CELEX: 62012TJ0272
Konkurence
Administratīvais process
Lēmums, ar ko konstatēts prasītāju atteikums pakļauties pārbaudei un uzlikts naudas sods
Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunkts
Nevainīguma prezumpcija
Tiesības uz aizstāvību
Samērīgums
Pienākums norādīt pamatojumu

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 20. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir noteikts, ka “amatpersonas un citas pavadošās personas, kuras Komisija pilnvarojusi veikt pārbaudi, ir tiesīgas jebkādā veidā ņemt vai iegūt šo grāmatvedības dokumentu vai citu [darījumu] dokumentu izvilkumu kopijas”.
Minētās regulas 20. panta 4. punktā ir noteikts:
“Uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām jāpakļaujas pārbaudēm, kas pieprasītas ar Komisijas lēmumu. Lēmumā nosaka pārbaudes priekšmetu un mērķi, nozīmē datumu, kurā tā sāksies, norāda uz sodiem, kas paredzēti 23. un 24. pantā, un uz tiesībām lēmumu pārskatīt Eiropas Kopienu Tiesā. [..]”
Saskaņā ar šīs regulas 23. panta 1. punkta c) apakšpunktu “Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus], kas nepārsniedz 1 % no kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, ja tīši vai nolaidības dēļ [..] tās pārbaudēs, kas paredzētas 20. pantā, uzrāda pieprasītos grāmatvedības dokumentus un citus dokumentus, kas saistīti ar uzņēmējdarbību, nepilnīgā veidā vai atsakās pakļauties pārbaudēm, kas pieprasītas ar lēmumu saskaņā ar 20. panta 2. punktu”.
Tiesvedības priekšvēsture
Ar 2009. gada 16. novembra lēmumu Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. pantu pieprasīja pārbaudi
Energetický a průmyslový holding a.s
. (turpmāk tekstā – “
EPH
”) un tās kontrolēto uzņēmumu telpās. Pārbaude attiecībā uz
EPH
un
EP Investment Advisors s.r.o
. (turpmāk tekstā – “
EPIA
”),
EPH
pilnībā piederošu meitasuzņēmumu (turpmāk tekstā abi kopā – “prasītājas”), sākās 2009. gada 24. novembrī plkst. 9.30 abu minēto sabiedrību kopējās telpās, kas atrodas Prāgā (Čehijas Republika) kādas ēkas piektajā stāvā. Pēc iepazīšanās ar šo lēmumu par pārbaudi prasītājas paziņoja, ka pret to neiebilst.
Pārbaudi veica septiņi Komisijas pārstāvji un četri Čehijas Republikas Konkurences aizsardzības biroja pārstāvji. Šī komanda lēmumu par pārbaudi, kā arī paskaidrojošās piezīmes paziņoja
J
.,
EPIA
izpilddirektoram un
EPH
valdes loceklim.
N
., pārbaudes komandas loceklis, lūdza
J
. aprakstīt prasītāju organizāciju un sazināties ar personu, kura ir atbildīga par informātikas dienestu.
N
. arī informēja
J
., ka informātikas dienestam vajadzēs identificēt un bloķēt viņa e‑pasta kontu, kā arī trīs citu darbinieku, kas tāpat kā
J
. šajā sabiedrībā ieņēma vadošos amatus, proti,
K
.,
S
. un
M
. e‑pasta kontus. Viņš arī norādīja, ka šiem četriem e‑pasta kontiem ir jāizveido jauna parole, kuru zinātu tikai Komisijas inspektori, lai tiem vienīgajiem pārbaudes laikā būtu pieeja minētajiem e‑pasta kontiem.
Pārbaudes brīdi prasītājām nebija atsevišķa informātikas departamenta.
J&T Banka
, kas bija
EPH
agrākā mātesuzņēmuma, proti,
J&T Finance Group
, meitasuzņēmums, sniedza informātikas pakalpojumus prasītājām uz laiku, līdz tās pēc to pārdošanas 2009. gada 8. oktobrī nomainīja savas telpas. Lai pārvaldītu prasītāju e‑pasta kontus, informātikas departaments, kurš atradās prasītāju ēkas trešajā stāvā, izmantoja
J&T Finance Group
serveri. Šo departamentu, kurš sastāvēja no astoņiem darbiniekiem, vadīja
H
. Visi šie darbinieki strādāja vienīgajā un tajā pašā informātikas zālē, kurā atradās viņu darba vieta.
Elektroniskās vēstules, kas tika sūtītas uz
EPIA
e‑pasta kontiem, gāja caur
J&T Finance Group
serveri, pirms tās tika pārsūtītas uz atsevišķiem kontiem. Tāpat tas bija attiecībā uz
EPH
, ciktāl personas, kas strādāja pie prasītājām, izmantoja tikai vienu e‑pasta kontu, kas bija kopīgs abām sabiedrībām. Tā bija iepriekš 6. punktā minēto darbinieku gadījumā, kuriem katram savu darba pienākumu pildīšanas vajadzībām pie abām prasītājām sabiedrībām bija tikai viens e‑pasta konts.
Pārbaudes pirmajā dienā, tiekoties ar
N
.,
J
. nozīmēja
H
. kā atbildīgo par prasītāju informātikas dienestu. Pēc tam, kad
J
. bija izsaucis
H
., lai viņš atbildētu uz jautājumiem par informātiku,
H
. tikās ar
D
., Komisijas inspektoru, kurš bija atbildīgs par informātikas tehnoloģijām. Šīs sanāksmes laikā aptuveni plkst. 11.30
D
. pieprasīja
H
. bloķēt četru personu, kuras ieņēma vadošos amatus, e‑pasta kontus, līdz tiks izdots jauns Komisijas inspektoru rīkojums, konti tika bloķēti plkst. 12.00. Pēc tam plkst. 12.30
Ko
., informātikas dienesta darbinieks, informātikas zālē nomainīja e‑pasta kontu paroles, piedaloties
H
. un
D
.
Ap plkst. 14.00 šajā pašā dienā
M
., kurš strādāja no savām mājām, piezvanīja uz informātikas dienestu, lai pateiktu, ka viņš nevar piekļūt savam e‑pasta kontam.
Šp
., viens no
H
. padotajiem, atbildēja uz šo zvanu un atjaunoja
M
. paroli, lai viņš no jauna varētu lietot savu e‑pasta kontu.
