CELEX: 62010TJ0168
Šķīrējklauzula
Subsīdiju piešķiršana vietējās attīstības darbības veikšanai, kas ietvēra sagatavošanas darbu īstenošanu un Eiropas Vietējo uzņēmumu centra atvēršanu Mijo (Francija)
Daļēja izmaksāto avansa maksājumu atmaksāšana
Prasības, kas celta pret Francijā reģistrētu sabiedrību, kas ir izslēgta no komercdarbības un sabiedrību reģistra, pieņemamība
Francijas tiesiskā regulējuma piemērošana
Administratīvais līgums
Nepamatotu maksājumu atgūšana
Noilgums
Iespēja atsaukties uz šķīrējklauzulu
Parāda pārņemšana
Aksesuāru sastāvdaļu teorija
Apsolījuma līgums par labu trešai personai

Tiesvedības priekšvēsture
Eiropas Ekonomikas Kopiena, ko pārstāvēja Eiropas Kopienu Komisija, 1990. gada 6. jūlijā noslēdza līgumu par subsīdiju piešķiršanu ar
Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron
(
SEMEA
), kurā Mijo (Francija) pašvaldībai piederēja 50 % kapitāldaļu.
Šis līgums bija par vietējās attīstības darbības veikšanu, kas ietvēra sagatavošanas darbu īstenošanu un Eiropas Vietējo uzņēmumu centra atvēršanu Mijo (turpmāk tekstā – “līgums”).
Līguma 2. pantā bija noteikts:
“Darbi ir jāpabeidz 18 mēnešu termiņā sākot no šī līguma parakstīšanas.”
Saskaņā ar līguma 4. pantu
SEMEA
uzņēmās sniegt vairākus pakalpojumus un par tiem atskaitīties Komisijai, iesniedzot periodiskus pārskatus, savukārt Komisija uzņēmās finansiāli atbalstīt šo darbu veikšanu, augstākais, par summu ECU 135 000, bet ne vairāk kā 50 % no attaisnotajām darbu izmaksām.
Līguma 6. pantā bija paredzēts:
“Šim līgumam piemēro Francijas tiesību aktus.”
Līguma 10. pants bija izteikts šādi:
“Gadījumā, ja Komisijai nav pieejami finanšu līdzekļi vai ja tie nav pietiekamā apmērā, lai izpildītu šo līgumu, Komisija patur tiesības izbeigt šo līgumu bez jebkāda veida tiesvedības vai pielāgot līgumu atbilstoši jaunai budžeta pieejamībai.”
Līguma vispārējo nosacījumu 9. panta 1. punktā bija noteikts:
“Ja līgumslēdzējs neizpilda kādu no saistībām, kas izriet no līguma, un neatkarīgi no sekām, kas ir paredzētas šim līgumam piemērojamiem tiesību aktiem, Komisijai ir tiesības to izbeigt vai atcelt bez jebkāda veida tiesvedības pēc brīdinājuma, kas līgumslēdzējam tiek paziņots ar ierakstītu vēstuli, ja viena mēneša laikā pēc tā netiek izpildītas saistības.”
Līguma vispārējo nosacījumu 10. pantā bija noteikts:
“Ja neizdodas panākt izlīgumu, tikai Eiropas Kopienu Tiesa ir kompetenta pieņemt lēmumu par jebkuru strīdu, kas pušu starpā radies attiecībā uz līgumu.”
Ar 1991. gada 16. maija vēstuli
SEMEA
izteica lūgumu Komisijai, ka līgumu izpildīs cita vienība – Eiropas Vietējo uzņēmumu centrs (turpmāk tekstā – “Apvienība
CEI 12
”). Komisija tam piekrita ar 1991. gada 2. jūlija vēstuli, precizējot, ka šī piekrišana neatbrīvo
SEMEA
no tās pienākumiem. Ar 1991. gada 22. oktobra vēstuli
SEMEA
apstiprināja, ka tā apņemas garantēt pareizu līgumā paredzēto pakalpojumu izpildi.
1992. gada jūnijā un jūlijā Komisijas dienesti veica kontroli par darbu izpildi, pēc kuras tika konstatēts, ka kopējie pieļaujamie izdevumi bija par summu ECU 187 977 un tādējādi Komisijas iemaksa bija jānosaka 50 % apmērā no šīs summas, tas ir, par summu ECU 93 988.
Kad
SEMEA
bija saņēmusi ECU 135 000 atbilstoši līgumam, Komisija ar 1993. gada 27. aprīļa vēstuli tai pieprasīja atmaksāt ECU 41 012 (turpmāk tekstā – “strīdīgais parāds”).
SEMEA
šo prasību ignorēja.
1997. gada 17. februārī
SEMEA
akcionāru ārkārtas kopsapulcē tika nolemts priekšlaikus izlīguma ceļā izbeigt
SEMEA
darbību sākot no 1997. gada 31. marta un iecelt likvidatoru.
Ar ierakstītu vēstuli, par kuru tika saņemts apstiprinājums par saņemšanu 2005. gada 18. novembrī, Komisija izteica atkārtotu prasību, lai
SEMEA
atmaksā strīdīgo parādu.
2006. gada 11. janvārī Komisija nosūtīja
SEMEA
parādzīmi par EUR 41 012.
Ar atbildes vēstuli, kas tika nosūtīta 2006. gada 31. janvārī,
SEMEA
likvidators norādīja, ka tās finanšu stāvoklis neļauj izmaksāt šādu summu, ka viņš ir spiests iesniegt pieteikumu par maksātnespēju un ka strīdīgais parāds ir jāuzskata par noilgušu atbilstoši Francijas tiesībām, jo saskaņā ar tām nevar prasīt parāda atmaksu par summām, kuru atmaksa nav prasīta vairāk kā četrus gadus, un ka pēdējais Komisijas prasījums bija izteikts 1993. gada 27. aprīlī, proti, pirms vairāk nekā divpadsmit gadiem.
Ar ierakstītu vēstuli, par kuru tika saņemts apstiprinājums par saņemšanu 2006. gada 16. februārī, Komisija formāli prasīja ņemt vērā strīdīgo parādu likvidācijas darījumos un tā ierakstīšanu pie pasīviem.
Ar 2006. gada 20. septembra vēstuli
SEMEA
informēja Komisiju, ka akcionāru ārkārtas kopsapulcē tika nolemts atlikt maksātnespējas pieteikuma iesniegšanu, un darīja zināmu Apvienības
CEI 12
sēdes protokolu, kurā bija norādīts, ka Komisija galu galā bija atteikusies no strīdīgā parāda atmaksas piedziņas.
Ar 2006. gada 29. novembra vēstuli Komisija ar sava advokāta starpniecību nosūtīja brīdinājumu
SEMEA
atmaksāt strīdīgo parādu. Šajā vēstulē Komisija precizēja, ka tai nekad nav bijis nodoma atteikties no šī parāda piedziņas.
Ar 2007. gada 30. janvāra vēstuli Komisijas advokāts nosūtīja jaunu brīdinājumu nokārtot strīdīgo parādu. Tā kā no
SEMEA
puses nesekoja nekāda atbildes redakcija, viņš secināja, ka tā ir kļuvusi maksātnespējīga.
Ar 2007. gada 5. februāra vēstuli
SEMEA
norādīja, ka tā nav maksātnespējīga.
Ar 2007. gada 12. februāra vēstuli
SEMEA
nosūtīja Apvienības
CEI 12
apspriedes protokola kopiju, kurā bija konstatēts, ka Komisija bija atteikusies prasīt strīdīgā parāda atmaksu.
2007. gada 26. oktobrī Komisija ar tiesu izpildītāja starpniecību nosūtīja aprēķinu uz
SEMEA
likvidatora dzīvesvietu.
2007. gada 10. decembrī ar tiesu izpildītāja starpniecību Komisija nosūtīja aprēķinu uz sabiedrības likvidatora juridisko adresi.
Ar 2007. gada 14. decembra vēstuli, kas tika adresēta tiesu izpildītājam, kurš nosūtīja aprēķinu,
SEMEA
likvidators izteica atkārtotu informācijas pieprasījumu par Komisijas lēmumu atteikties no strīdīgā parāda piedziņas. Savā vēstulē viņš apgalvoja, ka jaunie akcionāri un likvidators nebija informēti par saistībām, ko
SEMEA
bija uzņēmusies pret Apvienību
CEI 12
.
Ar 2008. gada 7. janvāra vēstuli Komisijas advokāts apstrīdēja
SEMEA
likvidatora apgalvojumus un no jauna izteica brīdinājumu atmaksāt strīdīgo parādu, un nosūtīja šīs vēstules kopiju Francijas prokuroram [
procureur de la République
], lai izvērtētu, vai
SEMEA
likvidatora rīcība nav kvalificējama kā krāpšanas noziedzīgs nodarījums.
Atbildē uz pēdējo brīdinājumu
SEMEA
likvidators apgalvoja, ka strīdīgais parāds, iespējams, ir noildzis. Savā vēstulē viņš atgādināja, ka 2007. gada sākumā sarunas laikā ar Komisijas advokātu viņš bija apņēmies atmaksāt strīdīgo parādu, tiklīdz viņš būs guvis skaidrību par jautājumiem, kas attiecas uz šī parāda pieņemamību.
Ar 2008. gada 21. februāra vēstuli Komisijas advokāts
SEMEA
nosūtīja pēdējo brīdinājumu samaksāt strīdīgo parādu.
2008. gada 21. novembrī
SEMEA
akcionāru ārkārtas kopsapulcē tika pieņemts zināšanai Mijo pašvaldības – tās galvenās akcionāres – lēmums pārņemt tās aktīvus un pasīvus un tika nolemts Mijo pašvaldībai pārskaitīt EUR 82 719,26, kas atbilda
SEMEA
kasē pieejamajai summai. Atbilstoši ziņojumam par likvidāciju, ar ko iepazīstināja likvidators un kurā tas darīja zināmu strīdīgo parādu, visi uzdotie darījumi tika uzskatīti par likvidētiem.
2008. gada 9. decembrī
SEMEA
likvidators noslēdza likvidācijas darījumus un panāca, ka
SEMEA
tiek izslēgta no komercdarbības un sabiedrību reģistra.
2008. gada 18. decembrī Mijo pašvaldības padome pieņēma aktu par
SEMEA
aktīvu un pasīvu pārņemšanu. Šis sabiedrības pasīvā bija skaidri norādīts strīds ar Eiropas Komisiju.
Pēc Komisijas prasības
Tribunal de commerce de Rodez
[Rodē Tirdzniecības tiesa] 2010. gada 12. februārī iecēla
ad hoc
pārstāvi, lai pārstāvētu
SEMEA
.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
A –
Lietā T-168/10
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2010. gada 15. aprīlī, Komisija lūdza Vispārējo tiesu:
—
piespriest
SEMEA
tās
ad hoc
pārstāvja personā samaksāt prasītājai pamatparāda summu EUR 41 012, kam pieskaitīta Francijas tiesībās noteiktā gada procentu likme kopš 1992. gada 10. marta vai, pakārtoti, kopš 1993. gada 27. aprīļa;
—
noteikt procentu kapitalizāciju;
—
piespriest sabiedrībai
SEMEA
samaksāt summu EUR 5000 apmērā par tās ļaunprātīgo pretošanos;
—
piespriest
SEMEA
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Šis prasības pieteikums tika nosūtīts
SEMEA
“tās
ad hoc
pārstāvja personā” – C. G. k-gam. Tā kā šī persona nebija
ad hoc
pārstāvis, bet
Tribunal de commerce de Rodez
priekšsēdētājs, kas bija iecēlis
ad hoc
pārstāvi, kanceleja 2010. gada 4. maijā paziņoja Komisijai, ka prasību nav izdevies izsniegt
SEMEA
, un tā noteica jaunu termiņu izsniegšanas adreses paziņošanai. Komisija izpildīja šo lūgumu, norādot
SEMEA ad hoc
pārstāvja vārdu un adresi. Prasības pieteikumu varēja izsniegt uz šo adresi.
Savā iebildē par prasības nepieņemamību, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika saņemta 2010. gada 26. jūlijā,
SEMEA
lūdza Vispārējo tiesu:
—
atzīt prasību par nepieņemamu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savos apsvērumos par iebildi par prasības nepieņemamību, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika reģistrēti 2010. gada 30. augustā, Komisija lūdza:
—
noraidīt nepieņemamības pamatus, uz kuriem atsaucas
SEMEA
, un atzīt prasību par pieņemamu;
—
noteikt, ka tiesvedība tiek apturēta, līdz tiek celta prasība pret Mijo pašvaldību;
