CELEX: 62014CJ0310
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Regula (EK) Nr. 1346/2000
4. un 13. pants
Maksātnespējas procedūra
Akti, kas rada kaitējumu
Prasība atlīdzināt maksājumus, kas veikti pirms maksātnespējas procedūras sākšanas dienas
Dalībvalsts, kura sākusi maksātnespējas procedūru, tiesību akti
Citas dalībvalsts tiesību akti, kas reglamentē attiecīgo aktu
Tiesību akti, kas neļauj “šajā gadījumā nekādiem līdzekļiem apstrīdēt attiecīgo aktu”
Pierādīšanas pienākums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām (
OV L 160, 1. lpp.
) 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu un 13. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Nike European Operations Netherlands BV
(turpmāk tekstā – “
Nike
”) un
Sportland Oy
, kas ir likvidācijas procesā (turpmāk tekstā – “
Sportland
”), par atcelšanas prasību.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regulas Nr. 1346/2000 preambulas 24. apsvērumā ir paredzēts:
“Maksātnespējas procedūru automātiska atzīšana, kurām parasti piemēro procedūras sākšanas valsts tiesību aktus, var būt pretrunā ar noteikumiem, saskaņā ar kuriem darījumus veic citās dalībvalstīs. Lai aizsargātu tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kas nav procedūras sākšanas valsts, jāparedz vairāki vispārējo noteikumu izņēmumi.”
Minētās regulas 4. pantā ir noteikts:
“1.   Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk [saukta] “procedūras sākšanas valsts”.
2.   Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā tie nosaka:
[..]
m)
noteikumus attiecībā uz to juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu, kas kaitē [visiem] kreditoriem.”
Atbilstoši tās pašas regulas 13. pantam:
“Šīs regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu nepiemēro, ja persona, kas guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, sniedz pierādījumu, ka:
—
uz minēto juridisko aktu attiecas tādas dalībvalsts tiesību akts, kas nav procedūras sākšanas valsts,
[un ka]
—
minētais tiesību akts [šajā gadījumā] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu].”
Somijas tiesības
Likuma par maksātnespējas mantas atgūšanu (
takaisinsaannista konkurssipesään annettu laki
) 10. pantā ir noteikts, ka tāda maksājuma prasījums, kas tiek izdarīts mazāk nekā trīs mēnešus pirms termiņa, ir apstrīdams, ja prasījums ir ticis apmierināts, izmantojot nestandarta maksāšanas līdzekli vai pirms termiņa, vai tādā apmērā, kas salīdzinājumā ar maksātnespējas mantu ir jāuzskata par ievērojamiem.
Nīderlandes tiesības
Atbilstoši Maksātnespējas likuma (
Faillissementswet
) 47. pantam nenomaksāta parāda atmaksu var apstrīdēt tikai tad, ja pierāda to, ka maksājuma saņēmējs, saņemot maksājumu, ir zinājis par tiesā jau iesniegtu pieteikumu sākt maksātnespējas procedūru, vai to, ka kreditors un parādnieks ir panākuši vienošanos, ka šim kreditoram tiks dota priekšroka attiecībā pret citiem kreditoriem.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Sportland
, Helsinki (Somija), mazumtirdzniecībā pārdeva
Nike
, Hilversuma [
Hilversum
] (Nīderlande), piegādātās preces saskaņā ar komercpilnvarojuma līgumu. Atbilstoši šim līgumam, uz kuru attiecās Nīderlandes tiesības,
Sportland
samaksāja
Nike
parādus, kuriem bija pienācis samaksas termiņš atbilstoši minētajā līgumā paredzēto preču krājumu iegādei, desmit dalītos maksājumos laikposmā no 2009. gada 10. februāra līdz 2009. gada 20. maijam, kuru kopējā summa bija EUR 195108,15.
Saņēmusi 2009. gada 5. maijā iesniegtu prasības pieteikumu,
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinku pirmās instances tiesa) 2009. gada 26. maijā paziņoja, ka sāk maksātnespējas procesu pret
Sportland
.
Sportland
cēla prasību
Helsingin käräjäoikeus
, lai panāktu, ka šī sprieduma iepriekšējā punktā minētie maksājumi tiek atcelti un ka
Nike
tiek noteikts pienākums atmaksāt samaksātās summas, kā arī procentus saskaņā ar Likuma par maksātnespējas mantas atgūšanu 10. pantu.