2009. gada 25. novembrī, proti, pārbaudes otrajā dienā,
D
., pirms konstatējot, ka šī konta parole bija aizstāta ar citu, veltīgi mēģināja piekļūt
M
. e‑pasta kontam.
D
. pieprasīja šo paroli nomainīt vēlreiz, lai no jauna bloķētu minēto kontu un ļautu inspektoriem to pārbaudīt.
Šajā pašā dienā Komisija sagatavoja protokolu, kurā tostarp bija norādīts:
“Otrdien, 24. novembrī ap plkst. 11.30 Komisija pieprasīja [
H
.] nomainīt četru personu, proti, [
K., J., S
. un
M
.], e‑pasta kontu
Active Directory
paroli. [
H
.] tika skaidri norādīts, ka piekļuvei attiecīgajiem kontiem pārbaudes laikā bija jābūt bloķētai vai vismaz līdz brīdim, kad inspektori uzņēmumiem norādīs, ka paroles var mainīt. Paroles pēc
H
. pieprasījuma nomainīja [
Ko
.], un šiem e‑pasta kontiem tika piešķirta cita parole, ko zināja vienīgi Komisijas inspektori.
Šajā pašā dienā ap plkst. 14.00 [
Šp
.], informātikas departamenta darbinieks, nomainīja [
M
.] e‑pasta konta paroli pēc [
M
.] pieprasījuma.
[
H
.] arī apgalvo, ka [..] 26. novembrī ap plkst. 12.00 [viņš] informēja Komisijas inspektorus, ka trešdien 25. novembrī viņš pēc [
J
.] pieprasījuma pieprasīja ārējam informātikas departamentam bloķēt visas elektroniskās vēstules, kas tika sūtītas uz šiem četriem kontiem [..]
[
H
.] apgalvo, ka visa minētā informācija ir patiess faktu atspoguļojums.
Uzņēmums līdz 2009. gada 1. decembrim var paziņot labojumus, grozījumus vai papildinājumus šiem paskaidrojumiem.”
Šo protokolu parakstīja inspektori, no vienas puses, un
H
., no otras puses.
2009. gada 26. novembrī, proti, pārbaudes trešajā dienā, plkst. 12.00 Komisijas inspektori, pārbaudot
J
. e‑pasta kontu, konstatēja, ka viņa ienākošo vēstuļu pastkastītē nebija nevienas jaunas elektroniskās vēstules.
H
. inspektoriem paskaidroja, ka pārbaudes otrajā dienā ap plkst. 12.00 viņš pēc
J
. pieprasījuma lika informātikas departamentam nepieļaut elektronisko vēstuļu, kas bija adresētas četru personu, kuras ieņēma vadošos amatus, kontiem, pārsūtīšanu uz to attiecīgajām ienākošo vēstuļu pastkastītēm. Līdz ar to ienākošās elektroniskās vēstules palika
J&T Finance Group
serverī un netika pārsūtītas uz to adresātu ienākošo vēstuļu pastkastītēm.
Viņam vēlāk tika apgalvots, ka šis pasākums attiecas tikai uz
J
. kontu, nevis citu personu, kas ieņēma vadošos amatus, kontiem.
2010. gada 17. maijā Komisija nolēma uzsākt lietu pret
EPH
un
J&T Investment Advisors s.r.o
. (
EPIA
priekštecis), lai pieņemtu lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 VI nodaļu par atteikumu pakļauties pārbaudei un par pieprasīto darījumu dokumentu uzrādīšanu nepilnīgā veidā. Lēmumi uzsākt šo lietu sabiedrībām tika paziņoti 2010. gada 19. maijā.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktu Komisija 2010. gada 8. septembrī nosūtīja prasītājām informācijas pieprasījumu, uz kuru tās atbildēja 2010. gada 22. septembrī.
2010. gada 23. septembrī Komisija ar prasītājām noturēja “informatīvu sanāksmi”, kuras laikā prasītājas varēja izteikt savus apsvērumus.
2010. gada 22. decembrī Komisija nosūtīja prasītājām paziņojumu par iebildumiem par iespējamo pārkāpumu Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
2011. gada 17. februārī prasītājas iesniedza savus apsvērumus par paziņojumu par iebildumiem. Uzklausīšana notika 2011. gada 25. martā.
2011. gada 1. aprīlī Komisija no jauna nosūtīja prasītājām informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, lai saņemtu paskaidrojumus par uzklausīšanas laikā sniegto informāciju. Prasītājas uz šo pieprasījumu atbildēja 2011. gada 14. aprīlī, tostarp sniedzot jaunu informāciju par viena e‑pasta konta atbloķēšanu.
2011. gada 16. jūnijā Komisija nosūtīja prasītājām jaunu informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, uz kuru tās atbildēja 2011. gada 22. jūnijā. Šajā atbildē prasītājas tostarp norādīja, ka
EPH
kopējais apgrozījums 2010. gadā bija EUR 990 700 000.
2011. gada 23. jūnijā prasītājas citas “informatīvās sanāksmes” laikā tika informētas par Komisijas sākotnējo nostāju pēc uzklausīšanas un prasītāju rakstveida paziņojumiem.
2011. gada 19. jūlijā Komisija nosūtīja prasītājām papildu paziņojumu par iebildumiem, minot papildelementus attiecībā uz vienu no iebildumiem, proti, attiecībā uz e‑pasta konta atbloķēšanu.
2011. gada 12. septembrī prasītājas iesniedza savus apsvērumus par papildu paziņojumu par iebildumiem. Uzklausīšana notika 2011. gada 13. oktobrī.
2012. gada 28. martā Komisija pieņēma Lēmumu C(2012) 1999, galīgā redakcija, attiecībā uz Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas procedūru (atteikums pakļauties pārbaudei) (Lieta COMP/39793 –
EPH
un citi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura rezolutīvā daļa ir izteikta šādi:
“1. pants
EPH
un
EPIA
atteicās pakļauties pārbaudei saskaņā ar Regulas [..] Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu, kas no 2009. gada 24. līdz 26. novembrim notika to telpās, aiz neuzmanības atļaujot piekļuvi bloķētam e‑pasta kontam un ar nodomu novirzot elektroniskās vēstules uz serveri, kas ir pārkāpums šīs pašas regulas 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
2. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu uzlikt
EPH
un
EPIA
kopīgi un solidāri naudas sodu EUR 2 500 000 apmērā [..].”