—
piespriest
SEMEA
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem Komisija un
SEMEA
ar vēstulēm, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika reģistrētas 2010. gada 8. un 9. novembrī, atbildēja uz Vispārējās tiesas jautājumiem un iesniedza tās lūgtos dokumentus.
Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētaja 2010. gada 29. novembra rīkojumu tiesvedība lietā T-168/10 tika atlikta līdz 2011. gada 31. janvārim.
Ar Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2011. gada 24. maija rīkojumu iebilde par nepieņemamību tika apvienota ar lietas izskatīšanu pēc būtības.
Savā iebildumu rakstā, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2010. gada 8. jūlijā,
SEMEA
prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
—
galvenokārt, noraidīt Komisijas lūgumu;
—
pakārtoti, gadījumā, ja Vispārējā tiesa apmierinātu Komisijas prasību par atmaksu:
—
piespriest Komisijai samaksāt
SEMEA
summu par EUR 41 012, tai pieskaitot kavējuma procentus, kā arī visas pārējās summas, ko Vispārējā tiesa piespriestu Komisijai savā spriedumā;
—
noraidīt Komisijas prasību attiecībā uz procentiem un to kapitalizāciju laikposmam pirms 2005. gada 18. novembra;
—
noraidīt visas pārējās Komisijas prasības;
—
katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku paskaidrojumi un viņu atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2012. gada 29. februāra tiesas sēdē.
B –
Lietā T-572/10
Komisijai saistībā ar tiesvedību lietā T-168/10 uzzinot, ka Mijo pašvaldība ir nolēmusi pārņemt visus sabiedrības
SEMEA
aktīvus un pasīvus, tā pret Mijo pašvaldību cēla prasību, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika reģistrēta 2010. gada 21. decembrī.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
—
piespriest Mijo pašvaldībai solidāri ar
SEMEA
tai samaksāt pamatsummu EUR 41 012 apmērā, tai pieskaitot kavējuma procentus par laikposmu kopš 1992. gada 10. marta vai, pakārtoti, kopš 1993. gada 27. aprīļa;
—
noteikt procentu kapitalizāciju;
—
piespriest Mijo pašvaldībai solidāri ar
SEMEA
samaksāt summu EUR 5000 apmērā par
SEMEA
ļaunprātīgo pretošanos;
—
piespriest Mijo pašvaldībai solidāri ar
SEMEA
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā;
—
noteikt lietu T-168/10 un T-572/10 apvienošanu.
Savukārt Mijo pašvaldības prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atzīt Vispārējās tiesas kompetences neesamību un uzdot Komisijai vērsties kompetentajās Francijas tiesu iestādēs;
—
pakārtoti, noraidīt Komisijas prasību kā nepamatotu;
—
gadījumā, ja Vispārējā tiesa apmierinātu Komisijas prasību par atmaksu:
—
piespriest Komisijai samaksāt pašvaldībai summu EUR 41 012, tai pieskaitot kavējuma procentus, kā arī visas pārējās summas, ko Vispārējā tiesa piespriestu Komisijai savā spriedumā;
—
noraidīt Komisijas prasību attiecībā uz procentiem un to kapitalizāciju laikposmam pirms 2005. gada 18. novembra;
—
noraidīt visas pārējās Komisijas prasības;
—
katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku paskaidrojumi un viņu atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2012. gada 29. februāra tiesas sēdē.
Juridiskais pamatojums
Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas lietas T-168/10 un T-572/10 tika apvienotas sprieduma taisīšanai starp šīm lietām pastāvošās saiknes dēļ.
A –
Attiecībā uz lietu T-168/10
Lietas T-168/10 priekšmets ir Komisijas prasība pret
SEMEA
un tās pretprasība.
1.
Par Komisijas prasību
a) Par prasības pieņemamību
Saskaņā ar LESD 272. pantu un 256. panta 1. punkta pirmo daļu Vispārējās tiesas kompetencē ir sniegt nolēmumus saskaņā ar šķīrējklauzulu, kas ietverta publisko tiesību vai privāttiesību līgumos, ko noslēgusi Eiropas Savienība vai kas noslēgti tās vārdā.
Saskaņā ar līguma vispārējo nosacījumu 10. pantu tikai Eiropas Savienības Tiesa ir kompetenta pieņemt lēmumu par jebkuru strīdu, kas pušu starpā radies attiecībā uz līgumu.
Piemērojot LESD 272. pantu un 256. panta 1. punkta pirmo daļu, kā arī līguma vispārējo nosacījumu 10. pantu, Vispārējā tiesa tātad ir kompetenta pieņemt nolēmumu par Komisijas prasību. Līguma vispārējo nosacījumu 10. panta redakcija ir pietiekami plaša, lai aptvertu visas Komisijas prasības attiecībā uz šo līgumu – gan tās, kas ir tieši pamatotas ar šī līguma noteikumiem, gan tās, kas ir balstītas uz pakārtotām šim līgumam piemērojamām tiesību normām, kā, piemēram, tiesību normām par nepamatotu maksājumu atgūšanu.
SEMEA
celtajā iebildē par nepieņemamību tā atsaucas uz diviem nepieņemamības iemesliem, kuri ir pamatoti, pirmkārt, ar to, ka
SEMEA
ir izslēgta no komercdarbības un sabiedrību reģistra, un, otrkārt,
SEMEA
pārstāvniecības dēļ. Šajā spriedumā tiks apskatīts vienīgi pirmais iemesls, jo tiesas sēdē
SEMEA
piekrita atteikties no otrā iemesla.
SEMEA
pārstāvis uzskata, ka tā juridiskās personas statusā vairs nepastāv pēc grāmatojumu noskaidrošanas 2008. gada 21. novembrī un tās izslēgšanas no komercdarbības un sabiedrību reģistra 2008. gada 9. decembrī. Līdz ar to Komisijas prasība esot nepieņemama.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru prasība pret sabiedrību ir nepieņemama tad, ja tās iesniegšanas dienā šai sabiedrībai nebija ne tiesībspējas, ne procesuālās rīcībspējas. Šajā sakarā ir jāpiemēro tiesību normas, ar ko reglamentē konkrētās sabiedrības izveidošanu (Tiesas 2005. gada 17. marta spriedums lietā
C-294/02 Komisija/
AMI Semiconductor Belgium
u.c., Krājums, I-2175. lpp.
, 60. punkts).
Šajā lietā ir jānorāda, ka
SEMEA
tika izveidota kā vietēja sabiedrība ar jauktu kapitālu, kam piemēro Francijas tiesības un precīzāk
Code général des collectivités territoriales
[Vispārējā vietējo valsts pārvaldes iestāžu kodeksa] L 1522-1. pantu, kurā ir noteikts, ka vietējām sabiedrībām ar jauktu kapitālu ir akciju sabiedrību juridiskais statuss, kam piemēro
Code de commerce
[Tirdzniecības kodeksa] II daļu. Tātad jautājums, vai
SEMEA
prasības celšanas dienā bija tiesībspēja un procesuālā rīcībspēja, ir jāizvērtē atbilstoši šīm tiesību normām.
Savukārt Francijas tiesībās, kaut arī
Code de commerce
L 237-2. panta otrajā daļā, kas ir piemērojama tādām komercsabiedrībām kā
SEMEA
, ir noteikts, ka sabiedrības juridiskās personas statuss saglabājas vienīgi ar likvidāciju saistītajām vajadzībām un tikai līdz sabiedrības darbības izbeigšanai, taču Francijas tiesu judikatūrā ar zināmiem nosacījumiem ir atzīts, ka juridiskas personas statuss var saglabāties pat pēc likvidācijas darījumu pabeigšanas vai paziņojuma par sabiedrības darbības izbeigšanu publicēšanas.
Konkrētāk,
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] ir lēmusi, ka Francijā reģistrētas sabiedrības juridiskās personas statuss saglabājas tik ilgi, kamēr nav likvidētas ar sabiedrību saistītās tiesības un pienākumi (
Cass. com
., 1983. gada 12. aprīlis, Nr. 81-14055,
Bull. com
., Nr.°113;
Cass. 3e civ
., 2000. gada 31. maijs, Nr.°98-19435,
Bull
. 2000, III, Nr. 120, 80. lpp.). Tādējādi likvidētas sabiedrības juridiskas personas statuss saglabājas, ja šī sabiedrība vēl ir lietas dalībniece notiekošā tiesvedībā (
Cass. Com
., 1993. gada 26. janvāris, Nr. 91-11285,
Bull. civ
. 1193, IV, Nr. 33) vai arī ja trešā persona prasa atmaksāt parādu, kas ir radies no sabiedrības darbības (
Cass. Com
., 1985. gada 2 maijs, Nr. 83-17409,
Bull. civ
. 1985, IV, Nr. 139). Tādā gadījumā kreditoram, kurš uzskata, ka ir aizskartas viņa tiesības, un vēlas atsākt likvidācijas procesu, tiesā ir jāprasa iecelt
ad hoc
pārstāvi, kas pārstāvēs sabiedrību pret to uzsāktajā tiesvedībā.
Šajā lietā ir jākonstatē, ka ar 1993. gada 27. aprīļa, 2005. gada 18. novembra, 2006. gada 16. februāra, 2006. gada 29. novembra, 2007. gada 30. janvāra, 2007. gada 26. oktobra, 2007. gada 10. decembra, 2008. gada 7. janvāra un 2008. gada 21. februāra vēstulēm Komisija prasīja
SEMEA
atmaksāt strīdīgo parādu (skat. iepriekš 11.–27. punktu). Tādējādi Komisija ir atkārtoti izteikusi savu gribu
SEMEA
darbības izbeigšanas izlīguma kārtā darījumu laikā un pat pirms tās uzsākšanas. Tomēr 2008. gada 9. decembrī tika veikta sabiedrības
SEMEA
likvidācija un tā tika izslēgta no komercdarbības un sabiedrību reģistra, neapmierinot Komisijas izteiktās prasības atmaksāt parādu, un tādējādi strīds ar šo sabiedrību netika izbeigts. Līdz ar to ar
SEMEA
sabiedrību saistītās tiesības un pienākumi nevar tikt uzskatīti par likvidētiem.
Tātad
SEMEA
juridiskās personas statuss saglabājas šīs tiesvedības vajadzībām. Nepieņemamības iemesls saistībā ar šīs sabiedrības izslēgšanu no komercdarbības un sabiedrību reģistra tātad ir jānoraida.
Līdz ar to Komisijas prasība pret
SEMEA
ir pieņemama.
b) Par prasības pamatotību
Savā prasībā Komisija lūdz Vispārējo tiesu piespriest
SEMEA
atmaksāt pamatsummu EUR 41 012 apmērā, kavējuma procentus, kā arī samaksāt EUR 5000 par zaudējumu atlīdzību.
Par prasību atmaksāt pamatsummu
Savu prasījumu pirmajā daļā Komisija, pirmkārt, lūdz, lai
SEMEA
piespriestu atmaksāt summu EUR 41 012 apmērā. Tā uzskata, ka tai pienākas šī summa.
– Par piemērojamo tiesisko regulējumu
Vispirms ir jānosaka piemērojamais tiesiskais regulējums.
No līguma 6. panta izriet, ka tam piemēro Francijas tiesību aktus. Savukārt Francijas tiesību aktos ir noteikti atsevišķi tiesiskie regulējumi, pirmkārt, līgumiem, kam piemēro civiltiesības, un, otrkārt, līgumiem, kam piemēro administratīvās tiesības. Tā kā LESD 272. un 340. pants pieļauj, ka līgumam ar Savienību var tikt piemērots publisko tiesību regulējums (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā
