CELEX: 62010CJ0464
Apmokestinimas
Šeštoji PVM direktyva
6 straipsnio 4 dalis
Atleidimas nuo mokesčio
13 straipsnio B skirsnio f punktas
Azartiniai lošimai
Komisionieriaus (tabako pardavėjo), veikiančio savo vardu, bet lažybų veiklą vykdančio komitento sąskaita, teikiamos paslaugos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 6 straipsnio 4 dalies ir 13 straipsnio
B skirsnio f punkto išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp Belgijos valstybės ir P. Henfling, R. Davin ir K. Tanghe, veikiančių kaip
Tiercé Franco‑Belge SA
(toliau – TFB) bankroto administratoriai, dėl šios valstybės atsisakymo atleisti nuo pridėtinės vertės mokesčio (toliau –
PVM) lažybų punktų TFB suteiktas paslaugas.

Teisinis pagrindas

Europos Sąjungos teisės aktai
Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje
už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.
Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį ir 4 dalies c punktą prekių tiekimu laikomas „teisės, kaip savininkui disponuoti
materialiuoju turtu, perdavimas“ ir „prekių perdavimas remiantis sutartimi, pagal kurią nupirkus ar pardavus mokamas komisinis
mokestis“.
Šios direktyvos 6 straipsnyje numatyta:
„1. „Paslaugų teikimas“ – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje.
<...>
4.      Kai apmokestinamasis asmuo, veikdamas savo paties vardu, bet kito asmens sąskaita, dalyvauja teikiant paslaugas, laikoma,
kad jis gavo ir suteikė tas paslaugas pats.
<...>“
Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje „Atleidimas nuo mokesčio šalies teritorijos ribose“ nustatyta:
„<...>
B.      Kiti atleidimo nuo mokesčio atvejai
Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų, valstybės narės atleidžia nuo mokesčio toliau nurodytą veiklą taikydamos sąlygas, kurias
jos turi nustatyti siekdamos užtikrinti, kad atleidimas nuo mokesčio būtų teisingas ir sąžiningas ir kad būtų užkirstas kelias
galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui:
<...>
f)      lažybas, loterijas ir kitas azartinių lošimų formas, laikantis kiekvienos valstybės narės nustatytų sąlygų ir apribojimų;
<...>“

Nacionalinės teisės aktai
Pridėtinės vertės mokesčio kodekso (toliau – PVM kodeksas) 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Prekių tiekimas – tai teisės, kaip savininkui disponuoti turtu, perdavimas. Ši sąvoka apima prekės perdavimą pirkėjui arba
gavėjui pagal nuosavybės teisės perdavimo arba nustatymo sutartį.“
Šio kodekso 13 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1.      Sudarant pirkimo sandorį komisionierius laikomas pirkėju ir komitento atžvilgiu laikomas turto, kurį nupirko tarpininkaudamas,
pardavėju; sudarant pardavimo sandorį komisionierius laikomas pardavėju ir komitento atžvilgiu laikomas turto, kurį parduoda
tarpininkaudamas, pirkėju.
2.      Komisionieriumi laikomas ne tik tas, kuris veikia savo paties ar bendrovės vardu komitento sąskaita, bet taip pat tarpininkas
sudarant pirkimo sandorį, kuris gauna iš pardavėjo, arba tarpininkas sudarant pardavimo sandorį, kuris pirkėjui išduoda kokiu
nors pagrindu savo vardu išrašytą sąskaitą, debeto avizą ar bet kokį kitą lygiavertį rašytinį dokumentą.“
Pagal PVM kodekso 18 straipsnio 1 dalį:
„Paslaugų teikimas – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta šiame kodekse.“
Be kita ko, paslaugų teikimu laikomas sutarties vykdymas, kurios objektas yra:
<...>
3)      įgaliojimas;
<...>“
PVM kodekso 20 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„<...> kai komisionierius ar bet kuris tarpininkas, veikdamas 13 straipsnio 2 dalyje numatytomis sąlygomis, dalyvauja teikiant
paslaugas, laikoma, kad šias paslaugas jis gavo ir suteikė pats.“
Pagal šio kodekso 44 straipsnio 3 dalies 13 punktą PVM neapmokestinamos „lažybos, loterijos ir kitų formų azartiniai lošimai,
laikantis Karaliaus nustatytų sąlygų ir apribojimų“.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
TFB, kuri 2008 m. spalio 27 d. buvo pripažinta bankrutavusia, yra Belgijoje kaip PVM mokėtoja įregistruota akcinė bendrovė,
kuri vykdo lažybų veiklą, ypač susijusią su žirgų lenktynėmis Belgijoje ir kitose valstybėse.