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 12. jūnijā, prasītājas cēla šo prasību.
Saskaņā ar tiesneša referenta ziņojumu Vispārējā tiesa (sestā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto organizatorisko procedūras pasākumu ietvaros uzdeva Komisijai rakstveida jautājumu, uz kuru tā atbildēja noteiktajā termiņā.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2014. gada 6. marta tiesas sēdē.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
pakārtoti atcelt uzlikto naudas sodu vai to samazināt līdz simboliskam apmēram, vai arī vismaz samazināt to būtiski;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību pilnībā;
—
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Lai pamatotu savu prasību, prasītājas izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, otrais pamats attiecas uz konstatējuma, ka tās esot atteikušās pakļauties pārbaudei, kļūdaino raksturu, trešais pamats attiecas uz nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, un ceturtais – uz samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu.
Vispirms ir jāizvērtē otrais pamats attiecībā uz strīdīgā pārkāpuma konstatēšanu. Pēc tam kopā ir jāizvērtē pirmais un trešais pamats, kuri attiecas uz administratīvā procesa norisi. Visbeidzot ir jāizvērtē ceturtais pamats attiecībā uz naudas soda apmēra aprēķinu.
Par otro pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta kļūdainu piemērošanu
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatēto pārkāpumu – šajā gadījumā atteikšanos pakļauties pārbaudei – veido, pirmkārt, tas, ka aiz neuzmanības tika piešķirta piekļuve bloķētam e‑pasta kontam, un, otrkārt, ienākošās elektroniskās vēstules ar nodomu tika novirzītas uz serveri. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka pārkāpuma konstatēšana ir balstīta uz tiešiem un objektīviem pierādījumiem, proti, protokolu (izklāstīts iepriekš 12. punktā) un
M
. e‑pasta konta “lietošanas žurnālu” (apstrīdētā lēmuma 28. un 33. apsvērums). Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem, prasītājas norādīja, ka tās neapstrīd protokola saturu. Tās nekad nav apstrīdējušas “lietošanas žurnāla” pierādījumu vērtību. Līdz ar to ir skaidrs, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka, pretēji inspektoru norādījumiem,
M
. varēja piekļūt savam e‑pasta kontam pārbaudes laikā un ka pēc viņa pieprasījuma tika bloķēta ienākošo elektronisko vēstuļu nosūtīšana uz viņa e‑pasta kontu.
Tomēr ar šo pamatu prasītājas apgalvo, ka Komisija no tiesību viedokļa neesot pietiekami pierādījusi, ka no tām pārmestajiem apstākļiem izriet inspektoru pieprasīto darījumu dokumentu uzrādīšana nepilnīgā veidā, līdz ar to tām nevarot pārmest atteikšanos pakļauties pārbaudei. Pēc prasītāju domām, rīcība, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, izrietot vienīgi no nejauša uzmanības trūkuma un tā neesot ne neuzmanība, ne arī rīcība ar nodomu. Līdz ar to apstrīdētais lēmums esot jāatceļ.
Komisija apstrīd prasītāju izvirzītos argumentus.
Vispirms ir jāatgādina, kā tas arī izriet no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta formulējuma, ka Komisija var uzlikt naudas sodu, ja uzņēmumi tīši vai nolaidības dēļ atsakās pakļauties pārbaudēm. Šis ir viens no gadījumiem, kuros atbilstoši šai tiesību normai var tikt uzlikts naudas sods. Saskaņā ar judikatūru Komisijai ir pienākums pierādīt šādu atteikumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 22. novembris,
E.ON Energie
/Komisija, C‑89/11 P, Krājums,
EU:C:2012:738
, 71. punkts). Līdz ar to ir jāizvērtē, vai saskaņā ar prasītāju argumentāciju šie pierādījumi no tiesību viedokļa pietiekami pierāda tāda pārkāpuma konstatējumu, kāds izriet no apstrīdētā lēmuma.
Par aiz neuzmanības piešķirtu atļauju piekļūt bloķētam e‑pasta kontam
Ir jākonstatē, ka – un prasītājas to neapstrīd –
M
. e‑pasta konts, ko pārbaudīja inspektori, nebija to pilnīgā kontrolē un tas tā bija jau kopš pirmās pārbaudes dienas. Turklāt tas, ka
M
. bija piekļuve savam kontam, tika atklāts tikai tad, kad
D
. šim kontam mēģināja piekļūt otrajā pārbaudes dienā. Līdz ar to ar apstākli vien, ka inspektoriem – kā tas bija pieprasīts – nebija ekskluzīvas piekļuves
M
., kas ir viena no četrām personām, kurš ieņēma vadošo amatu un kuram tika pieprasīts savu kontu bloķēt, e‑pasta kontam (skat. iepriekš 12. punktu), pietiek, lai strīdīgo pārkāpumu varētu uzskatīt par atteikšanos pakļauties pārbaudei.
Pirmkārt, prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru Komisija esot pieļāvusi kļūdu, par aiz neuzmanības izdarītu pārkāpumu kvalificējot apstākli, ka tika piešķirta atļauja piekļūt bloķētam kontam, neatkarīgi no tā, vai ar elektroniskajām vēstulēm tika izdarītas kādas darbības vai arī tās tika vienkārši izdzēstas, nevar atbalstīt. No apstrīdētā lēmuma 28. apsvēruma izriet, ka ne tikai
H
. protokolā bija apstiprinājis, ka pārbaudes laikā tika piešķirta piekļuve attiecīgajam kontam, bet arī ka “inspektori turklāt esot iesnieguši uzskaitījumu ar sarakstēm, kas esot notikušas [
M
.] e‑pasta kontā”, un ka no “lietošanas žurnāla var secināt, ka [
M
.] e‑pasta konts tika lietots bez pārtraukuma no [pārbaudes] pirmās dienas plkst. 14.50 līdz otrās dienas plkst. 13.05”. Kā tas izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, Komisijai ir pienākums pierādīt, ka piekļuve tika piešķirta
M
. bloķētā e‑pasta konta datiem, bet tai nav jāpierāda, ka ar šiem datiem tika izdarītas darbības vai arī ka tie tika dzēsti (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 15. decembris,
E.ON Energie
/Komisija, T‑141/08, Krājums,
EU:T:2010:516
, 85. un 86. punkts).