C-167/99 Parlaments/
SERS
un
Ville de Strasbourg
,
Recueil
, I-3269. lpp.
, 113. punkts), vispirms, lai noteiktu šajā lietā piemērojamo tiesisko regulējumu, ir jānosaka strīdīgā līguma veids, proti, vai tas bija civiltiesību vai administratīvais līgums.
Tribunal des conflits
[Kompetenču konfliktu tiesas] un
Conseil d’État
[Valsts Padomes] judikatūrā līguma administratīvais raksturs principā ir pakļauts diviem kumulatīviem nosacījumiem, no kuriem viens ir institucionāls, bet otrs materiāls. Ar nosacījumu, ka ir ievērotas likumā noteiktās kompetences, administratīvs līgums ir tāds līgums, kurā vismaz viena puse ir publisko tiesību persona un kurā vai nu ir ietverta klauzula par atbrīvojumu no vispārējām tiesībām (
Conseil d’État
, 1912. gada 31. jūlijs, Nr.°30701,
Recueil
, 909. lpp.;
Tribunal des conflits
, 2011. gada 21. maijs, Nr. 3228), vai līguma priekšmets ir tieši sabiedriskā pakalpojuma izpilde (
Conseil d’État
, 1956. gada 20. aprīlis, Nr. 98637,
Recueil
, 167. lpp., un 1956. gada 20. aprīlis, Nr. 33961,
Recueil
, 168. lpp.;
Tribunal des conflits
, 2004. gada 29. decembris, Nr. 3437), vai arī otra līgumslēdzēja puse ir administrācijas partnere šādai izpildei.
Atbrīvojuma klauzula [
clause exorbitante
] ir klauzula, ar kuru publisko tiesību personai tiek piešķirtas tiesības un otrai līgumslēdzējai pusei tiek uzlikti tādi pienākumi, kas to veida dēļ atšķiras no tām tiesībām un pienākumiem, kurus var uzņemties jebkura persona atbilstoši civiltiesību un komerctiesību likumiem (
Conseil d’État
, 1950. gada 20. oktobris,
Recueil
, 505. lpp.;
Tribunal des conflits
, 1999. gada 15. novembris, Nr. 03144). Šajā ziņā atbrīvojošas ir tādas klauzulas, kas juridiski nav iedomājamas privāttiesību līgumos, jo ar tām acīmredzami tiek īstenotas publiskās varas prerogatīvas.
Šajā lietā strīdīgais līgums ir noslēgts starp Kopienu, no vienas puses, kura atbilstoši Tiesas judikatūrai ir publisko tiesību persona Francijas tiesību izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš 62. punktā minēto spriedumu lietā Parlaments/
SERS
un
Ville de Strasbourg
, 2. un 113. punkts), un
SEMEA
, no otras puses, kas ir Francijā reģistrēta privāttiesību persona.
Turklāt atbilstoši Francijas administratīvajām tiesībām par sabiedrisko pakalpojumu uzskata jebkuru darbību, ar kuru pēc savas būtības tiek izpildīta kāda sabiedrības politika un tostarp tāda Savienības politika kā reģionālā politika. Savukārt no līguma 1. panta izriet, ka tas attiecas uz finanšu ieguldījumu, ko pārskaitīs Kopiena atbilstoši tās reģionālajai politikai, lai īstenotu sagatavošanas darbus un atvērtu Eiropas Vietējo uzņēmumu centru Mijo. Tādējādi šis līgums attiecas tieši uz sabiedriska pakalpojuma īstenošanu, kas ietilpst Kopienas reģionālajā politikā.
Turklāt līguma 10. pantā ir paredzēta iespēja vienpusēji izbeigt līgumu, ja nav pieejami finanšu līdzekļi vai ja tie nav pietiekamā apmērā. Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka ir patiesi, ka tiesības vienpusēji izbeigt līgumu obligāti nenorāda uz to, ka pastāv atbrīvojuma klauzula no vispārējām tiesībām (
Tribunal des conflits
, 2008. gada 20. februāris, Nr. 3623). Viss ir atkarīgs no līguma raksturiezīmēm un priekšmeta (šajā ziņā skat. Valsts ziņotāja
Da Costa
secinājumus
Conseil d’État
2010. gada 19. novembra spriedumam Nr. 331837). Šajā lietā, ņemot vērā iepriekšējā punktā minēto līguma priekšmetu, šāda klauzula, šķiet, ir atbrīvojoša no vispārējām tiesībām, jo ar to Komisijai tiek piešķirtas tiesības izbeigt līgumiskās attiecības vienīgi finansiāla rakstura apsvērumu dēļ.
No tā izriet, ka šis ir administratīva veida līgums.
– Par Savienības prasījumu pret
SEMEA
Tālāk ir jānosaka juridiskais pamats, ar ko Komisija var pamatot savu prasību atmaksāt parādu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka atbilstoši līguma 4. pantam Komisijas ieguldījumam nebija jāpārsniedz 50 % no attaisnotajām darbu izmaksām. Šajā pantā tātad ir noteikta summa, kuru apņemas maksāt Komisija. Tomēr šajā līgumā nav neviena nosacījuma par nepamatotu maksājumu atmaksāšanu. Tātad ir jāpiemēro tiesību normas par nepamatotu maksājumu atgūšanu.
Code civil
[Civilkodeksa] 1376. pants ir vispārēja tiesību norma, un tā ir piemērojama gan publisko tiesību personām, gan privātpersonām (
Conseil d’État
, 1961. gada 1. decembris,
Recueil
, 675. lpp.). Saskaņā ar šo tiesību normu personai, kas kļūdas pēc vai tīši saņem no administrācijas to, kas tai nepienākas, ir pienākums to atmaksāt.
Šajā lietā šie nosacījumi ir izpildīti. Komisija kopā pārskaitīja
SEMEA
summu par ECU 135 000. Kā izriet no līguma 4. panta, ieguldījums nevarēja pārsniegt 50 % no attaisnotajām darbu izmaksām. Savukārt pēc pārbaudes, kas tika veikta 1992. gada jūlijā, Komisija konstatēja, ka attaisnotie izdevumi bija tikai ECU 187 977 apmērā. Tā kā
SEMEA
neapstrīd šo konstatējumu, Savienības maksājums
SEMEA
bija attaisnots tikai par ECU 93 988.
Visbeidzot, saskaņā ar Padomes 1997. gada 17. jūnija Regulu (EK) Nr. 1103/97 par dažiem noteikumiem attiecībā uz euro ieviešanu (
OV L 162, 1. lpp.
) visas norādes uz ECU aizstāj ar norādēm uz euro, ievērojot kursu: viens euro pret vienu ECU.
SEMEA
tātad bija pienākums atmaksāt Savienībai nepamatoti iegūto summu EUR 41 012 apmērā.
– Par
SEMEA
izteiktajiem iebildumiem
SEMEA
neapstrīd, ka ir radies strīdīgais parāds, taču tā apgalvo, ka Komisija vairs uz to nevar atsaukties. Vispirms tā uzskata, ka strīdīgais parāds vairs nepastāv, jo Komisija no tā ir atteikusies vai to atlaidusi. Turklāt
SEMEA
esot atbrīvojusies no sava parāda, kad to pārņēma Mijo pašvaldība. Turklāt strīdīgajam parādam esot iestājies noilgums. Katrā ziņā
SEMEA
nevarot būt saistīta ar strīdīgo parādu, jo tā ir izslēgta no komercdarbības un sabiedrību reģistra.
Šie iebildumi ir nepamatoti.
Pirmkārt, attiecībā uz
SEMEA
iebildumu par to, ka Komisija ir dzēsusi vai atlaidusi parādu, ir jākonstatē, ka šāda rīcība neizriet no lietas materiāliem. Fakts vien, ka Apvienības
CEI 12
1995. gada sēdes protokolā ir minēts, ka Komisija galu galā ir atteikusies panākt parāda atmaksu, nav pietiekams, lai pierādītu, ka Komisija ir atteikusies vai atlaidusi parādu. Tieši pretēji, no konstatētajiem faktiem izriet, ka tā nepārtraukti prasīja strīdīgā parāda samaksu (skat. it īpaši iepriekš šī sprieduma 11., 13., 14., 16., 18., 19., 22., 23., 25. un 27. punktu).
Otrkārt, ir jānoraida
SEMEA
arguments, ka fakts, ka tās parādu pārņēma Mijo pašvaldība, atbrīvo
SEMEA
no pienākuma to atmaksāt. Ir jāatgādina, ka, no vienas puses, saskaņā ar
Code civil
1165. pantu līgumi rada tiesiskas sekas tikai līgumslēdzēju pušu starpā un, no otras puses, tie var radīt saistības vai tiesības trešajām personām vienīgi
Code civil
1121. pantā paredzētajā gadījumā. Tādējādi parādnieks nevar atbrīvoties no sava parāda, noslēdzot līgumu ar trešo personu bez kreditora piekrišanas (skat.
Cass. 1
re
civ
., 1992. gada 2. jūnijs, Nr. 90-17499,
Bull
. 1992, I, Nr. 168, 115. lpp.;
Cass. 1
re
civ
., 2009. gada 30. aprīlis, Nr. 08-11093,
Bull
. 2009, I, Nr. 82). Savukārt ir acīmredzami, ka Komisija nav devusi piekrišanu tam, ka
SEMEA
parādu pārņem Mijo pašvaldība.
Turklāt
SEMEA
nevar atsaukties uz
Code civil
1844-5. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru “darbības izbeigšanas gadījumā sekas ir tādas, ka visi sabiedrības aktīvi un pasīvi tiek nodoti vienīgajam īpašniekam, nelikvidējot sabiedrību”, jo šajā lietā nav izpildīti iepriekš minētajā tiesību normā paredzētie nosacījumi. No
SEMEA
2008. gada 21. novembra akcionāru ārkārtas kopsapulces protokola izriet, ka Mijo pašvaldība nebija vienīgā
SEMEA
īpašniece.
Visbeidzot,
Code général des collectivités territoriales
L 2131-1. pantā, to lasot kopā ar šī paša kodeksa L 2132-2. pantu, ir noteikts, ka daži ierobežoti uzskaitīti tiesību akti, ko ir pieņēmušas pašvaldību iestādes, ir izpildāmi uzreiz pēc to publicēšanas, publiskošanas vai paziņošanas ieinteresētajām personām, kā arī pēc to nodošanas Valsts varas pārstāvim departamentā [administratīvi teritoriāla vienība] vai viņa vietniekam departamenta apgabalā. 2008. gada 18. decembrī Mijo pašvaldība uzdeva pārbaudīt apspriedes likumību, kurā tā, pirmkārt, “pieņēma aktu par
SEMEA
likvidāciju” un, otrkārt, “pārņēma šīs sabiedrības aktīvus un pasīvus”. Tomēr pašvaldība šādā veidā nevarēja atbrīvot
SEMEA
no tās parāda pret Kopienu. Vienkārša kāda sava akta nodošana likumības pārbaudei nevar ļaut pašvaldībai izvairīties no iepriekš 78. punktā minētajām tiesību normām, saskaņā ar kurām, ja trešā persona pārņem parādu bez parādnieka piekrišanas, tas neatbrīvo parādnieku no saistībām pret kreditoru.
Treškārt,
SEMEA
apgalvo, ka strīdīgajam parādam ir iestājies noilgums. Parādam esot piemērojams desmit gadu noilgums saskaņā ar
Code de commerce
L 100-4. pantu redakcijā pirms 2008. gada 17. jūnija Likuma Nr. 2008-561 par noilguma reformu civillietu nozarē (2008. gada 18. jūnija
JORF
, 9856. lpp.) stāšanās spēkā, kas spēkā stājās 2008. gada 19. jūnijā (turpmāk tekstā – “2008. gada 17. jūnija likums”). Turpretī Komisija uzskata, ka strīdīgajam parādam ir piemērojams trīsdesmit gadu noilgums un līdz ar to tas nav noildzis.
Šajā kontekstā vispirms ir jāpārbauda, vai strīdīgajam parādam nav piemērojams desmit gadu noilgums, kas paredzēts
Code de commerce
L 110-4. pantā, redakcijā pirms 2008. gada 17. jūnija likuma spēkā stāšanās. Saskaņā ar šīs tiesību normas tekstu saistības, kas ir radušās tirdzniecībā starp tirgotājiem vai starp tirgotājiem un netirgotājiem, noilgst desmit gadu laikā, ja tām nav piemērojami speciāli īsāki noilguma termiņi.