Vykdydama savo veiklą ji bendradarbiavo su visoje Belgijos Karalystės teritorijoje veikiančių vietinių punktų, vadinamų tabako
pardavėjais (
buralistes
), tinklu. Šie tabako pardavėjai įsipareigojo priimti iš lažybų dalyvių statymus, susijusius su žirgų lenktynėmis ar kitais
sporto įvykiais, registruoti lažybas, išduoti lažybų dalyviams korteles ar bilietus ir išmokėti laimėjimus.
Kiekvienas tabako pardavėjas su TFB yra sudaręs sutartį, vadinamą „komiso sutartimi“.
Pagal šią sutartį TFB yra verslui skirto turto, perduoto valdyti tabako pardavėjui, savininkė. Pastarąjį ji aprūpina patalpomis
su reikalingu energijos tiekimu, padengia patalpų draudimą ir užtikrina iškabos įrengimą bei jos priežiūrą.
Šioje sutartyje taip pat numatyta, kad TFB tabako pardavėją aprūpina kompiuterine įranga, kuria turi būti registruojamos visos
pradėtos lažybos ir išmokėti laimėjimai. Įrangą ir dokumentus TFB tabako pardavėjui perduoda nemokamai ir jie lieka išimtine
šios nuosavybe. Tabako pardavėjas įsipareigoja TFB jam patikėtą įrangą naudoti protingai ir pastarajai pranešti apie bet kokį
šios įrangos veikimo sutrikimą, nes ji taisoma ir prižiūrima TFB savo lėšomis.
Be to, pagal su TFB sudarytą „komiso sutartį“ tabako pardavėjas privalo laikytis taisyklių dėl lažybų statymų priėmimo, ypač
dėl jų registravimo, apskaitos ir išmokėjimų. Jis įsipareigoja užtikrinti, kad jo punktas veiks tinkamai ir bus atidarytas
atsižvelgiant į su TFB veikla ir prekėmis susijusius įvykius. Tačiau jis turi teisę laisvai spręsti dėl savo punkto veiklos
organizavimo ir laisvai samdyti darbuotojus, siekdamas kuo geriau įvykdyti įsipareigojimus.
TFB tabako pardavėjui suteikia teisę priimti visų rūšių lažybų, kurioms ji turi leidimą pagal įstatymą arba pagal įgaliojimą,
statymus ir leidžia verstis bet kuria kita veikla, jeigu ši neprieštarauja žirgų lenktynių lažybų punktų įstatymui ir nevykdoma
tiesioginio TFB konkurento sąskaita.
Pagal TFB reglamento bendrąsias nuostatas punkto eksploatuotojas, kuris vienintelis turi teisę registruoti lažybas, visada
gali visiškai ar iš dalies atsisakyti priimti lažybų statymus, neprivalėdamas motyvuoti savo atsisakymo. Be to, laimėjęs lažybų
dalyvis gali atsiimti laimėjimą tik pas tą tabako pardavėją, pas kurį jis sudarė lažybas.