Nike
lūdza prasību noraidīt. Tā konkrēti atsaucās uz Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu un norādīja, ka uz apstrīdētajiem maksājumiem attiecas Nīderlandes tiesības. Pamatojoties uz Maksātnespējas likuma 47. pantu, šos maksājumus neesot bijis iespējams atcelt.
Helsingin käräjäoikeus
apmierināja
Sportland
prasību. Minētā tiesa konkrēti uzskatīja, ka eksperts, kurš tajā ieradās, nav aplūkojis jautājumu par to, vai, ņemot vērā visus pamatlietas apstākļus, Nīderlandes tiesībās ir iespējama maksājumu iekļaušana atpakaļ likvidējamā uzņēmuma mantā. Minētā tiesa no tā secināja, ka
Nike
nav pierādījusi, ka saistībā ar šīs regulas 13. pantu maksājumus nav iespējams apstrīdēt.
Nike
, kura uzskatīja, ka ir sniegusi pietiekamus paskaidrojumus par Nīderlandes tiesību aktu saturu, par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību
Helsingin hovioikeus
(Helsinku Apelācijas tiesa).
Sportland
lūdza šo apelācijas sūdzību noraidīt konkrēti tādēļ, ka
Nike
nav sniegusi paskaidrojumus nedz par to normu saturu, kas ietvertas citos Nīderlandes tiesību aktos, izņemot tos, kuri reglamentē maksātnespēju, nedz arī par Nīderlandes tiesību vispārējiem principiem.
Savā lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu
Helsingin hovioikeus
atgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 1. punktam uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas procedūras sākšanas valsts tiesību akti. Saskaņā ar šīs regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu šie tiesību akti konkrēti paredz noteikumus par to juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem vai nepiemērošanu, kas kaitē visiem kreditoriem. Atbilstoši minētās regulas 13. pantam tās 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu nepiemēro, ja persona, kura guvusi labumu no juridiskā akta, kas kaitē visiem kreditoriem, sniedz pierādījumu, ka uz minēto aktu attiecas tādas dalībvalsts tiesību akts, kas nav procedūras sākšanas valsts, un ka minētais tiesību akts šajā gadījumā nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo juridisko aktu.
Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietas puses nav vienisprātis, pirmkārt, par to, kā interpretēt formulējumu “[šajā gadījumā] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]”, otrkārt, par apjomu, kāds ir
Nike
pienākumam sniegt norādes attiecībā uz Nīderlandes tiesību saturu, un, treškārt, par pierādīšanas pienākuma sadalījumu starp pusēm.
Šādos apstākļos
Helsingin hovioikeus
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[šajā gadījumā] attiecīgā lieta [attiecīgais akts]” nozīmē, ka, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus, juridiskais akts nav apstrīdams?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un ja atbildētājs ir atsaucies uz tādu tiesību akta normu minētās regulas 13. panta pirmā ievilkuma izpratnē, saskaņā ar kuru nenomaksāta parāda maksājums ir apstrīdams tikai šajā normā paredzētajos apstākļos, kas nav tikuši norādīti prasībā, kura celta atbilstoši valsts, kurā sākta maksātnespējas procedūra, tiesību aktiem:
a)
vai pastāv iemesli, kas liedz minētās regulas 13. pantu interpretēt tādējādi, ka pusei, kura prasa apstrīdēšanu, pēc tam, kad tā ir uzzinājusi par šo tiesību normu, ir jāatsaucas uz šiem apstākļiem, ja tai saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā maksātnespējas procedūra ir sākta, ir jāizklāsta visi apstākļi, kas pamato apstrīdēšanas prasību, vai
b)
atbildētājam ir jāpierāda, ka šādu apstākļu šajā gadījumā nav bijis un tāpēc apstrīdēšana atbilstoši attiecīgajai tiesību normai nav iespējama, tādēļ pusei, kura prasa apstrīdēšanu, nav atsevišķi jāatsaucas uz šiem apstākļiem?