Jāatgādina, ka līgums bija par Komisijas subsīdijas izmaksāšanu, lai īstenotu sabiedrisko pakalpojumu, kas ietilpst Savienības reģionālajā politikā. Līdz ar to no tā izrietošās saistības, kurās ietilpst strīdīgais parāds, nevar tikt uzskatītas par tādām, kas radušās starp
SEMEA
un Komisiju saistībā ar tirdzniecību starp tām. Tātad
Code de commerce
L 110-4. pantā, redakcijā pirms 2008. gada 17. jūnija likuma spēkā stāšanās, noteiktais desmit gadu noilgums nevar tikt piemērots strīdīgajam parādam (
Conseil d’État
, 1992. gada 31. jūlijs, Nr. 69661,
RTD
1993, 87. lpp.).
Tālāk ir jākonstatē, ka strīdīgais parāds, kam turklāt nav piemērojams arī cits speciāls noilgums, nav noildzis.
Brīdī, kad parāds bija jāatmaksā – agrākais, 1992. gada jūnijā, kas bija mēnesis, kurā Komisijas dienesti uzsāka pārbaudi par līgumā paredzēto pakalpojumu izpildi –, strīdīgajam parādam bija piemērojams trīsdesmit gadu noilgums atbilstoši tiesību principiem, no kuriem ietekmējās
Code civil
2262. pants, kas tolaik bija spēkā (
Conseil d’État
, 2005. gada 8. jūlijs, Nr. 247976,
Recueil
,
Dalloz
, 3075. lpp.). Šis trīsdesmit gadu termiņš prasības celšanas dienā nebija beidzies.
Kaut arī ir tiesa, ka, pirmkārt, ar 2008. gada 17. jūnija likumu tika atcelti iepriekš minētā
Code civil
2262. panta noteikumi un, otrkārt, tika pieņemts jauns 2224. pants, saskaņā ar kuru saistības principā noilgst piecu gadu laikā sākot no dienas, kurā tiesību ieguvējs zināja vai viņam bija jāzina par faktiem, kas viņam ļauj īstenot savas tiesības.
Tomēr, pat ja pieņemtu, ka šis piecu gadu noilgums ir piemērojams strīdīgajam parādam, ir jānorāda, ka saskaņā ar
Code civil
2222. panta 2. punktu redakcijā pēc 2008. gada 17. jūnija likuma spēkā stāšanās šo jauno termiņu sāk skaitīt sākot no 2008. gada 17. jūnija likuma spēkā stāšanās dienas, proti, 2008. gada 19. jūnija, tādējādi prasības celšanas dienā noilgums nebūtu iestājies.
Tātad strīdīgajam parādam nav iestājies noilgums.
Ceturtkārt, ir jānoraida
SEMEA
iebildums, ka tās likvidācijas noslēgšanas un tās izslēgšanas no komercdarbības un sabiedrību reģistra sekas ir strīdīgā parāda atcelšana. Kā tika izklāstīts (skat. iepriekš 55. punktu),
SEMEA
juridiskās personas statuss turpina pastāvēt arī pēc tās slēgšanas tiktāl, ciktāl strīdīgais parāds netika likvidēts.
Tātad
SEMEA
ir jāpiespriež atmaksāt EUR 41 012.
Par prasību maksāt kavējuma procentus
Savu prasījumu pirmajā daļā Komisija, otrkārt, lūdz, lai
SEMEA
tiktu piespriests maksāt kavējuma procentus atbilstoši Francijas tiesībās noteiktajai gada procentu likmei. Galvenokārt, tā prasa piespriest
SEMEA
maksāt procentus sākot no 1992. gada 10. marta saskaņā ar
Code civil
1378. pantu un, pakārtoti, tos maksāt sākot no 1993. gada 27. aprīļa saskaņā ar
Code civil
1153. pantu. Savu prasījumu otrajā daļā Komisija lūdz noteikt, ka ir jāpiespriež [maksāt] procentus par procentiem saskaņā ar
Code civil
1154. pantu.
Attiecībā uz prasību par procentu maksu sākot no 1992. gada 10. marta, proti, sākot no datuma, kurā tika veikts pēdējais Komisijas pārskaitījums, ir jāatgādina, ka procentus sāk skaitīt no pārskaitījuma dienas tikai nepamatotu maksājumu saņēmēja ļaunticības gadījumā. Šādā gadījumā patiesi ir jāņem vērā
Code civil
1378. panta noteikumi, kuros ir paredzēts, ka, “ja saņēmējs ir rīkojies ļaunticīgi, viņam ir jāatgriež gan pamatsumma, gan procenti vai augļi sākot no samaksas dienas”. Ja nav ļaunticības, tad ir jāpiemēro vispārējā tiesību norma, kas ir izteikta ar šī paša kodeksa 1153. pantu (
Conseil d’État
, 2000. gada 4. februāris, Nr. 202981,
Recueil
, 31. lpp.).
Šajā lietā komisija nemin pierādījumus, kas ļautu konstatēt, ka
SEMEA
rīkojās ļaunticīgi, pirms Komisija izteica prasību atmaksāt parādu. Tātad ir jānoraida Komisijas galvenā prasība piespriest
SEMEA
maksāt kavējuma procentus sākot no 1992. gada 10. marta.
Attiecībā uz prasību maksāt procentus sakot no 1993. gada 27. aprīļa ir jāatgādina, ka saskaņā ar
Code civil
1153. panta tekstu “saistībās, kas paredz tikai noteiktas summas maksājumu, kavējuma procentus, kas rodas no izpildes nokavējuma, var noteikt tikai likumā noteiktās procentu likmes apmērā”. Ja prasa maksāt procentus, tad neatkarīgi no brīža, kad ir izteikta šāda prasība, kavējuma procentus atbilstoši
Code civil
1153. pantam sāk skaitīt no dienas, kurā parādnieks ir saņēmis prasību atmaksāt pamatsummu, vai, ja šāda prasība nav izteikta pirms prasības celšanas tiesā, sākot no prasības celšanas tiesā dienas (
Conseil d’État
, 2002. gada 13. decembris, Nr. 203429, 460. lpp.).
Šajā lietā Komisija pirmoreiz prasīja atmaksāt strīdīgo parādu 1993. gada 27. aprīlī. Tātad
SEMEA
ir jāpiespriež maksāt kavējuma procentus atbilstoši Francijas tiesībās noteiktajai gada procentu likmei sākot no šī datuma.
Visbeidzot, saskaņā ar
Code civil
1154. pantu “par procentiem, kas radušies no kapitāla, var rasties procenti, ja šāda prasība ir izteikta tiesvedībā vai speciāli nolīgta, ja vien prasība tiesā vai speciālais līgums attiecas uz procentiem, kas jāmaksā vismaz par vienu pilnu gadu”. Lai piemērotu iepriekš minēto tiesību normu, procentu kapitalizāciju var prasīt jebkurā brīdī tiesā, kas izskata lietu pēc būtības. Tomēr šāda prasība rada tiesiskas sekas, agrākais, datumā, kurā tā tiek reģistrēta, un tikai tad, ja šajā datumā procenti bija jāmaksā vismaz par vienu pilnu gadu. Attiecīgajā gadījumā procentu kapitalizācija notiek katra nākamā gada beigās un par to nav jāiesniedz jauna prasība (iepriekš 94. punktā minētais
Conseil d’État
2002. gada 13. decembra spriedums).
Šajā lietā Komisija ir lūgusi procentu kapitalizāciju ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2010. gada 15. aprīlī. Šajā datumā procenti bija jāmaksā vismaz par vienu pilnu gadu. Tātad ir jānoteic, ka bija radies pienākums maksāt procentus par procentiem gan iepriekš minētajā datumā, gan vienu reizi gadā sākot no šī datuma.
Par prasību maksāt zaudējumu atlīdzības summu
Savu prasījumu trešajā daļā Komisija lūdz, lai
SEMEA
tiktu piespriests samaksāt summu EUR 5000 apmērā kā nodarīto zaudējumu atlīdzību. Komisija uzskata, ka saskaņā ar
Code civil
1147. pantu šī summa tai pienākas par nodarītajiem zaudējumiem, kas radušies
SEMEA
ļaunprātīgās pretošanās dēļ. Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka tā bija spiesta koncentrēt lielu personu skaitu, lai nosūtītu daudzās vēstules, brīdinājumus un citus dokumentus, lai pārliecinātu
SEMEA
par savu pretenziju pamatotību. Turpretī
SEMEA
esot nepārtraukti atsaukusies uz nepamatotiem un neefektīviem argumentiem, lai izvairītos no savām saistībām vai lai novēlotu to izpildi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas Statūtu 21. panta pirmajai daļai, kas piemērojama tiesvedībai Vispārējā tiesā saskaņā ar minēto Statūtu 53. panta pirmo daļu, un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets, kā arī kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Šiem elementiem ir jābūt pietiekami skaidriem un precīziem, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Vispārējā tiesa varētu lemt par prasību, ja iespējams, bez papildu informācijas iesniegšanas. Lai nodrošinātu tiesisko noteiktību un labu pārvaldību un lai prasības pieteikums būtu pieņemams, pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ar kuriem prasība pamatota, vismaz kopsavilkuma veidā, kas ir sagatavots saskaņotā un saprotamā veidā, ir jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta.
Savukārt šajā lietā Komisija vienīgi izvirza prasību par summu EUR 5000 apmērā, nepierādot, kādēļ šī summa atbilst dažādajiem zaudējumu elementiem, uz ko tā atsaucas. Tādēļ šī prasība ir jānoraida kā tāda, kas nav pamatota ar pietiekami precīziem argumentiem.
c) Secinājums par Komisijas prasību
Līdz ar to ir jāapmierina Komisijas prasījumi piespriest
SEMEA
atmaksāt pamatsummu EUR 41 012 apmērā un piespriest samaksāt kavējuma procentus sākot no 1993. gada 27. aprīļa līdz pilnīgai iepriekš minētās pamatsummas samaksai atbilstoši Francijas tiesībās noteiktajai gada procentu likmei. Turklāt ir jāpiespriež maksāt kavējuma procentus no procentiem gan 2010. gada 15. aprīlī, gan vienu reizi gadā sākot no šī datuma.
Pārējā daļā Komisijas prasību noraidīt.
2.
Par SEMEA pretprasību
Gadījumā, ja Vispārējā tiesa apmierinātu Komisijas prasību atmaksāt parādu,
SEMEA
ir iesniegusi pretprasību. Šī pretprasība ir pamatota ar LESD 340. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (
OV 2007, C 303, 1. lpp.
) 41. panta 3. punktu. Tātad tā ir prasība, kas pamatota ar Savienības ārpuslīgumisko atbildību.
SEMEA
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi savu labas pārvaldības pienākumu un tiesiskās noteiktības principu, jo pēc 1993. gada 27. aprīlī izteiktās prasības atmaksāt parādu tā nogaidīja divpadsmit gadus, pirms izteica no jauna prasību atbildētājai 2005. gada 18. novembrī. Līdz ar to Komisijai esot pienākums atlīdzināt summu, kuru par labu tai ir piespriedusi Vispārējā tiesa.
Vispārējā tiesa uzskata, ka iesākumā ir jāpārbauda šīs pretprasības pamatotība (Tiesas 2002. gada 26. februāra spriedums lietā
C-23/00 P Padome/
Boehringer
,
Recueil
, I-1873. lpp.
, 51. un 52. punkts, un 2004. gada 23. marta spriedums lietā
C-233/02 Francija/Komisija,
Recueil
, I-2759. lpp.