Tabako pardavėjui mokami komisiniai, nustatyti kaip procentinė dalis nuo registruotų lažybų statymų, atskaičius išmokėjimų
sumas. Šie komisiniai apskaičiuojami ir išmokami kas mėnesį už oficialius lažybų sandorius. Tabako pardavėjas TFB nepateikia
jokios sąskaitos tam, kad gautų savo komisinius.
Tabako pardavėjų išduotų ir žaidėjams perduotų lažybas patvirtinančių kortelių priekinės pusės viršuje nurodytas tabako pardavėjo
pavadinimas, komercinio registro numeris ir PVM mokėtojo kodas. Be to, šių kortelių priekinės pusės apatinės dalies šonuose
yra užrašai „Belgische Tiercé“ ir „Tiercé belge“, o jų viršutinėje dalyje – „Tiercé Franco Belge“. Kitoje tų pačių kortelių
pusėje yra toks tekstas: „Dalyvaudamas lažybose jų dalyvis pripažįsta susipažinęs ir sutinkantis su
S.C. P.M.U. belge
,
S.A. Tiercé Franco‑belge
ir
Bingoal
taisyklių sąlygomis“.
2000 m. liepos mėn. atlikęs patikrinimą Belgijos mokesčių administratorius konstatavo, kad tabako pardavėjų 1997 m. sausio
1 d.–2000 m. gruodžio 31 d. gauti komisiniai nebuvo apmokestinti PVM. Manydamas, kad tabako pardavėjai dirbo TFB vardu ir
kad todėl jų veikla turėjo būti apmokestinama PVM, šis administratorius 2001 m. lapkričio mėn. TFB pranešė apie papildomai
apskaičiuotą PVM kartu su baudomis ir delspinigiais dėl vėlavimo sumokėti PVM nuo šių komisinių.
TFB pareiškė ieškinį Lježo pirmosios instancijos teisme ir paprašė pripažinti, jog ginčijami komisiniai neturėjo būti apmokestinami
PVM, tvirtindama, kad taikant teisės aktus dėl PVM tabako pardavėjai turėjo būti laikomi komisionieriais, dalyvaujančiais
teikiant paslaugas, kurios nuo šio mokesčio atleidžiamos.
2004 m. rugsėjo 20 d. sprendimu minėtas teismas patenkino TFB prašymą. Belgijos valstybei šį sprendimą apskundus, Lježo apeliacinis
teismas 2005 m. spalio 5 d. sprendimu patvirtino visas šio sprendimo nuostatas. Kasacinis teismas šį sprendimą panaikino ir
grąžino bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Pastarasis teismas, pirma, išnagrinėjo TFB ir tabako pardavėjų sudarytą sutartį ir nusprendė, kad iš šios sutarties esminių
ir neesminių elementų matyti, jog tabako pardavėjai iš TFB gavo sutartinį pavedimą priimti ir registruoti lažybų statymus
pagal komiso, o ne pagal įgaliojimo sutartį. Be to, šis teismas pažymėjo, kad PVM kodekso 13 straipsnio 2 dalimi pašalinamas
bet koks interesas aiškintis, ar tarpininkas veikė kaip įgaliotinis, o ne kaip komisionierius. Jis padarė išvadą, kad pagal
komiso sutartį tabako pardavėjai tiesiogiai ir asmeniškai dalyvavo teikiant lažybų registravimo ir laimėjimų išmokėjimo paslaugas
TFB sąskaita.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekė nustatyti, ar TFB tabako pardavėjams išmokėti komisiniai
atleidžiami nuo PVM. Manydamas, kad šiuo atžvilgiu sprendimas pagrindinėje byloje priklauso nuo Europos Sąjungos teisės išaiškinimo,
Monso apeliacinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Šeštosios direktyvos] 6 straipsnio 4 dalis ir 13 dalies B skirsnio f punktas turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiama
atleisti nuo mokesčio paslaugas, teikiamas komisionieriaus, kuris tarpininkauja savo paties vardu, bet komitento, organizuojančio
[šio] 13 straipsnio B skirsnio f punkte nurodytų paslaugų teikimą, sąskaita <...>?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 4 dalis
ir 13 dalies B skirsnio f punktas turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiama atleisti nuo PVM paslaugas, teikiamas komisionieriaus,
kuris tarpininkauja savo paties vardu, bet komitento, organizuojančio šio 13 straipsnio B skirsnio f punkte nurodytų paslaugų
teikimą, sąskaita. Tiksliau – šiuo klausimu siekiama išsiaiškinti, kaip PVM atžvilgiu vertinti santykį tarp lažybų veiklą
vykdančios įmonės ir ūkio subjekto, priimančio lažybų statymus savo paties vardu, bet šios įmonės sąskaita.
Pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktą lažybos, loterijos ir kitų rūšių azartiniai lošimai atleidžiami
nuo PVM, laikantis kiekvienos valstybės narės nustatytų sąlygų ir apribojimų.
Azartinių lošimų sandoriams ne taip paprasta taikyti PVM, todėl šis atleidimas nuo mokesčio grindžiamas praktiniais sumetimais,
o ne siekiu užtikrinti šios veiklos palankesnį apmokestinimą PVM, kaip tai yra tam tikrų bendrus interesus tenkinančių paslaugų
teikimo socialiniame sektoriuje atveju (žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo
United Utilities
, C‑89/05, Rink. p. I‑6813, 23 punktą ir 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo
Leo‑Libera
, C‑58/09, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).
Minėtoje nuostatoje minimas lažybų sandoris apibūdinamas kaip galimybės laimėti lažybų dalyviams suteikimas ir sutikimas savo
ruožtu prireikus finansuoti šį laimėjimą (minėto Sprendimo
United Utilities
26 punktas).
Teisingumo Teismas dėl to nusprendė, kad „call centre“ paslaugų teikimas lažybų telefonu organizatoriui, apimantis statymų
priėmimą organizatoriaus vardu, kurį atlieka šių paslaugų teikėjo darbuotojai, nėra lažybų sandoris pagal Šeštosios direktyvos
13 dalies B skirsnio f punkto nuostatas ir todėl negali būti atleidžiamas nuo PVM, kaip numatyta šioje nuostatoje (minėto
Sprendimo
United Utilities
29 punktas).
Tačiau pagrindinė byla skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
United Utilities
, dėl kelių aspektų. Iš tiesų, pirma, tabako pardavėjų veikla skiriasi nuo „call centre“ veiklos, ypač tuo, kad tabako pardavėjai
lažybų dalyviams yra žinomi, kad jie gali atsisakyti priimti statymus, neturėdami pareigos motyvuoti atsisakymo ir kad jie
taip pat įpareigoti lažybų dalyviams išmokėti laimėjimus. Antra, byla, kurioje priimtas minėtas teismo sprendimas, buvo susijusi
su lažybų statymų priėmimu lažybų organizatoriaus vardu, o pagrindinėje byloje aiškiai klausiama dėl situacijos, kai ūkio
subjektas veikia lažybų organizatoriaus sąskaita, bet lažybų statymus priima savo paties vardu.
Toks tarpininkavimas savo paties vardu reiškia, kad, priešingai nei byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
United Utilities
, kaip patikslinta jo 27 punkte, teisinis ryšys atsiranda ne tiesiogiai tarp lažybų dalyvio ir įmonės, kurios sąskaita veikia
tarpininkaujantis subjektas, bet, pirma, tarp šio subjekto ir lažybų dalyvio ir, antra, tarp šio subjekto ir šios įmonės.
Dėl tokio tarpininkavimo vertinimo PVM atžvilgiu Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad kai apmokestinamasis
asmuo, veikiantis savo paties vardu, bet kito asmens sąskaita, dalyvauja teikiant paslaugas, laikoma, kad jis gavo ir suteikė
tas paslaugas pats.