3)
Neatkarīgi no atbildes uz otrā jautājuma a) daļu: vai šis 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka
a)
atbildētājam ir pierādīšanas pienākums attiecībā uz to, ka normā minētie apstākļi šajā gadījumā nepastāv, vai
b)
attiecībā uz šo apstākļu esamību pierādīšanas pienākumu var noteikt saskaņā ar citas dalībvalsts, nevis procedūras sākšanas valsts tiesību aktiem, kas piemērojami juridiskam aktam un kas paredz, ka pierādīšanas pienākums ir pusei, kura prasa apstrīdēšanu, vai
c)
minētais 13. pants var tikt interpretēts arī tādējādi, ka šis jautājums par pierādīšanas pienākumu tiek risināts saskaņā ar tās valsts tiesību normām, kurā atrodas tiesa?
4)
Vai minētais 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[..] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]” papildus normām, kas ietvertas tiesību aktos par maksātnespēju, kuri attiecas uz šo aktu, ietver arī šo tiesību aktu vispārējās normas un principus, kuri ir piemērojami šim aktam?
5)
Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir apstiprinoša:
a)
vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājam ir jāpierāda, ka tiesību aktā šī 13. panta izpratnē nav ietvertas vispārējas vai citas normas vai principi, saskaņā ar kuriem ir iespējama apstrīdēšana, pamatojoties uz izklāstītajiem faktiem, un
b)
vai tiesa, ja tā uzskata, ka atbildētājs šajā ziņā ir sniedzis pietiekamus paskaidrojumus, saskaņā ar minēto 13. pantu var uzskatīt, ka otrai pusei ir jāsniedz pierādījumi par dalībvalsts, kura nav procedūras sākšanas valsts, normu vai principu, kas ietverts tiesību aktos maksātnespējas jomā vai vispārējos tiesību aktos, kas piemērojams aktam tā paša 13. panta izpratnē, saskaņā ar kuru apstrīdēšana tomēr ir iespējama?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanai ir izvirzīts nosacījums, ka attiecīgais akts nevar tikt apstrīdēts, pamatojoties uz tiesību aktu, kurš šim aktam ir piemērojams (turpmāk tekstā – “
lex causae
”), ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus.
Šajā ziņā jākonstatē, ka minētās regulas 13. panta formulējums somu valodas versijā mazliet atšķiras no pārējām valodu versijām, jo tajā, šķiet, nav vārdu “šajā gadījumā” vai līdzīgas frāzes. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas vienveidīgas interpretācijas dēļ, ja tās teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgo tiesību normu interpretē, ņemot vērā tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ietilpst, kontekstu un mērķi (skat. spriedumu Christie’s France,
C‑41/14
,
EU:C:2015:119
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz Regulas Nr. 1346/2000 13. panta kontekstu un mērķi ir jāatgādina, pirmkārt, ka šajā pantā ir paredzēts izņēmums no vispārējās normas, kas ir nostiprināta šīs regulas 4. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru maksātnespējas procedūrai un tās sekām piemērojamie tiesību akti ir procedūras sākšanas valsts tiesību akti (turpmāk tekstā – “
lex fori concursus
”). Otrkārt, šis izņēmums, kura mērķis, kā paredzēts minētās regulas preambulas 24. apsvērumā, ir aizsargāt tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kuras nav procedūras sākšanas valsts, ir jāinterpretē šauri, un tā piemērojamība nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. spriedumu Lutz,
C‑557/13
,
EU:C:2015:227
,
34.
punkts).
Tādējādi Regulas Nr. 1346/2000 13. panta mērķis ir aizsargāt tiesisko paļāvību personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, – paredzot, ka uz šo aktu pat pēc maksātnespējas procedūras sākšanas turpinās attiekties tiesības, kas tam bija piemērojamas dienā, kad tas tika sagatavots, proti,
lex causae
.
No šī mērķa skaidri izriet, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanai ir jāņem vērā visi šīs lietas apstākļi. Nevar pastāvēt tiesiska paļāvība uz to, ka pēc maksātnespējas procedūras sākšanas akta spēkā esamība tiks izvērtēta, abstrahējoties no šiem apstākļiem, lai gan, ja šāda procedūra nebūtu sākta, tie būtu jāņem vērā.
Turklāt pienākums šauri interpretēt minētās regulas 13. pantā paredzēto izņēmumu liedz paplašināti interpretēt šī panta piemērojamību, kas personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, ļauj izvairīties no
lex fori concursus
piemērošanas, tikai tīri abstrakti norādot uz to, ka attiecīgais akts nav apstrīdams, pamatojoties uz
lex causae
normu.
Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanai ir izvirzīts nosacījums, ka attiecīgais akts nevar tikt apstrīdēts, pamatojoties uz
lex causae
, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus.