, 26. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās ir pakļauta vairākiem nosacījumiem, proti, iestādēm piedēvētās darbības prettiesiskumam, reālu un konkrētu zaudējumu pastāvēšanai un tiešas cēloņsakarības esamībai starp attiecīgās iestādes rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem (Tiesas 1982. gada 29. septembra spriedums lietā
26/81
Oleifici Mediterranei
/EEK,
Recueil
, 3057. lpp.
, 16. punkts, un Vispārējās tiesas 1999. gada 9. jūlija spriedums lietā
T-231/97
New Europe Consulting
un
Brown
/Komisija,
Recueil
, II-2403. lpp.
, 29. punkts).
Tiklīdz nav izpildīts viens no minētajiem nosacījumiem, prasības pieteikums noraidāms kopumā, neizvērtējot, vai īstenojušies pārējie atbildības iestāšanās nosacījumi (Tiesas 1994. gada 15. septembra spriedums lietā
C-146/91
KYDEP
/Padome un Komisija,
Recueil
, I-4199. lpp.
, 81. punkts, un Vispārējās tiesas 2009. gada 10. decembra spriedums lietā
T-195/08
Antwerpse Bouwwerken
/Komisija, Krājums, II-4439. lpp.
, 91. punkts).
Šajā lietā tātad pietiek konstatēt, ka nepastāv tieša cēloņsakarība starp Komisijas rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem.
Attiecībā uz pamatsummu EUR 41 012, kas
SEMEA
ir jāatmaksā Komisijai, pietiek atgādināt, ka tas ir prasījums, kas ir pamatots ar nepamatota maksājuma atgūšanu, un ka, tā kā šis prasījums nebija noildzis, tad
SEMEA
būtu vajadzējis to samaksāt jebkurā gadījumā arī tad, ja Komisija nebūtu gaidījusi divpadsmit gadus, lai tai izteiktu šo prasību.
Attiecībā uz kavējuma procentu maksājumu ir jāatgādina, ka procentu pieaugums ir tiešas
SEMEA
rīcības sekas, jo tā neatbildēja uz Komisijas prasību atmaksāt parādu. Tātad nepastāv tieša cēloņsakarība starp Komisijas rīcību un šo zaudējumu.
Līdz ar to
SEMEA
pretprasība ir jānoraida, bez vajadzības izskatīt tās pieņemamību.
B –
Par lietu T-572/10
Lietas T-572/10 priekšmets ir Komisijas prasība pret Mijo pašvaldību un tās pretprasība.
1.
Par Komisijas prasību
Komisija cēla savu prasību pret Mijo pašvaldību, kad Komisija uzzināja, ka tā ir nolēmusi pārņemt visus sabiedrības
SEMEA
aktīvus un pasīvus.
a) Par Vispārējās tiesas kompetenci
Komisija uzskata, ka Mijo pašvaldībai ir piemērojama šķīrējklauzula LESD 272. panta izpratnē. Turpretī, formāli ar atsevišķu dokumentu neizvirzot iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 114. pantu, Mijo pašvaldība apgalvo, ka Komisijas prasība ir jānoraida kā tāda, kas celta tiesā, kura nav kompetenta. Pašvaldība uzskata, ka Komisija nevar uz to attiecināt jurisdikcijas klauzulu LESD 272. panta izpratnē.
Šajā ziņā iesākumā ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa ir kompetenta pirmajā instancē spriest par tās izskatīšanā iesniegtiem līgumiska rakstura strīdiem tikai atbilstoši šķīrējklauzulai, jo, to neievērojot, tā paplašinātu savu jurisdikciju tālāk par to strīdu loku, kuru izskatīšana tai ir ierobežoti noteikta LESD 272. pantā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1997. gada 3. oktobra rīkojumu lietā
T-186/96
Mutual Aid Administration Services
/Komisija,
Recueil
, II-1633. lpp.
, 47. punkts, un 2005. gada 12. decembra rīkojumu lietā T-360/05
Natexis Banques Populaires
/
Robobat
, Krājumā nav publicēts, 12. punkts).
Vispārējās tiesas kompetence, kas balstīta uz LESD 272. pantu, ir atkāpe no vispārējām tiesībām un tādējādi interpretējama sašaurināti (Tiesas 1986. gada 18. decembra spriedums lietā
426/85 Komisija/
Zoubek
,
Recueil
, 4057. lpp.
, 11. punkts). Tādējādi Vispārējā tiesa var lemt par līgumtiesisku strīdu tikai, ja līgumslēdzējas puses ir izteikušas gribu tai piešķirt šādu kompetenci (iepriekš 115. punktā minētais rīkojums lietā
Mutual Aid Administration Services
/Komisija, 46. punkts, un Vispārējās tiesas 2010. gada 16. decembra spriedums lietā T-259/09 Komisija/
Arci Nuova associazione comitato di Cagliari et Gessa
, Krājumā nav publicēts, 39. punkts). Tikai šķīrējklauzulas puses var būt lietas dalībnieces prasībā, kas celta, pamatojoties uz LESD 272. pantu (Tiesas 1976. gada 7. decembra spriedums lietā
23/76
Pellegrini
/Komisija un
Flexon-Italia
,
Recueil
, 1807. lpp.
, 31. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/
Arci Nuova associazione comitato di Cagliari
un
Gessa
, 40. punkts).
Tālāk attiecībā uz tiesību normām, atbilstoši kurām ir jāpārbauda, vai starp strīda pusēm ir noslēgta spēkā esoša šķīrējklauzula, ir jāatgādina, ka Vispārējās tiesas kompetence lemt par līgumtiesisku strīdu saskaņā ar šķīrējklauzulu principā tiek novērtēta vienīgi atbilstoši LESD 272. pantam un pašā šķīrējklauzulā noteiktajam.
Šī pieeja atbilst vispārējam tiesību principam, ka katra tiesa piemēro savas procesuālās normas, tostarp kompetences normas. Vispārējās tiesas procesuālo tiesību normās ietilpst LESD 272. pants, nevis atbilstošie valsts tiesību normu procesuālie noteikumi. Turklāt LESD 272. pants visām tiesām ir jāņem vērā tādā pašā veidā, proti, kā speciāla tiesību norma, kas ir pārāka par valstu tiesībām un izslēdz to piemērošanu (ģenerāladvokāta Lenca [
Lenz
] 1992. gada 8. aprīļa secinājumi saistībā ar Tiesas spriedumu lietā
C-209/90 Komisija/
Feilhauer
,
Recueil
, I-2613., I-2622. lpp.
, 18. punkts).
Šāds noteikums ir piemērojams pat gadījumā, ja Vispārējai tiesai ir jāpiemēro līgumam piemērojamie valsts likumi saistībā ar vērtējumu par strīda pamatotību (šajā ziņā skat. iepriekš 116. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Zoubek
, 10. punkts; iepriekš 118. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Feilhauer
, 13. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 17. februāra rīkojumu lietā T-449/04 Komisija/
Trends
, Krājumā nav publicēts, 29. punkts).
Atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai ir jāpārbauda, vai Vispārējās tiesas kompetence saistībā ar Komisijas prasību pret Mijo pašvaldību var tikt pamatota ar šķīrējklauzulu LESD 272. panta izpratnē.
Par aksesuāru sastāvdaļu teoriju
Komisija uzskata, ka Mijo pašvaldību saista līguma vispārējo nosacījumu 10. pantā paredzētā šķīrējklauzula, jo pašvaldība ir pārņēmusi
SEMEA
parādu un saskaņā ar Francijas tiesisko regulējumu šķīrējklauzula ir tiesīgi pārnesta kā aksesuāra sastāvdaļa prasījumam. Turpretī Mijo pašvaldība apgalvo, ka šķīrējklauzula nav no Komisijas prasījuma nenodalāma aksesuāra sastāvdaļa. Turklāt parāda pārņemšanas brīdī nebija uzsākta neviena tiesvedība.
Tā kā Komisijas argumentācija pamatojās uz Francijas tiesiskā regulējuma piemērošanu, vispirms ir jānosaka piemērojamās tiesību normas.
Kā tika paskaidrots iepriekš, Vispārējās tiesas kompetence lemt par līgumtiesisku strīdu saskaņā ar šķīrējklauzulu principā tiek novērtēta vienīgi atbilstoši LESD 272. pantam un pašā šķīrējklauzulā noteiktajam (skat. iepriekš 117. pantu).
Tomēr šajā kontekstā ir jāatgādina Tiesas judikatūra attiecībā uz klauzulām par piekritību 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (
OV 1972, L 299, 32. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar turpmākām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), 17. panta izpratnē. Šī judikatūra attiecas arī uz klauzulām par piekritību Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
OV 2001, L 12, 1. lpp.
) 23. panta izpratnē. No šīs judikatūras izriet, ka, kaut arī klauzulas par piekritību spēkā esamība tiek regulēta vienīgi ar Savienības tiesību normām, proti, ar Regulas Nr. 44/2001 23. pantu, tomēr jautājums par to, vai kravas zīmē ietverta klauzula par piekritību, kas ir noslēgta starp pārvadātāju un nosūtītāju, rada tiesiskas sekas attiecībā uz trešo personu, kas ir kravas zīmes turētāja, kura, to iegūstot, ir pārņēmusi nosūtītāja tiesības un saistības, ir novērtējams atbilstoši līgumam piemērojamām tiesībām (Tiesas 1984. gada 19. jūnija spriedums lietā
71/83
Russ
,
Recueil
, 2417. lpp.
, 24. punkts; 1999. gada 16. marta spriedums lietā
C-159/97
Castelletti
,
Recueil
, I-1597. lpp.
, 41. punkts, un 2000. gada 9. novembra spriedums lietā
C-387/98
Coreck
,
Recueil
, I-9337. lpp.
, 22.–27. punkts).
Principā tātad būtu jāpārbauda, vai šajā lietā var piemērot šo judikatūru, atbilstoši kurai līgumam piemērojamās tiesības regulē jautājumus par tiesību un saistību pārņemšanu. Tas prasītu piemērot dubultu analoģiju. Pirmkārt, rodas jautājums par to, vai šo judikatūru var piemērot ne tikai trešajai personai, kas ir kravas zīmes turētāja, bet arī tādai trešajai personai, kas saistībā ar parāda pārņemšanu ir tās tiesību un saistību pārņēmējs un pilnībā pārņem no šī parāda izrietošās aksesuārās saistības. Otrkārt, rodas jautājums par to, vai šo judikatūru attiecībā uz klauzulām par piekritību Briseles konvencijas 17. panta un Regulas Nr. 44/2001 23. panta izpratnē turklāt var piemērot šķīrējklauzulai LESD 272. panta izpratnē.
Tomēr šīs lietas vajadzībām nav jāatbild uz šiem jautājumiem. Ir jākonstatē, ka, pat ja būtu piemērojams Francijas tiesiskais regulējums, šķīrējklauzula, kas ir noslēgta starp Komisiju un
SEMEA
, netika pārnesta uz Mijo pašvaldību kā
SEMEA
parāda aksesuāra sastāvdaļa.
Kā jau tika izklāstīts (skat. iepriekš 78. punktu), bez Komisijas piekrišanas iespējai, ka Mijo pašvaldība pārņem
SEMEA
parādu, nebūtu tādas sekas, ka
SEMEA
atbrīvotos no tās parāda pret Savienību un ka tās vietā kā parādniece iestātos Mijo pašvaldība. Tiktāl, ciktāl parāda pārņemšana, ko veica Mijo pašvaldība, nozīmēja, ka tā palika parādā Savienībai, tas nevar būt nekas cits kā apsolījuma līgums par labu trešai personai. Savukārt šādi noteikumi [par labu trešai personai] rada jaunu Mijo pašvaldības saistību, kas ir juridiski autonoma no tās, kas saistīja
SEMEA
. Līdz ar to, tā kā
SEMEA