Šādā kontekstā prasītājas neapgalvo, ka
M
. kontā esošie dati bija pilnīgi, kad inspektori to pārbaudīja. Turpretī tās izvirza tehniska rakstura argumentus par elektronisko datņu “izturību” un to automātisku dublēšanu serverī, lai apgalvotu, ka nav notikusi nepakļaušanās pārbaudei, jo dati tika saglabāti to serverī. Šo argumentāciju nevar pieņemt, jo šajā gadījumā atteikšanās pakļauties pārbaudei bija pierādīta, jo inspektoriem nebija ekskluzīvas piekļuves
M
. kontam (skat. iepriekš 38. punktu).
Pieņemot, ka tas ir pierādīts, apstāklim, ka attiecīgās elektroniskās datnes, proti, no
M
. konta saņemtās vai nosūtītās elektroniskās vēstules, jebkurā brīdī bija pieejamas inspektoriem, izmantojot serveri, nav nozīmes, jo Komisijai nebija pienākuma izmeklēt iespēju, ka šīs datnes varētu būt saglabātas ārpus tā e‑pasta konta, kura bloķēšanu tie bija pieprasījuši pārbaudes sākumā. Inspektoriem bija jāspēj iegūt pierādījumi, vai tie būtu papīra vai elektroniskā formā, vietā, kurā tie parasti atradās, šajā gadījumā
M
. kontā, un prasītājas to nevarēja traucēt (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 26. oktobris,
CNOP
un
CCG
/Komisija, T‑23/09, Krājums,
EU:T:2010:452
, 69. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā prasītāju argumentam, saskaņā ar kuru
M
. bija piekļuve savam kontam no tālienes, kas viņam neļautu mainīt viņa datora cietajā diskā noglabātos datus, arī nav nozīmes.
Tāpat tas ir attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai esot bijis jāpārbauda, kurā brīdī serverī tika noglabāta pēdējā kopija, lai noteiktu, vai konta satura pārbaudei faktiski tika radīts šķērslis. Komisijai nebija nekāda pienākuma veikt šādu pārbaudi (skat. iepriekš 39. punktu). Turklāt prasītāju izvirzītais apstāklis, ka Komisija kādā iepriekšējā lietā esot rīkojusies citādi, atgūstot izdzēstās datnes, pats par sevi nevar Komisijai uzlikt šādu pienākumu šajā lietā un nevar nozīmēt, ka Komisija pret prasītājām ir izturējusies neobjektīvi.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija no tiesību viedokļa neesot pamatoti pierādījusi, ka prasītājas ir pieļāvušas neuzmanību attiecībā uz piekļuvi bloķētam kontam. Šis arguments attiecas uz apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumu, saskaņā ar kuru “[
H
.] bija pienākums nekavējoties informēt savus padotos, tostarp [
Šp
.], par instruktoru dotajiem rīkojumiem un nodrošināt, ka šie rīkojumi tiek stingri ievēroti”, un “apstāklis, ka viņš šādi nerīkojās, liecina par to, ka pārkāpums tika izdarīts aiz neuzmanības”.
Pirmām kārtām, pieņemot, ka tas ir pierādīts, apstāklim, ka
M
. nezināja, ka viņa konts ir bloķēts un ka notika pārbaude, kā to apgalvo prasītājas, nav nozīmes, jo neuzmanības konstatēšana ir balstīta uz
H
. bezdarbību. Tādējādi, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 73. punkta, “tā kā Komisijas inspektors bija atsevišķi un detalizēti informējis [
H
.] – kā informātikas departamenta vadītāju –, tad tieši [
H
.] bija pienākums nekavējoties informēt savus informātikas dienesta padotos par viņu pienākumiem [bloķēt e‑pasta kontus] un to īstenošanas veidu informātikas jomā [..], lai novērstu no Regulas Nr. 1/2003 izrietošo procesuālo pienākumu pārkāpumu”. Prasītājas tiesas sēdē norādīja, ka tās neapstrīd protokola saturu. Tās arī neapgalvoja, ka šis notikums esot atgadījies “tīras nejaušības” dēļ, jo
H
. patiesi bija saņēmis norādījumus, ka četriem inspektoru identificētajiem e‑pasta kontiem bija jābūt bloķētiem visu pārbaudes laiku un ka tiem šie norādījumi bija jāpilda saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu.
Turklāt prasītājas nevar
H
. bezdarbību attiecināt uz inspektoru rūpības trūkumu, proti, pārmest inspektoriem, ka viņi nebija adekvāti informējuši prasītājas par to pienākumiem un sankcijām inspektoru rīkojumu nepildīšanas gadījumā. Faktiski, tā kā Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta mērķis ir ļaut Komisijai veikt pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma uzņēmumos, kuri tiek turēti aizdomās par LESD 101. un 102. panta pārkāpumiem, ja pamatots lēmums par pārbaudi ir ticis pienācīgi paziņots attiecīgajai personai šajos uzņēmumos, Komisijai pamatlietas apstākļos ir jāspēj veikt pārbaudi bez pienākuma informēt katru attiecīgo personu par tās pienākumiem. Šāds pienākums kavētu pārbaudi, kuras ilgums ir stingri ierobežots. Tiesas sēdē prasītājas apgalvoja, ka
J
. un
H
. – attiecīgi likumīgā pārstāvja un informātikas dienesta direktora statusā – bija attiecīgās personas, kuras varēja saņemt norādījumus no Komisijas inspektoriem. Ir jākonstatē, ka, tā kā lēmums par pārbaudi attiecīgajām personām bija paziņots pārbaudes sākumā, prasītājām bija jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu inspektoru rīkojumus, kā arī nodrošinātu, ka personas, kuras var rīkoties uzņēmumu vārdā, nerada šķērsli šo rīkojumu izpildei (pēc analoģijas skat. spriedumu
E.ON Energie
/Komisija, minēts 39. punktā,
EU:T:2010:516
, 260. punkts).