Par otro un trešo jautājumu
Ar otro un trešo jautājumu, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa saistībā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanu, ja atbildētājs prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu norāda uz
lex causae
normu, saskaņā ar kuru šis akts ir apstrīdams tikai šajā tiesību normā paredzētajos apstākļos, būtībā vaicā, kam ir jānorāda uz šo apstākļu neesamību un jāsniedz par to pierādījumi.
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši minētās regulas 13. pantam tās pašas regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu var nepiemērot tikai tad, ja persona, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, sniedz pierādījumu, ka uz minēto juridisko aktu attiecas tādas dalībvalsts tiesību akts, kura nav procedūras sākšanas valsts, un ka minētais tiesību akts šajā gadījumā nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo aktu.
Tātad no paša Regulas Nr. 1346/2000 13. panta formulējuma izriet, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāsniedz pierādījumi par to, ka šis akts, pamatojoties uz
lex causae
, nevar tikt apstrīdēts. Turklāt, paredzot, ka šim atbildētājam ir jāsniedz pierādījumi par to, ka aplūkotais akts nevar tikt apstrīdēts “nekādiem līdzekļiem”, kā izriet no šī sprieduma 22. punkta, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus, minētais 13. pants šim atbildētājam vismaz netieši arī nosaka pienākumu sniegt pierādījumus gan par tādu faktu esamību, kas ļauj secināt, ka attiecīgais akts nav apstrīdams, gan par to, ka nav nekādu pierādījumu par pretējo.
Tādējādi, tā kā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu pierādīšanas pienākums ir skaidri noteikts atbildētājam, kurš atsaucas uz šo pantu, [maksātnespējas] pieteikuma iesniedzējam prasībā, kas pamatota ar atbilstošajām
lex fori concursus
normām, nevar būt pienākums norādīt uz to vai pat sniegt pierādījumus tam, ka ir izpildīti nosacījumi tam, lai tiktu piemērota
lex causae
norma, kura principā ļauj apstrīdēt attiecīgo aktu – kāds ir pamatlietā aplūkotais Maksātnespējas likuma 47. pants.
Tomēr, ja minētās regulas 13. pants skaidri reglamentē pierādīšanas pienākuma noteikšanu, tajā nav normu par sīkākiem procesuālajiem aspektiem. Tā šajā pantā nav ietvertas normas konkrēti par pierādījumu sniegšanas noteikumiem, pierādīšanas līdzekļiem, kas ir pieņemami kompetentajā valsts tiesā, vai principiem, kas reglamentē to, kā šī tiesa izvērtē tai iesniegtajiem pierādījumiem piemītošo pierādījumu spēku.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Savienības tiesībās šie noteikumi nav saskaņoti, šādi noteikumi ir jāparedz katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, bet ar nosacījumu, ka tie nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. spriedumu Kušionová,
C‑34/13
,
EU:C:2014:2189
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrēti attiecībā uz šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto efektivitātes principu tas liedz, pirmkārt, piemērot tādas valstu procesuālās normas, kas padarītu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu atsaukšanos uz Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu, paredzot pārāk stingras normas, it īpaši attiecībā uz negatīvajiem pierādījumiem par atsevišķu apstākļu neesamību. Otrkārt, šis princips nepieļauj tādas valsts tiesību normas par pierādīšanu, kurās ir pārmērīgi zemas prasības [un] kuras piemērojot praksē tiktu mainīts minētās regulas 13. pantā paredzētais pierādīšanas pienākums.
Tomēr tas vien, ka ir grūti sniegt pierādījumus par tādu apstākļu esamību, kuru gadījumā
lex causae
liedz apstrīdēt minēto aktu, vai attiecīgi par
lex causae
paredzēto apstākļu neesamību, kuru gadījumā šis akts var tikt apstrīdēts, pats par sevi nav efektivitātes principa aizskārums, bet drīzāk atbilst šī sprieduma 18. punktā pieminētajai prasībai minēto pantu interpretēt šauri.
Šādos apstākļos uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka saistībā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanu, ja atbildētājs prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu norāda uz
lex causae
normu, saskaņā ar kuru šis akts ir apstrīdams tikai šajā tiesību normā paredzētajos apstākļos, šim atbildētājam ir jānorāda uz šo apstākļu neesamību un jāsniedz par to pierādījumi.
