motyvavimo stokos
–  Dėl bendrų pradinių baudų dydžių
–  Dėl konkrečių pradinių baudų dydžių
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių, neteisėto elgesio ir bausmės atitikties principo, proporcingumo principo
ir pareigos motyvuoti pažeidimu taikant lengvinančias aplinkybes
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo, vienodo požiūrio principo ir pareigos motyvuoti
pažeidimu sumažinant baudų dydį
Dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
Dėl Komisijos diskrecijos ir Sąjungos teismo vykdomos kontrolės
Dėl Schindler bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Belgijoje
Dėl Schindler bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Vokietijoje
Dėl Schindler bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Liuksemburge
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 2002 m. prašymo dėl bendradarbiavimo ir 1998 m. gairių pažeidimu dėl to, kad baudos buvo
nepakankamai sumažintos dėl faktinių aplinkybių neginčijimo
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu apskaičiuojant galutinį baudų dydį
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.
– Konfidencialūs duomenys neskelbiami.