Otrām kārtām ir jānoraida arī replikā izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru
H
. bija neatkarīgas sabiedrības darbinieks un tātad viņam nebija tiesību rīkoties prasītāju vārdā. No apstrīdētā lēmuma izriet un prasītājas to neapstrīd, ka
J
. inspektoriem bija norādījis
H
. kā atbildīgo par prasītāju informātikas dienestu no paša pārbaudes sākuma (apstrīdētā lēmuma 22. apsvērums). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisijas pilnvaru piemērot uzņēmumam sankcijas pārkāpuma izdarīšanas gadījumā priekšnoteikums ir tikai personas, kas ir vispārīgi tiesīga rīkoties uzņēmuma rēķina, pārkāpjoša rīcība (skat. spriedumu
EON Energie
/Komisija, minēts 39. punktā,
EU:T:2010:516
, 258. punkts un tajā minētā judikatūra).
Trešām kārtām ir jānorāda, ka Komisijas “subjektīvi secinājumi” par
Šp
. zināšanām, kurus apstrīd prasītājas, būtībā ir paziņojumā par iebildumiem norādītie secinājumi, kuri netika minēti apstrīdētajā lēmumā. Līdz ar to prasītāju argumentiem par šo jautājumu katrā ziņā nav nozīmes (skat. iepriekš 44. punktu), jo neuzmanības konstatēšana ir balstīta uz
H
. bezdarbību, nevis
Šp
. zināšanām.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka Komisija šajā gadījumā ir pamatoti uzskatījusi, ka atļauja piekļūt bloķētam e‑pasta kontam tika piešķirta aiz neuzmanības.
Par ienākošo elektronisko vēstuļu apzinātu novirzīšanu uz serveri
Prasītājas apgalvo, ka Komisija no tiesību viedokļa neesot pietiekami pierādījusi apstākļus, kas veido Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu attiecībā uz ienākošo elektronisko vēstuļu novirzīšanu, kura, iespējams, esot ierobežojusi inspektoru piekļuves apjomu uz būtisku pārbaudes laiku.
Pirmkārt, ir jānoraida prasītāju apgalvojumi, saskaņā ar kuriem
J
. kontam adresētās elektroniskās vēstules turpināja tikt pārsūtītas uz serveri un saglabātas šajā ierīcē, kas jebkurā brīdī bija pieejama inspektoriem, ja viņi vēlējās šīs vēstules pārbaudīt. Faktiski inspektoriem bija jāspēj piekļūt visām elektroniskajām vēstulēm, kas parasti atradās
J
. ienākošo vēstuļu pastkastītē, kura bija izmeklēšanas priekšmets, un viņiem nebija pienākuma šos datus meklēt cituviet, lai īstenotu savu pārbaudi (skat. iepriekš 40. punktu).
Vispirms prasītājas neapstrīd, ka, pretēji inspektoru norādījumiem, šīs elektroniskās vēstules tika novirzītas no
J
. konta pēc viņa pieprasījuma. Turklāt, kā tas izklāstīts iepriekš 38.–42. punktā, tā kā Komisija, pamatojoties uz neapstrīdētiem pierādījumiem, bija pierādījusi, ka pārbaudes laikā elektroniskās datnes
J
. kontā tika uzrādītas nepilnīgi, tai nebija jāpārbauda, vai iztrūkstošie dati varēja atrasties cituviet prasītāju informātikas sistēmā. Tādējādi, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 57. punkta,
J
. dotais rīkojums novirzīt uz serveri visas četru personu, kuras pie prasītājām ieņēma vadošos amatus, kontos ienākošās jaunās elektroniskās vēstules un tas, ka informātikas departaments šo rīkojumu īstenoja, notika, Komisijas inspektorus par to iepriekš nebrīdinot. Inspektori atklāja, ka viņiem pārbaudes laikā nebija piekļuves visām elektroniskajām vēstulēm
J
. kontā, lai gan viņi bija pieprasījuši ekskluzīvu piekļuvi minētajam kontam jau no paša pārbaudes sākuma (skat. iepriekš 12. punktu). Visbeidzot, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, prasītāju argumentam, ka Komisija nevarēja nezināt, ka dati varētu atrasties serverī, nav nozīmes.
Pakārtoti no Komisijas pārbaudes, kas attiecās uz izmeklēšanu informātikas jomā, ziņojuma 2. pielikuma izriet, ka inspektori šajā gadījumā mēģināja atjaunot dažas elektroniskās datnes, bet rezultāts bija “dīvains”, un ka liels skaits dokumentu joprojām trūka. Līdz ar to prasītāju arguments, ka datiem, kas bija lēmuma par pārbaudi priekšmets, inspektori jebkurā brīdī varēja piekļūt, izmantojot serveri, ir jānoraida kā nepamatots.
Vēl ir jāuzsver, ka pienākuma sadarboties pārbaudes laikā kontekstā no judikatūras izriet, ka uzņēmumam, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana, ir jāiesniedz Komisijai, ja tā to pieprasa, tā rīcībā esošie dokumenti, kas attiecas uz izmeklēšanu, pat ja Komisija tos var izmantot, lai konstatētu pārkāpumu (šajā ziņā skat. Padomes 1962. gada 6. februāra Regulu Nr. 17, Pirmā regula par [EKL 81. un 82.] panta īstenošanu (
OV 1962, 13, 204. lpp.
), spriedumu, 2006. gada 29. jūnijs, Komisija/
SGL Carbon
,
C-301/04 P,
EU:C:2006:432
, 44. lpp.
). Līdz ar to prasītājas nevar atsaukties tikai uz to, ka inspektori esot varējuši attiecīgos datus atrast cituviet viņu telpās, jo prasītājām bija pienākums
J
. elektroniskās vēstules nodot inspektoru rīcībā. Turklāt, lai piemērotu Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunktu, pietiek, ka lēmums par izmeklēšanu attiecas uz novirzītajām elektroniskajām vēstulēm, ko prasītājas neapstrīd.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru elektroniskās vēstules esot tikušas novirzītas tikai ļoti īsu brīdi pārbaudes laikā un tātad šī novirzīšana attiecoties tikai uz nelielu vēstuļu skaitu, kas nav būtiskas pārbaudei, kura ilga līdz pat 2006. gadam, ar to nevar atšķirīgi skaidrot Komisijas pierādītos faktus. Katrā ziņā, lai konstatētu attiecīgo pārkāpumu, novirzīto elektronisko vēstuļu daudzumam un svarīgumam nav nozīmes.