parāda pārnešana uz Mijo pašvaldību nav notikusi, tad šķīrējklauzula, kas bija saistoša
SEMEA
, nevar tikt pārnesta kā
SEMEA
parāda aksesuāra sastāvdaļa.
Ir tiesa, ka Francijas tiesiskajam regulējumu principā nav pretrunā tas, ka Mijo pašvaldība kā apsolītājs un
SEMEA
kā otrs līdzējs apsolījuma līgumā par labu trešai personai nosaka Mijo pašvaldības parāda pret Savienību apmēru un tiesisko regulējumu. Tomēr šajā lietā šķīrējklauzulas pārņemšana ir nevis tiesību un saistību pārnešanas sekas iepriekš minētās judikatūras izpratnē, bet tā izriet no pušu gribas. Līdz ar to šim jautājumam ir piemērojams nevis Francijas tiesiskais regulējums, bet gan tieši LESD 272. pants (skat. iepriekš 117. un 118. punktu).
Secinājums par šķīrējklauzulu
Tālāk ir jāizvērtē Komisijas arguments, saskaņā ar kuru Mijo pašvaldība, pārņemot
SEMEA
parādu, ir piekritusi tādai šķīrējklauzulai kā tā, kas ir noteikta līguma vispārējo nosacījumu 10. pantā.
Iesākumā ir jākonstatē, ka Mijo pašvaldība un Komisija nav noslēgušas līgumu un līdz ar to tās nav noslēgušas šķīrējklauzulu.
Tālāk ir jānorāda, ka, piemērojot iepriekš minēto judikatūru (skat. iepriekš 115.–119. punktu), fakts vien, ka atbilstoši līgumam piemērojamam Francijas tiesiskajam regulējumam
SEMEA
un Mijo pašvaldība, iespējams, būtu solidāri un kopīgi atbildīgas par parādu, nevar pamatot Vispārējās tiesas kompetenci atbilstoši LESD 272. pantam (Vispārējās tiesas 2010. gada 7. jūlija spriedums lietā T-44/06 Komisija/
Hellenic Ventures
u.c., Krājumā nav publicēts, 54. punkts).
Tomēr, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, rodas jautājums, vai ar apsolījuma līgumu par labu trešai personai, kas noslēgts starp
SEMEA
un Mijo pašvaldību, šai pēdējai minētai nav saistoša šķīrējklauzula par labu Savienībai.
Ir tiesa, ka LESD 272. panta tekstā ir vienīgi paredzēta iespēja iekļaut šķīrējklauzulu līgumā, kas noslēgts ar Savienību. Tātad šajā pantā nav skaidri paredzēts, ka attiecībā uz šādu klauzulu var izteikt apsolījumu par labu trešai personai. Turklāt Vispārējās tiesas kompetence, kas izriet no LESD 272. panta, ir interpretējama sašaurināti (skat. iepriekš 116. punktu).
Tomēr, tā kā šķirējklauzula ir līgumtiesisks nosacījums, nekas neliedz to izvērtēt atbilstoši vispārējiem līgumu tiesību principiem, kas izriet no dalībvalstu tiesību sistēmām. Pat ja viens no šādiem principiem noteic, ka līgums ir saistošs tikai to slēdzējām pusēm, šis princips neliedz, ka divas puses ar apsolījumu par labu trešai personai var nodot zināmas tiesības trešai personai.
Turklāt tādas šķīrējklauzulas iekļaušana līgumā starp Mijo pašvaldību un
SEMEA
, kas ļauj Savienībai nodot strīdu starp to un Mijo pašvaldību izskatīšanai Vispārējā tiesā, nav pretrunā LESD 272. panta prasībai, saskaņā ar kuru šādai klauzulai ir jābūt ietvertai līgumā, ko noslēgusi Savienība vai kas noslēgts tās vārdā. Pirmkārt, apsolījuma līgums par labu trešai personai var tikt uzskatīts kā apsolījums par labu Savienībai. Otrkārt, šī LESD 272. panta prasība ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tas, ka Vispārējās tiesas kompetenci attiecībā uz strīdiem par līgumiem varētu pamatot pretēji Savienības gribai. Savukārt tādu šķīrējklauzulu, kas ir nolīgta vienīgi par labu Savienībai, nevar izmantot pret Savienību pretēji tās gribai.
Visbeidzot, šķīrējklauzulas procesuālo tiesību raksturs neliedz, ka to varētu nolīgt par labu trešai personai. Attiecībā uz klauzulām par piekritību Briseles konvencijas 17. panta un Regulas Nr. 44/2001 23. panta izpratnē Tiesa jau ir akceptējusi šāda veida klauzulu (Tiesas 1983. gada 14. jūlija spriedums lietā
201/82
Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung
u.c.,
Recueil
, 2503. lpp.
, 10.–20. punkts).
Šajā lietā tātad ir jāizvērtē, vai
SEMEA
un Mijo pašvaldība ir vienojušās, ka šai pēdējai ir jāpieņem šķīrējklauzula LESD 272. panta izpratnē, kas noslēgta par labu Savienībai.
No līgumtiesību vispārējiem principiem izriet, ka apsolījums par labu trešai personai var izrietēt no skaidri noslēgta līguma starp otru līdzēju un apsolītāju, lai trešai personai nodotu zināmas tiesības. Šādu apsolījumu par labu trešai personai var arī izsecināt no līguma mērķa vai lietas apstākļiem.
Šajā lietā no lietas apstākļiem un tostarp no faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas ir pierādīti ar Mijo 2010. gada 18. decembra pašvaldības padomes sēdes protokolu, izriet, ka Mijo pašvaldība un
SEMEA
ir noslēgušas līgumu, atbilstoši kuram Mijo pašvaldība pārņēma
SEMEA
pasīvus un par to tā saņēma šīs sabiedrības aktīvus. Pirmkārt, no šī sēdes protokola izriet, ka Mijo pašvaldībai bija darīts zināms par
SEMEA
strīdu ar Savienību un tā pārņēma parādu, “pilnībā apzinoties situāciju”. Otrkārt, no šī sēdes protokola izriet, ka par to kā atlīdzību
SEMEA
bija jānodod Mijo pašvaldībai summa EUR 82 719,76, kas atbilda tās aktīviem, lai nodotu tās rīcībā līdzekļus tiesvedības riskam, kas izrietēja no šī parāda pārņemšanas.
Ir tiesa, ka līgumam par parāda samaksu, ko veic cita puse, nav tādas neizbēgamas sekas kā jaunas tiesības rašanās par labu kreditoram. Tā var būt tīri iekšēja pārņemšana vai norāde par maksājumu. Tomēr šajā lietā no līguma starp
SEMEA
un Mijo pašvaldību mērķa, kā arī no lietas apstākļiem izriet, ka abas šīs puses vēlējas radīt jaunu Savienības prasījumu pret Mijo pašvaldību. Pirmkārt, ir jānorāda, ka
SEMEA
un Mijo pašvaldības mērķis bija novirzīt
SEMEA
reālos vai potenciālos kreditorus uz Mijo pašvaldību. Otrkārt, ir jāatgādina, ka Mijo pašvaldībai par šo parāda pārņemšanu
SEMEA
kā atlīdzību nodeva visus savus aktīvus, proti, EUR 82 719,76. Kā izriet no iepriekš minētā sēdes protokola, šī summa tika pārskaitīta, lai nodotu tās rīcībā līdzekļus tiesvedības riskam, kas izrietēja no parāda pārņemšanas, kas arī runā par labu tam, ka ir radies Mijo pašvaldības parāds pret Savienību. Visbeidzot, nevar pieņemt, ka Mijo pašvaldībai, kuru saista lojālas sadarbības princips starp Savienību un dalībvalstīm, būtu bijusi vēlme pārņemt visus
SEMEA
aktīvus un tādējādi ļaut kļūt
SEMEA
par parādnieci pilnīgi bez jebkādiem līdzekļiem, vienlaikus pašai pašvaldībai neuzņemoties samaksāt Savienībai
SEMEA
parādu.
Attiecībā uz šķīrējklauzulas pārņemšanu Mijo pašvaldība apgalvo, ka tā ir vienīgi piekritusi pārņemt
SEMEA
parādu, nevis šķīrējklauzulu. Savukārt ir jākonstatē, ka no līguma starp
SEMEA
un Mijo pašvaldību mērķa un no lietas apstākļiem izriet, ka parāda pārņemšanas brīdī Mijo pašvaldības griba bija ievērot tādu šķīrējklauzulu kā tā, kas ir ietverta līguma vispārējo nosacījumu 10. pantā. Kā tika paskaidrots iepriekš, Mijo pašvaldība pārņēma
SEMEA
parādu pret Savienību, pilnībā apzinoties situāciju, tātad zinot par strīdu starp
SEMEA
un Savienību attiecībā uz strīdīgo parādu. Pašvaldība tātad ir apņēmusies maksāt parādu, kura apmērs un tiesiskais regulējums bija balstīts uz
SEMEA
parādu. Tā kā šai sabiedrībai bija saistoša līguma vispārējo nosacījumu 10. pantā ietvertā šķīrējklauzula par visiem strīdiem saistībā ar līgumu, Mijo pašvaldība tātad vienlaikus ir piekritusi ievērot šādu klauzulu. Turklāt ir jākonstatē, ka pirms Komisijas celtās prasības pret
SEMEA
ne Mijo pašvaldība, ne
SEMEA
nav sniegušas pierādījumus, ka tās ir izteikušas atrunu saistībā ar to, ka Mijo pašvaldība pārņem šķīrējklauzulu. Turklāt par labu tam, ka Mijo pašvaldībai ir jāievēro šķīrējklauzula, runā fakts, ka
SEMEA
un Mijo pašvaldība nevarēja likumīgi paļauties uz to, ka
SEMEA
faktiskie vai potenciālie kreditori piekritīs vērsties pret Mijo pašvaldību, ja viņu prasījuma apmērs vai tiesiskais regulējums būtu nelabvēlīgāks par to, kas tika attiecināts uz viņu prasījumu pret
SEMEA
.
Visbeidzot, nevar iebilst šādai Mijo pašvaldības un
SEMEA
gribu interpretācijai, proti, ka to nolūks bija pārnest
SEMEA
parādu uz Mijo pašvaldību ar atbrīvojošām sekām attiecībā uz
SEMEA
un ka, ja pārnešanai nebūtu šādu seku, Mijo pašvaldība nebūtu piekritusi uzņemties šķīrējklauzulu. Šāda kļūda būtu nepiedodama, jo acīmredzamu kreditoru aizsardzības iemeslu dēļ šāda veida parāda pārnešana nebūtu varējusi notikt bez Savienības piekrišanas.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka Mijo pašvaldība un
SEMEA
ir noslēgušas līgumu par labu Savienībai, kura attiecībā uz Mijo pašvaldību var atsaukties uz tādu šķīrējklauzulu kā tā, kas ir ietverta līguma vispārējo nosacījumu 10. pantā.
Šādas šķīrējklauzulas pastāvēšanu neatspēko fakts, ka Mijo pašvaldība ir apstrīdējusi tās pastāvēšanu, kad Komisija iesniedza prasības pieteikumu. Ir tiesa, ka saskaņā ar zināmiem nosacījumiem apsolītājs un otrs līdzējs apsolījuma līgumā par labu trešai personai var atteikties vai grozīt līguma noteikumus, ar ko tiek piešķirtas attiecīgās tiesības. Tomēr, piemērojot līgumtiesību vispārējos principus, tas ir iespējams vienīgi pēc tam, kad trešā persona, kas ir tiesību ieguvēja, ir darījusi zināmu apsolītājam un otram līdzējam, ka tā vēlas izmantot savas tiesības.
Attiecībā uz prasīto formu, kas ir jāievēro šķīrējklauzulai LESD 272. panta izpratnē, ir jānorāda, ka šajā tiesību normā nav paredzētas speciālas formas prasības. Tomēr Reglamenta 44. panta 5.a punktā ir noteikts, ka prasības pieteikumam, kas iesniegts saskaņā ar LESD 272. pantu, pievieno šķīrējklauzulas, ar ko piešķir kompetenci Savienības tiesām, kopiju. No šīs tiesību normas izriet, ka principā šķīrējklauzulai ir jābūt nolīgtai rakstiskā formā.