Par ceturto jautājumu
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[..] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]” papildus
lex causae
normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, attiecas uz visām šī tiesību akta normām un vispārējiem principiem.
Šajā ziņā no šī sprieduma 19. punkta izriet, ka minētās regulas 13. panta mērķis ir aizsargāt tiesisko paļāvību personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, – paredzot, ka uz šo aktu pat pēc maksātnespējas procedūras sākšanas turpinās attiekties
lex causae
. Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 22. punkta, piemērojot šo 13. pantu par labu šādam labuma guvējam, ir jāņem vērā visi šīs lietas apstākļi.
Mērķis aizsargāt tiesisko paļāvību, kā arī nepieciešamība ņemt vērā visus šīs lietas apstākļus liek minētās regulas 13. pantu interpretēt tādējādi, ka minētajam labuma guvējam ir jāsniedz pierādījumi, ka attiecīgais akts nav apstrīdams, nedz pamatojoties uz
lex causae
normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, nedz arī uz
lex causae
normām kopumā.
Pirmkārt, Regulas Nr. 1346/2000 13. panta formulējums skaidri apstiprina šādu interpretāciju, ņemot vērā, ka tajā personai, kura guvusi labumu no akta, kas rada kaitējumu, ir noteikts pienākums sniegt pierādījumus par to, ka šis akts nav apstrīdams “nekādiem līdzekļiem”. Otrkārt, nevar pastāvēt tiesiskā paļāvība uz to, ka akts, kas ir apstrīdams, pamatojoties uz
lex causae
normu vai vispārēju principu, pēc maksātnespējas procedūras sākšanas tiks izvērtēts vienīgi attiecībā uz
lex causae
normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā.
Šādos apstākļos uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[..] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]” papildus
lex causae
normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, attiecas uz visām šī tiesību akta normām un vispārējiem principiem.
Par piekto jautājumu
Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāpierāda, ka
lex causae
kopumā neļauj apstrīdēt šo aktu. Turklāt minētā tiesa būtībā vēlas uzzināt, vai valsts tiesa, kurā celta šāda prasība, ja šī tiesa uzskata, ka atbildētājs ir sniedzis pietiekamus paskaidrojumus, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāsniedz pierādījumi par
lex causae
normu vai principu, atbilstoši kuriem minētais akts var tikt apstrīdēts.
Pirmām kārtām attiecībā uz jautājumu par to, vai saistībā ar minētā 13. panta piemērošanu atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāpierāda, ka
lex causae
kopumā neļauj apstrīdēt apstrīdēto aktu, ir jāatgādina – kā izriet no šī sprieduma 31. punkta, šim atbildētājam ir jānorāda uz to, ka nav apstākļu, kuri ļautu apstrīdēt šo aktu, pamatojoties uz
lex causae
, un jāsniedz par to pierādījumi.
Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā
lex causae
normas, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, nav nošķirtas no
lex causae
normām un principiem, kas piemērojami citās jomās, bet ir paredzēts, ka minētajam atbildētājam ir jāsniedz pierādījumi, ka attiecīgais akts nevar tikt apstrīdēts “nekādiem līdzekļiem”. Tātad no šī panta formulējuma skaidri izriet, ka tas ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajam atbildētājam ir jāpierāda, ka
lex causae
kopumā neļauj apstrīdēt šo aktu.
Šis secinājums atbilst arī šī sprieduma 18. punktā atgādinātajam principam, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē šauri. Pretēja interpretācija, saskaņā ar kuru pienākums pierādīt, ka
lex causae
nav nekādu normu vai principu, kas pieļautu apstrīdēšanu, ir noteikts pusei, kura prasa apstrīdēšanu, pārmērīgi atvieglotu atsaukšanos uz šo tiesību normu un padarītu tās piemērojamību ļoti plašu.
Turklāt tikai šāds secinājums atbilst šī sprieduma 19. punktā atgādinātajam minētā 13. panta mērķim aizsargāt tiesisko paļāvību personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, paredzot, ka uz šo aktu turpinās attiekties tiesības, kas tam bija piemērojamas dienā, kad tas tika sagatavots. Minētajā dienā uz šo aktu attiecās
lex causae
kopumā, kas piemērojams ārpus maksātnespējas procedūras, jo saskaņā ar Tiesas judikatūru minētais 13. pants principā nav piemērojams juridiskajiem aktiem, kas tiek pieņemti pēc maksātnespējas procedūras sākšanas (skat. spriedumu Lutz,
C‑557/13
,
EU:C:2015:227
,
36.
punkts).