Taigi ši nuostata sukuria teisinę dviejų identiškų paslaugų, teikiamų viena po kitos, fikciją. Pagal šią fikciją subjektas,
kuris dalyvauja teikiant paslaugas ir yra komisionierius, laikomas, pirma, gavusiu tas paslaugas iš subjekto, kurio sąskaita
jis veikia ir kuris yra komitentas, prieš, antra, pačiam teikiant šias paslaugas klientams. Iš tokio teisinio santykio tarp
komitento ir komisionieriaus matyti, kad atitinkamas jų, kaip paslaugų teikėjo ir mokėtojo, vaidmuo dėl apmokestinimo PVM
sąlygiškai sukeičiamas.
Kadangi Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 4 dalis yra šios direktyvos V antraštinėje dalyje „Apmokestinamieji sandoriai“ ir
ji formuluojama bendrai, nenurodant jos taikymo srities ar apimties apribojimų, šia nuostata sukurta fikcija taip pat susijusi
su Šeštojoje direktyvoje numatyto atleidimo nuo mokesčio taikymu. Iš to matyti, kad jei paslaugų teikimas, kuriame dalyvauja
komisionierius, atleidžiamas nuo PVM, šis atleidimas taip pat taikomas teisiniam santykiui tarp komitento ir komisionieriaus.
Ši išvada taip pat taikoma Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkte numatytam lažybų sandorių atleidimui nuo
mokesčio. Iš tiesų šis atleidimas nuo mokesčio, palyginti su kitais atleidimo atvejais, nepasižymi ypatybėmis, kurios pateisintų
šios direktyvos 6 straipsnio 4 dalies taikymo srities apribojimą, iš jos pašalinant lažybas. Be to, taikant šią nuostatą,
nereikšminga tai, kad šio 13 straipsnio B skirsnio f punkte nenumatytas tarpininkavimo ar derybų paslaugų atleidimas nuo mokesčio,
nors toks atleidimas aiškiai numatytas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a ir d punktuose.
Priešingai nei tvirtina Belgijos vyriausybė, pagal fiskalinio neutralumo principą taip pat nedraudžiama Šeštosios direktyvos
13 straipsnio B skirsnio f punkte numatyto atleidimo nuo PVM taikyti santykiui tarp komitento ir komisionieriaus, nors komisiniai,
sumokėti įgaliotiniui, veikiančiam įgaliotojo vardu ir sąskaita, apmokestinami PVM. Iš tiesų, kaip matyti iš Šeštosios direktyvos
6 straipsnio 4 dalies, joje pačioje numatytos atskiros taisyklės komisionieriaus, veikiančio savo paties vardu, bet kito asmens
sąskaita, teikiamoms paslaugoms, kurios skiriasi nuo taisyklių, skirtų įgaliotinio, veikiančio kito asmens vardu ir sąskaita,
teikiamoms paslaugoms.
Kalbant apie Belgijos vyriausybės iškeltą klausimą, ar atitinkami tabako pardavėjai, pagrindinėje byloje priimdami lažybų
statymus, iš tikrųjų veikia savo pačių vardu, kaip apibrėžta Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje, reikia konstatuoti,
kad pateiktas klausimas, kuriame pakartojama šios dalies formuluotė, pagrįstas prielaida, jog šie tabako pardavėjai patenka
į jos taikymo sritį.
Pagal SESV 267 straipsnyje nurodytą procedūrą su Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 4 dalies taikymu susijusią bylą nagrinėjantis
nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visą bylos medžiagą ir ypač į atitinkamo ūkio subjekto sutartinių įsipareigojimų klientams
pobūdį, turi nustatyti, ar minėta šios nuostatos taikymo sąlyga yra įvykdyta (šiuo klausimu dėl Šeštosios direktyvos 26 straipsnio
žr. 1992 m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Van Ginkel
, C‑163/91, Rink. p. I‑5723, 21 punktą ir 2005 m. spalio 13 d. Sprendimo
ISt
, C‑200/04, Rink. p. I‑8691, 19 ir 20 punktus).