Tāpat arī tam, ka Komisija pēc strīdīgās pārbaudes neuzsāka procesu pret prasītājām par materiālo normu pārkāpumu LESD 101. panta izpratnē, nav nozīmes, lai pārkāpumu kvalificētu par procesuālu. Ņemot vērā to, ka šie lēmumi tiek pieņemti izmeklēšanas sākumposmā, šajā stadijā nav iespējams galīgi izvērtēt, vai lēmuma adresātu vai citu vienību veiktā darbība vai pieņemtie lēmumi var tikt kvalificēti kā uzņēmumu starpā noslēgts nolīgums, uzņēmumu apvienību pieņemts lēmums vai saskaņota darbība, kas aizliegti EKL 101. panta 1. punktā, vai arī kā EKL 102. pantā aizliegta darbība (spriedums
CNOP
un
CCG
/Komisija, minēts 41. punktā,
EU:T:2010:452
, 68. punkts).
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 75. apsvērumā minētais pieņēmums neļaujot no tiesību viedokļa pietiekami pierādīt, ka tās esot rīkojušās ar nodomu.
Šis apsvērums ir formulēts šādi:
“Attiecībā uz ienākošo elektronisko vēstuļu (pārbaudes laikā ienākošo vēstuļu) novirzīšanu no e‑pasta kontiem uz
J&T FG
serveri Komisija uzskata, ka gan [
J
.], gan [
H
.] zināja, ka viņiem bija jānodrošina, lai Komisijas inspektoriem būtu ekskluzīva piekļuve četriem norādītajiem e‑pasta kontiem, un ka tātad viņiem visā pārbaudes laikā nebija tiesību mainīt e‑pasta kontu parametrus. Netika noteikti nekādi izņēmumi attiecībā uz ienākošajām e‑pasta vēstulēm, kuras parasti būtu ienākušas e‑pasta kontos; šīs elektroniskās vēstules bija pakļautas esošajai pārbaudei, kā arī ar to saistītajām norādēm. Tātad [
J
.], kas pieprasīja [
H
.] dot rīkojumu informātikas departamentam novirzīt ienākošās vēstules, kas bija adresētas noteiktiem e‑pasta kontiem, kā arī pašam [
H
.], vajadzēja zināt, ka ar šo rīcību tiek pārkāpti
EPIA
un
EPH
pienākumi izmeklēšanas laikā. Līdz ar to (vismaz attiecībā uz [
J
.] e‑pasta kontu) ienākošās vēstules tas tika novirzītas ar nodomu.”
Ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 87. zemsvītras piezīmē Komisija ir atsaukusies uz šī lēmuma 20. un 21. apsvērumiem saistībā ar skaidrojumiem un norādēm, ko Komisijas inspektori deva
J
., kā arī
H
. Šo apsvērumu saturs būtībā ir atspoguļots iepriekš 6.–8. punktā. Ir jākonstatē, ka
H
. dotie skaidrojumi un norādes būtībā ir atspoguļotas apstrīdētā lēmuma 22. apsvērumā (skat. iepriekš 9. punktu).
Prasītājas šos apstākļus nav apstrīdējušas, un tātad tās kļūdaini apgalvo, ka Komisija ir balstījusies uz vienkāršu “pieņēmumu”. Pirmkārt,
H
. sniegtās norādes apliecina protokols (skat. iepriekš 12. punktu). Otrkārt, ir skaidrs, ka
J
. prasītāju vārdā saņēma lēmuma par pārbaudi paziņojumu un ka viņš
H
. norādīja inspektoriem kā atbildīgo par prasītāju informātikas dienestu, lai veiktu kontu bloķēšanu (skat. iepriekš 5. un 9. punktu). Gan
J
., gan
H
. tieši no inspektoriem bija saņēmuši norādes par kontu bloķēšanu, un viņiem bija pienākums iesniegt inspektoriem elektroniskos dokumentus, kas attiecas uz izmeklēšanas priekšmetu (skat. iepriekš 53. punktu). Līdz ar to Komisija, nepieļaujot kļūdu, uzskatīja, ka ienākošo elektronisko vēstuļu novirzīšana uz serveri tika izdarīta ar nodomu, ciktāl abas minētās personas bija likušas veikt un veikušas elektronisko vēstuļu novirzīšanu no
J
. konta, lai vairs nebūtu iespējams piekļūt
J
. elektroniskajām vēstulēm no viņa konta, kas acīmredzami radīja šķērsli gan viņiem dotajiem norādījumiem, gan pārbaudes mērķim.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru attiecīgās personas neesot varējušas zināt, ka ar viņu rīcību tiekot nodarīts pārkāpums, tas būtībā attiecas uz pirmo pamatu un tātad tiks izvērtēts pirmā pamata ietvaros.
Ir jākonstatē, ka attiecībā uz šo pamatu prasītājas nav iesniegušas nevienu ticamu citu apstākļu skaidrojumu, tikai to, kuru Komisija izmantojusi, lai secinātu par pārkāpuma esamību (šajā ziņā skat. spriedumu
E.ON Energie
/Komisija, minēts 37. punktā,
EU:C:2012:738
, 74.–76. punkts).
No tā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida.
Par pirmo un trešo pamatu, kuri attiecīgi ir saistīti ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu
Ar pirmo pamatu prasītājas abus starpgadījumus, kas veido attiecīgo pārkāpumu, skaidro ar Komisijas inspektoru rūpības trūkumu, un uzskata, ka to tiesības uz aizstāvību esot pārkāptas, ņemot vērā nepietiekamos norādījumus. Pēc prasītāju domām, šie starpgadījumi nebūtu notikuši, ja attiecīgās personas, proti,
J
. un
H
., kā arī viņa komanda būtu pienācīgi informēta par tās pienākumiem pārbaudes laikā un to neizpildes sekām.
Ar trešo pamatu prasītājas apgalvo, ka Komisija administratīvā procesa laikā pret prasītājām neesot bijusi objektīva, kā rezultātā apstrīdētajā lēmumā esot pieņemta pārmērīgi strikta nostāja, pārkāpjot nevainīguma prezumpcijas principu.
Komisija šos visus apgalvojumus noraida kā nepieņemamus.