Otrām kārtām attiecībā uz jautājumu par to, vai valsts tiesa, kurā celta prasība par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu, ja šī tiesa uzskata, ka atbildētājs ir sniedzis pietiekamus paskaidrojumus, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāsniedz pierādījumi par
lex causae
normu vai principu, atbilstoši kuriem šis akts var tikt apstrīdēts, – ir jānorāda, ka no šī sprieduma 25. punkta izriet, ka šim atbildētājam ir jāsniedz pierādījumi par to, ka minētais akts nav apstrīdams.
Turklāt no šī sprieduma 27.–29. punkta izriet, – tā kā Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā nav ietvertas normas konkrēti par pierādījumu sniegšanas noteikumiem, pierādīšanas līdzekļiem, kas ir pieņemami kompetentajā valsts tiesā, vai principiem, kas reglamentē to, kā šī tiesa izvērtē tai iesniegtajiem pierādījumiem piemītošo pierādījumu spēku, šādi noteikumi ir jāparedz katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, bet ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi. Efektivitātes principam neatbilst tādi valsts noteikumi par pierādīšanu, kuros ir pārmērīgi zemas prasības [un] kurus piemērojot praksē tiktu mainīts pierādīšanas pienākums.
No tā izriet, ka kompetentā valsts tiesa var uzskatīt, ka pierādījumi par
lex causae
normu vai principu, atbilstoši kuriem šis akts var tikt apstrīdēts, pieteikuma iesniedzējam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāsniedz tikai tad, ja šī tiesa uzskata, ka atbildētājs sākotnēji attiecībā uz noteikumiem, kas parasti ir piemērojami saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām, ir faktiski pierādījis, ka atbilstoši
lex causae
attiecīgais akts nav apstrīdams. Tomēr tādu kritēriju noteikšana saskaņā ar efektivitātes un līdzvērtības principiem – kuri ļautu izvērtēt, vai pieteikuma iesniedzējs faktiski ir sniedzis šos pierādījumus, – ir attiecīgās dalībvalsts procesuālās autonomijas jautājums.
Šādos apstākļos uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāpierāda, ka
lex causae
kopumā neļauj apstrīdēt minēto aktu. Valsts tiesa, kurā celta šāda prasība, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam būtu jāsniedz pierādījumi par to, ka pastāv
lex causae
norma vai princips, atbilstoši kuriem minētais akts var tikt apstrīdēts, tikai tad, ja saskaņā ar šīs tiesas viedokli atbildētājs sākotnēji attiecībā uz normām, kas parasti ir piemērojamas saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām, ir faktiski pierādījis, ka atbilstoši
lex causae
attiecīgais akts nav apstrīdams.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

1)
Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanai ir izvirzīts nosacījums, ka attiecīgais akts nevar tikt apstrīdēts, pamatojoties uz tiesību aktu, kurš šim aktam ir piemērojams (
lex causae
), ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus;

2)
saistībā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanu, ja atbildētājs prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu norāda uz tiesību akta, kurš šim aktam ir piemērojams (
lex causae
), normu, saskaņā ar kuru šis akts ir apstrīdams tikai šajā tiesību normā paredzētajos apstākļos, šim atbildētājam ir jānorāda uz šo apstākļu neesamību un jāsniedz par to pierādījumi;

3)
Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[..] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]” papildus tiesību akta, kurš šim aktam ir piemērojams (
lex causae
), normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, attiecas uz visām šī tiesību akta normām un vispārējiem principiem;

4)
Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāpierāda, ka tiesību akts, kurš šim aktam ir piemērojams (
lex causae
), kopumā neļauj apstrīdēt minēto aktu. Valsts tiesa, kurā celta šāda prasība, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam būtu jāsniedz pierādījumi par to, ka minētajā tiesību aktā ir norma vai princips, atbilstoši kuriem minētais akts var tikt apstrīdēts, tikai tad, ja saskaņā ar šīs tiesas viedokli atbildētājs sākotnēji attiecībā uz normām, kas parasti ir piemērojamas saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām, ir faktiski pierādījis, ka atbilstoši minētajam tiesību aktam attiecīgais akts nav apstrīdams.

[Paraksti]
(
*
)   Tiesvedības valoda – somu.