Ir jāatgādina, ka šis pants ir vērsts uz pierādījumu nodrošināšanu un tā noteiktās formalitātes ir uzskatāmas par izpildītām, ja prasītājas iesniegtie dokumenti ļauj Vispārējai tiesai pietiekamā mērā pārliecināties par vienošanos starp strīda pusēm nodot domstarpību izskatīšanu par attiecīgo līgumu nevis valsts tiesām, bet gan Savienības tiesām (Vispārējās tiesas 2007. gada 8. maija spriedums lietā
T-271/04
Citymo
/Komisija, Krājums, II-1375. lpp.
, 56. punkts).
Šajā lietā Komisija savam prasības pieteikumam ir pievienojusi, pirmkārt, 2008. gada 18. decembra sēdes protokolu, no kura izriet, ka Mijo pašvaldība un
SEMEA
bija nolēmušas, ka Mijo pašvaldība pārņem
SEMEA
pasīvus, un, otrkārt, līgumu no kura izriet starp Savienību un
SEMEA
nolīgtās šķīrējklauzulas saturs. Tātad Komisija ir izpildījusi Reglamenta 44. panta 5.a punktā noteiktās formas prasības.
Visbeidzot, attiecībā uz Mijo pašvaldības argumentu par to, ka
Code civil
2060. pantam un
Code de procédure civile
[Civilprocesa kodeksa] 48. pantam ir pretrunā tas, ka pašvaldībai būtu jāievēro šķīrējklauzula atbilstoši LESD 272. pantam, pietiek atgādināt, ka, pat ja šo tiesību normu starpā pastāvētu konflikts, tad LESD 272. pants visām tiesām ir jāņem vērā tādā pašā veidā, proti, kā speciālā tiesību norma, kas ir pārāka par valstu tiesībām un kas izslēdz to piemērošanu (skat. iepriekš 117. un 118. punktu).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija var atsaukties uz šķīrējklauzulu attiecībā pret Mijo pašvaldību un tātad Vispārējā tiesa ir kompetenta lemt par Komisijas prasību pret Mijo pašvaldību atbilstoši LESD 272. pantam un 256. panta 1. punkta pirmajai daļai.
b) Par prasības pamatotību
Savā prasībā Komisija lūdz Vispārējo tiesu piespriest Mijo pašvaldībai atmaksāt pamatsummu EUR 41 012 apmērā, kavējuma procentus, kā arī samaksāt EUR 5000 kā zaudējumu atlīdzību.
Par prasību atmaksāt pamatsummu
Savu prasījumu pirmajā daļā Komisija, pirmkārt, lūdz, lai Mijo pašvaldībai piespriestu atmaksāt summu EUR 41 012.
Tā kā šī pati prasība ir celta pret
SEMEA
(iepriekš 60.–89. punkts), tad jautājums ir tikai par to, vai saskaņā ar Francijas tiesisko regulējumu Mijo pašvaldība ir atbildīga arī par
SEMEA
parādu.
Tā kā Savienība nav devusi piekrišanu tam, ka
SEMEA
parādu pārņem Mijo pašvaldība, ir jāpārbauda, vai Mijo pašvaldība ir izteikusi apsolījumu Savienībai maksāt
SEMEA
parādu ar apsolījumu par labu trešai personai.
Ir tiesa, ka
Code civil
1165. pantā ir noteikts, ka līgumi rada tiesiskas sekas tikai līgumslēdzēju pušu starpā. Tomēr no šī panta turklāt izriet, ka ar tiem var radīt saistības vai tiesības trešajām personām
Code civil
1121. pantā paredzētajā gadījumā (
Conseil d’État
, 1989. gada 20. decembris, Nr. 50815;
Conseil d’État
, 1992. gada 20. janvāris, Nr. 46624;
Conseil d’État
, 2010. gada 19. jūlijs, Nr. 318126, un
Cour administrative d’appel de Marseille
[Marseļas Administratīvā apelācijas tiesa], 2011. gada 21. oktobris, Nr. 09MA00782).
Šajā kontekstā vispirms ir jāatgādina, ka no šī sprieduma 139. un 140. punkta izriet, ka Mijo pašvaldība un
SEMEA
ir piekritušas tam, ka Mijo pašvaldībai rodas jauns parāds pret Savienību.
Tālāk ir jākonstatē, ka
Code civil
1121. pantā noteiktie papildu nosacījumi, lai noslēgtu apsolījuma līgumu par labu trešai personai, ir izpildīti. Tiktāl, ciktāl tiek prasīta apsolītāja tieša un tūlītēja interese, arī vienkārša, pat morāla interese ir pietiekama (
Cass. 1
re
civ
., 1962. gada 26. februāris,
Bull. civ
. I, Nr. 124, 119. lpp.,
Cass. com
.,
Cass. 1
re
civ
., 1984. gada 5. jūnijs,
Bull. civ
. I, Nr. 182). Šajā lietā šādu interesi rada fakts, ka
SEMEA
var prasīt Mijo pašvaldībai samaksāt viņas parādu Savienībai.
Turklāt nevar iebilst Mijo pašvaldības parāda pārņemšanas spēkā esamībai tādēļ, ka šādai pārņemšanai nebūtu atbrīvojošas sekas attiecībā uz
SEMEA
. Iemesla neesamība ir tikai relatīvs spēkā neesamības pamats, un Mijo pašvaldība nav apgalvojusi, ka
SEMEA
parāda pārņemšana ir spēkā neesoša. Turklāt šī parāda pārņemšanas iemesls ir fakts, ka Mijo pašvaldībai tika nodoti arī visi
SEMEA
aktīvi.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka saskaņā ar
Code civil
1121. pantu Mijo pašvaldība ir apsolījusi maksāt
SEMEA
parādu. Savienības prasība pret Mijo pašvaldību par EUR 41 012 samaksu tātad ir pamatota.
Par prasību maksāt kavējuma procentus
Savu prasījumu pirmajā daļā Komisija, otrkārt, lūdz, lai Mijo pašvaldībai piespriestu maksāt kavējuma procentus atbilstoši Francijas tiesībās noteiktajai gada procentu likmei. Galvenokārt, tā prasa piespriest Mijo pašvaldībai maksāt procentus sākot no 1992. gada 10. marta saskaņā ar
Code civil
1378. pantu un, pakārtoti, tos maksāt sākot no 1993. gada 27. aprīļa saskaņā ar
Code civil
1153. pantu. Savu prasījumu otrajā daļā Komisija lūdz noteikt, ka ir jāpiespriež maksāt procentus par procentiem saskaņā ar
Code civil
1154. pantu.
Iepriekš minēto apsvērumu dēļ (skat. iepriekš 152.–158. punktu un 92.–95. punktu) ir jānoraida prasība par kavējuma procentu samaksu sākot no 1992. gada 10. marta un Mijo pašvaldībai ir jāpiespriež maksāt procenti sākot no 1993. gada 27. aprīļa.
Attiecībā uz prasību maksāt procentus saskaņā ar
Code civil
1154. pantu iesākumā ir jāizdara atsauce uz šī sprieduma 97. punktu. Tālāk ir jākonstatē, ka attiecībā uz Mijo pašvaldību prasība par procentu kapitalizāciju tika celta vienīgi ar Komisijas prasību, kas Vispārējās tiesas kancelejā ir reģistrēta 2010. gada 21. decembrī. Šajā datumā procenti bija jāmaksā par vismaz vienu pilnu gadu. Ar šādu juridisko pamatu Komisija tātad var prasīt procentu kapitalizāciju tikai sākot no 2010. gada 21. decembra.
Tomēr, tā kā Mijo pašvaldība ir pārņēmusi
SEMEA
parādu, Komisija var prasīt procentu kapitalizāciju sākot no datuma, kurā tika reģistrēts Komisijas prasības pieteikums pret
SEMEA
, proti, sākot no 2010. gada 15. aprīļa. No līguma, kas noslēgts starp Mijo pašvaldību un
SEMEA
, mērķa, kā arī no lietas apstākļiem izriet, ka Mijo pašvaldībai ir jāmaksā visi kavējuma procenti, kas saista
SEMEA
. Pirmkārt, Mijo pašvaldība ir apsolījusi Savienībai maksāt
SEMEA
parādu. Otrkārt, tā kā visi
SEMEA
aktīvi tika pārnesti uz Mijo pašvaldību,
SEMEA
vairs nevar izpildīt Komisijas prasību. Ņemot vērā šos apstākļus, iepriekš minēto apsvērumu dēļ (iepriekš 139. un 140. punkts) tātad ir jākonstatē, ka no kopīgās
SEMEA
un Mijo pašvaldības gribas izriet, ka šai pēdējai bija jāmaksā visi kavējuma procenti, kas ir saistoši
SEMEA
un tātad tai ir jāmaksā arī par procentu kapitalizāciju sākot no Komisijas prasības pieteikuma pret
SEMEA
iesniegšanas brīža.
Tātad ir jāpiespriež maksāt kavējuma procentus no procentiem gan sākot no datuma, kurā tika saņemta Komisijas prasība pret
SEMEA
, proti, 2010. gada 15. aprīļa, gan par katru pilnu gadu, skaitot no šī datuma.
Par prasību maksāt zaudējumu atlīdzības summu
Savu prasījumu trešajā daļā Komisija lūdz, lai Mijo pašvaldībai tiktu piespriests samaksāt summu EUR 5000 apmērā par nodarītajiem zaudējumiem, kas radušies
SEMEA
ļaunprātīgās pretošanās dēļ.
Šis lūgums ir jānoraida iepriekš 98.–100. punktā norādīto iemeslu dēļ.
c) Secinājums par Komisijas prasību
Līdz ar to ir jāapmierina Komisijas prasījumi piespriest Mijo pašvaldībai atmaksāt pamatsummu EUR 41 012 un piespriest samaksāt kavējuma procentus sākot no 1993. gada 27. aprīļa līdz pilnīgai iepriekš minētās pamatsummas samaksai atbilstoši Francijas tiesībās noteiktajai gada procentu likmei. Turklāt ir jāpiespriež maksāt kavējuma procentus no procentiem gan 2010. gada 15. aprīlī, gan par katru pilnu gadu, skaitot no šī datuma.
Pārējā daļā Komisijas prasību noraidīt.
2.
Par Mijo pašvaldības pretprasību
Gadījumā, ja Vispārējā tiesa apmierinātu Komisijas prasību atmaksāt parādu, Mijo pašvaldība ir iesniegusi pretprasību. Šī pretprasība ir pamatota ar LESD 340. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 3. punktu. Tātad tā ir prasība, kas pamatota ar Savienības ārpuslīgumisko atbildību.
Mijo pašvaldība uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi savu labas pārvaldības pienākumu un tiesiskās noteiktības principu, jo pēc 1993. gada 27. aprīlī izteiktās prasības atmaksāt parādu tā nogaidīja divpadsmit gadus, pirms tā izteica no jauna prasību atbildētājai 2005. gada 18. novembrī. Līdz ar to Komisijai esot pienākums atlīdzināt summu, kuru tai ir piespriedusi Vispārējā tiesa.
Vispārējā tiesa uzskata, ka iesākumā ir jāpārbauda šīs pretprasības pamatotība (iepriekš 105. punktā minētais spriedums lietā Padome/
Boehringer
, 51. un 52. punkts, un iepriekš 105. punktā minētais spriedums lietā Francija/Komisija, 26. punkts).
To pašu iemeslu dēļ, kas ir izklāstīti iepriekš 106.–110. punktā, Mijo pašvaldības pretprasība nav pamatota.
Līdz ar to Mijo pašvaldības pretprasība ir jānoraida.
C –
Par solidāru un kopīgu atbildību
Tā kā gan
SEMEA
, gan Mijo pašvaldībai ir pienākums atmaksāt pamatsummu, tai pieskaitot kavējuma procentus, un Komisijai ir tiesības saņemt tikai vienu maksājumu, tad
SEMEA
un Mijo pašvaldībai ir jāpiespriež kopīgs un solidārs maksājums, kā to prasa Komisija.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. un 3. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs, un, ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Vispārējā tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadalīšanu. Tā kā spriedums galvenokārt ir nelabvēlīgs
SEMEA
un Mijo pašvaldībai, tad tām ir jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi atbilstoši Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
lietas T-168/10 un T-572/10 apvienot sprieduma taisīšanai;