Vis dėlto Teisingumo Teismas, kuris turi pateikti naudingą atsakymą nacionaliniam teismui, siekdamas padėti jam priimti sprendimą
konkrečioje nagrinėjamoje byloje, yra kompetentingas pateikti gaires, grindžiamas pagrindinės bylos medžiaga bei rašytinėmis
ir žodinėmis pastabomis, kurios jam buvo pateiktos (žr. 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
International Transport Workers’ Federation ir Finnish Seamen’s Union
, C‑438/05, Rink. p. I‑10779, 85 punktą ir 2010 m. balandžio 13 d. Sprendimo
Bressol ir kt.
, C‑73/08, Rink. p. I‑0000, 65 punktą).
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą tabako pardavėjų veiklą, reikia pažymėti, kad jei Šeštosios direktyvos 6 straipsnio
4 dalyje įtvirtinta sąlyga, susijusi su tuo, kad apmokestinamasis asmuo turi veikti savo paties vardu, bet kito asmens sąskaita,
turi būti aiškinama atsižvelgiant į atitinkamus sutartinius santykius, kaip matyti iš šio sprendimo 40 punkto, vis dėlto tam,
kad tinkamai veiktų šia direktyva nustatyta bendra PVM sistema, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi
konkrečiai patikrinti, kad nustatytų, ar, atsižvelgiant į visus bylos duomenis, šie tabako pardavėjai iš tikrųjų veikė savo
pačių vardu priimdami lažybų statymus.
Šiuo atžvilgiu ypač turi būti atsižvelgiama į tai, ar tabako pardavėjai, vykdydami savo veiklą, turi turėti valstybės institucijos
išduotą leidimą, ar tabako pardavėjų išduotose kortelėse nurodytas TFB pavadinimas, ar klientai sutinka, atsižvelgdami į šiose
kortelėse pateikiamas nuorodas, laikytis šios bendrovės taisyklių sąlygų, ar tabako pardavėjų naudojamas verslui skirtas turtas
pažymėtas šios bendrovės, kuri yra jo savininkė, ženklu ir ar prieš įvykius pagrindinėje byloje tabako pardavėjai veikė kaip
įgaliotiniai. Tačiau atliekant patikrinimą, kuriuo siekiama nustatyti, ar tabako pardavėjai veikė savo pačių vardu, negali
būti atsižvelgiama į galimą nacionalinę nuostatą dėl PVM, kuria Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje numatyta teisinė
fikcija išplečiama nesilaikant šioje nuostatoje nurodytų kriterijų. Iš tiesų, jei sąlygos, išplaukiančios tik iš Šeštosios
direktyvos 6 straipsnio 4 dalies, netenkinamos, šios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkte numatytas lažybų atleidimas
nuo PVM negali būti taikomas pagrindinėje byloje.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, jog į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 4 dalis ir
13 straipsnio B skirsnio f punktas turi būti aiškinami taip, kad jeigu ūkio subjektas savo paties vardu, bet lažybų veiklą
vykdančios įmonės sąskaita, dalyvauja priimant lažybų statymus, kurie atleidžiami nuo PVM pagal šio 13 straipsnio B skirsnio
f punktą, pastaroji įmonė pagal šio 6 straipsnio 4 dalį laikoma teikiančia šiam subjektui lažybų paslaugas, kurioms taikomas
šis atleidimas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 6 straipsnio 4 dalis ir 13 straipsnio B skirsnio f punktas
turi būti aiškinami taip, kad jeigu ūkio subjektas savo paties vardu, bet lažybų veiklą vykdančios įmonės sąskaita, dalyvauja
priimant lažybų statymus, kurie atleidžiami nuo pridėtinės vertės mokesčio pagal 13 straipsnio B skirsnio f punktą, pastaroji
įmonė pagal šio 6 straipsnio 4 dalį laikoma teikiančia šiam subjektui lažybų paslaugas, kurioms taikomas šis atleidimas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.