2)
Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron
(
SEMEA
) un Mijo (Francija) pašvaldība solidāri un kopīgi samaksā Eiropas Komisijai pamatsummu EUR 41 012, kam pieskaita kavējuma procentus sākot no 1993. gada 27. aprīļa līdz pilnīgai iepriekš minētās pamatsummas samaksai atbilstoši Francijas tiesībās noteiktajai gada procentu likmei. Procentus, kas bija jāmaksā 2010. gada 15. aprīlī un pēc tam reizi gadā sākot no šī datuma, kapitalizē, lai tie paši radītu procentus;

3)
pārējā daļā Komisijas prasības lietās T-168/10 un T-572/10 noraidīt;

4)
SEMEA
pretprasību lietā T-168/10 un Mijo pašvaldības pretprasību lietā T-572/10 noraidīt;

5)
SEMEA
sedz savus un atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus lietā T-168/10;

6)
Mijo pašvaldība sedz savus un atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus lietā T-572/10.

Czúcz
Labucka
Gratsias
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 19. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Tiesvedības priekšvēsture

Tiesvedība Vispārējā tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

A – Lietā T-168/10

B – Lietā T-572/10

Juridiskais pamatojums

A – Attiecībā uz lietu T-168/10

1. Par Komisijas prasību

a) Par prasības pieņemamību

b) Par prasības pamatotību

Par prasību atmaksāt pamatsummu

– Par piemērojamo tiesisko regulējumu

– Par Savienības prasījumu pret SEMEA

– Par SEMEA izteiktajiem iebildumiem

Par prasību maksāt kavējuma procentus

Par prasību maksāt zaudējumu atlīdzības summu

c) Secinājums par Komisijas prasību

2. Par SEMEA pretprasību

B – Par lietu T-572/10

1. Par Komisijas prasību

a) Par Vispārējās tiesas kompetenci

Par aksesuāru sastāvdaļu teoriju

Secinājums par šķīrējklauzulu

b) Par prasības pamatotību

Par prasību atmaksāt pamatsummu

Par prasību maksāt kavējuma procentus

Par prasību maksāt zaudējumu atlīdzības summu

c) Secinājums par Komisijas prasību

2. Par Mijo pašvaldības pretprasību

C – Par solidāru un kopīgu atbildību

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.