Par pirmo pamatu
Vispirms ir jāatgādina, ka Regulā Nr. 1/2003 paredzētais administratīvais process, kas notiek Komisijā, iedalās divos atsevišķos un secīgos posmos, no kuriem katrs atbilst noteiktai iekšējai loģikai, proti, pirmkārt, iepriekšējās izmeklēšanas posmā un, otrkārt, posmā, kas balstīts uz sacīkstes principu. Iepriekšējās izmeklēšanas posms, kura laikā Komisija izmanto izmeklēšanas pilnvaras, kas paredzētas šajā regulā un kas noris līdz paziņojumam par iebildumiem, ir paredzēts, lai ļautu Komisijai savākt visus nozīmīgos pierādījumus, kas apstiprina vai noliedz konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, un formulēt pirmo nostāju par procedūras virzienu, kā arī turpmāko rīcību. Turpretī posms, kas balstīts uz sacīkstes principu, sākas ar paziņojuma par iebildumiem izdošanu un turpinās līdz galīgā lēmuma pieņemšanai, un tam ir jāļauj Komisijai pieņemt galīgo lēmumu par konstatēto pārkāpumu (skat. spriedumu, 2012. gada 12. decembris,
Almamet
/Komisija, T‑410/09,
EU:T:2012:676
, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izmeklēšanas pasākumi, ko Komisija ir veikusi iepriekšējās izmeklēšanas posmā, it īpaši informācijas pieprasījumi un pārbaudes pasākumi Regulas Nr. 1/2003 18. un 20. panta ietvaros, pēc sava rakstura prasa pārkāpuma apgalvojumu, un tie var būtiski ietekmēt aizdomās turēto uzņēmumu situāciju. Tātad ir svarīgi novērst, ka tiesības uz aizstāvību varētu tikt neglābjami pārkāptas šajā administratīvā procesa posmā, jo veiktajiem izmeklēšanas pasākumiem var būt izšķiroša nozīme, sniedzot pierādījumus par uzņēmumu nelikumīgu rīcību, par ko tie varētu būt atbildīgi. Līdz ar to Komisijai iespējami precīzi ir jānorāda, kas tiek izmeklēts, un elementi, uz kuriem izmeklēšana attiecas (šajā ziņā skat. spriedumu
Almamet
/Komisija, minēts 66. punktā,
EU:T:2012:676
, 26.–29. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat arī ir jānorāda, ka uz attiecīgajiem uzņēmumiem pārbaudes laikā attiecas piecu garantiju kategorijas, pirmkārt, lēmumu par pārbaudi pamatošana, otrkārt, Komisijai noteiktie ierobežojumi pārbaudes norisē, treškārt, tas, ka Komisija nevar uzspiest pārbaudes ar spēku, ceturtkārt, valsts iestāžu iesaistīšanās un, piektkārt,
a posteriori
tiesību aizsardzības līdzekļu pastāvēšana (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris,
Deutsche Bahn
u.c./Komisija, T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11, Krājums, iesniegta apelācijas sūdzība,
EU:T:2013:404
, 74. punkts). Šajā gadījumā prasītāju arguments, ka inspektori neesot pietiekami informējuši personas, uz kurām attiecas pārbaude, par viņu pienākumiem, kā arī par šo pienākumu neizpildi iespējamām sankcijām, būtībā ietilpst pirmajās divās minētajās kategorijās.
Pirmkārt, attiecībā uz lēmuma par pārbaudi pamatojumu no judikatūras izriet, ka tam ir jāparāda paredzētās pārbaudes attiecīgo uzņēmumu telpās pamatotība. Pamatojumā ir jānorāda arī hipotēzes un prezumpcijas, kuras Komisija vēlas pārbaudīt (spriedums
Deutsche Bahn
u.c./Komisija, minēts 68. punktā,
EU:T:2013:404
, 75. punkts). Vēl šajā lēmumā ir jāievēro noilguma termiņi, kas paredzēti Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktā (skat. iepriekš 2. punktu).
Ir jākonstatē, ka šajā gadījumā minētās prasības ir ievērotas. It īpaši no lēmuma par pārbaudi 1. panta izriet, ka prasītājas bija skaidri informētas par viņu pienākuma sadarboties pārbaudes laikā apmēru. Tām it īpaši bija jāuzrāda grāmatvedības dokumenti, kā arī jebkuri citi darījumu dokumenti jebkādā formā, kas vajadzīgi inspektoru veiktajai kontrolei pārbaudes laikā. Lēmuma par pārbaudi 3. pantā ir paredzētas sankcijas par 1. pantā paredzēto pienākumu neizpildi. It īpaši lēmuma par pārbaudi 3. panta a) punktā ir norādīta iespēja uzlikt naudas sodu, ja uzņēmumi ar nodomu vai aiz neuzmanības atsakās pakļauties pārbaudei.
Kā arī to pamatoti norāda Komisija, ir jākonstatē, ka inspektoriem nebija jānorāda attiecīgajām personām, ka par viņu pienākumu neizpildi varētu tikt uzlikts naudas sods. Lai tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību, pietiek, ka lēmums par pārbaudi un paskaidrojošās piezīmes bija pienācīgi paziņotas prasītāju kvalificētajām personām. Pienākums sadarboties ir jāievēro no lēmuma par pārbaudi paziņošanas brīža, kad tiek dotas iespējamās individuālās norādes (skat. iepriekš 45. punktu).
Otrkārt, ir jānorāda, ka paskaidrojošajās piezīmēs, kas uzņēmumiem tika paziņotas kopā ar apstrīdētajiem lēmumiem, ir lietderīgi precizēts tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa un labas pārvaldības principa saturs, kā tos saprot Komisija. Šajās piezīmēs ir precizēts veids, kādā ir jāīsteno pārbaudes noteiktas stadijas, un tajās ir ietverta uzņēmumam noderīga informācija, kad tā pārstāvjiem ir jāizvērtē to sadarbības pienākuma apmērs (šajā ziņā skat. spriedumu
Deutsche Bahn
u.c./Komisija, minēts 58. punktā,
EU:T:2013:404
, 83. un 84. punkts).
Prasītājām iesniegtajās paskaidrojošajās piezīmēs tostarp bija ietverta šāda informācija: Komisijas pienākums paziņot lēmumu, ar kuru atļauta pārbaude (3. punkts), darbinieku prerogatīvu izsmeļošs izklāsts (4. punkts), tiesības izmantot advokāta pakalpojumus (6. punkts), kārtība, kādā notiek iepazīšanās ar noteiktiem datorizētiem dokumentiem un kādā tie tiek meklēti un kopēti (10. un 11. punkts), diferencētas iepazīšanās ar noteiktu informāciju, kas ierakstīta elektroniskā datu nesējā, risinājumi (11. un 12. punkts) un konfidencialitātes saglabāšanas nosacījumi saistībā ar noteiktu informāciju vai noteiktiem komercnoslēpumiem pēc izmeklēšanas (13. un 14. punkts). 15. punktā ir paskaidrota kārtība, kādā notiek aizzīmogošana.
Starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka lēmums par pārbaudi un paskaidrojošās piezīmes tika paziņotas
J
. tad, kad inspektori ieradās prasītāju telpās, proti, pirmajā pārbaudes dienā (skat. apstrīdētā lēmuma 18. apsvērumu). Šādi rīkojoties, Komisija nodrošināja iepriekš 68. punktā minētās garantijas.
Konkrētāk, lēmumā par pārbaudi ir iekļauti Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktā paredzētie elementi. Komisija ir norādījusi adresātu vārdus, iemeslus, kādēļ tai ir aizdomas par pārkāpuma pastāvēšanu, prakses, par kuru ir aizdomas, ka tā varētu būt vērsta pret konkurenci, veidu, attiecīgo preču un pakalpojumu tirgu, ģeogrāfisko tirgu, kurā apgalvotā prakse esot īstenota, saikni starp šo prezumēto praksi un lēmuma adresāta uzņēmuma rīcību, darbiniekus, kas ir pilnvaroti veikt pārbaudi, to rīcībā esošos līdzekļus un uzņēmuma kompetento darbinieku pienākumus, pārbaudes datumu un vietas, kurās tā varētu notikt, sodus traucēšanas gadījumā, tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas iespējas un nosacījumus. Līdz ar to Komisija ir pilnībā ievērojusi prasītāju tiesības uz aizstāvību un ar citiem prasītāju argumentiem šo konstatējumu apšaubīt nevar.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisijas lietas materiālos nav ietverts neviens elements attiecībā uz veidu, kā Komisija nodrošināja, ka personas, uz kurām attiecas pārbaude, tiek pienācīgi informētas par viņu pienākumiem un to neizpildes sekām, no iepriekš minētā izriet, ka visa attiecīgā informācija tika paziņota
J
. lēmuma par pārbaudi paziņošanas brīdī, tostarp iespēja, ka varētu tikt uzsākta izmeklēšana par procesuāliem pārkāpumiem.
It īpaši prasītājas nevar atsaukties uz komunikācijas trūkumu no Komisijas inspektoru puses, lai attaisnotu
J
., kurš kā prasītāju likumīgais pārstāvis saņēma šos dokumentus, vienpusējo rīcību likt novirzīt ienākošās elektroniskās vēstules. Līdz ar to apgalvotajam apstāklim, ka
J
. esot sapratis, ka viņš nevienu personu nedrīkst informēt par pārbaudi, nav nozīmes. Faktiski, kā arī izriet iepriekš no 74.–76. punkta, Komisija viņam tieši deva visu nepieciešamo informāciju. Tātad nepastāv jautājums par prasītāju tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Turklāt, kā arī izriet no apstrīdētā lēmuma 21. un 22. apsvēruma,
J
. inspektoriem bija norādījis
H
. kā atbildīgo par informātikas dienestu, lai izpildītu inspektoru norādes par e‑pasta kontu bloķēšanu, kas nozīmē, ka viņš bija sapratis pienākumu sadarboties, kas prasītājām bija jāievēro pārbaudes laikā.
Pretēji prasītāju apgalvotajam, nav nozīmes tam, ka pārējās personas, kas ieņēma vadošos amatus pie prasītām, netika informētas, ka viņu e‑pasta konti tiks bloķēti. Tā kā laiks, kas Komisijai bija noteikts, lai veiktu pārbaudes, lēmumā par pārbaudi bija stingri ierobežots, inspektoriem, kad viņi deva rīkojumus uzņēmumiem, vajadzēja varēt paļauties, ka šie uzņēmumi veiks visus nepieciešamos pasākumus, lai šos rīkojumu izpildītu, un inspektoriem tie nebija jāatkārto. Tā kā Komisija šajā gadījumā kvalificētajām personām bija paziņojusi lēmumu par pārbaudi, kā arī paskaidrojošās piezīmes, ir jākonstatē, ka prasītājām bija jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka rīkojumi bloķēt e‑pasta kontus tiks pilnība izpildīti (skat. iepriekš 45. punktu). Argumenti attiecībā uz iespējamo nepietiekamo informāciju ir jānoraida, tostarp nepamatotie apgalvojumi, saskaņā ar kuriem
J
. esot paziņojis inspektoriem savu nodomu lūgt, lai viņa elektroniskās vēstules vairs netiek nosūtītas uz viņa ienākošo vēstuļu pastkastīti.
Šo pašu iemeslu dēļ ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru Komisijas pienākums sniegt informāciju ir daudz būtiskāks, lai aizsargātu tiesības uz aizstāvību, jo atšķirībā no aizzīmogošanas, kas ir redzama visiem un ir ārkārtas gadījums, vienkārša e‑pasta bloķēšana tāda nešķiet. Pēc nepārprotamu norādījumu no inspektoriem saņemšanas prasītājām tie bija jāizpilda.
Nav veiksmīgs arī prasītāju arguments, saskaņā ar kuru prasītājas nebija informātikas dienesta personāla darba devējas. Apstāklis, ka informātikas dienesta locekļiem algu maksāja
J&T Banka
un ka viņi savus pakalpojumus prasītājām sniedza tikai uz laiku, vai apstāklis, ka
H
. bija nodarbināts neatkarīgā sabiedrībā, neliedz Komisijai uzskatīt, ka viņi savus darba pienākumus pildīja prasītāju labā un to vadībā (skat. iepriekš 46. punktu). Turklāt
J
. kā prasītāju likumīgais pārstāvis inspektoriem norādīja
H
. kā personu, kas ir atbildīga par viņu informātikas pakalpojumiem jau no pārbaudes sākuma.
Runājot par apstākli, ka
H
. nebija laika informēt informātikas departamenta locekļus un dot viņiem norādījumus par četru e‑pasta kontu bloķēšanu, to nepamato neviens pierādījums. Turklāt prasītāju vēstulē, kura Komisijai tika nosūtīta 2009. gada 30. novembrī un kuras nosaukums ir “Paskaidrojumi attiecībā uz pārbaudi saskaņā ar Padomes Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu”, nav minēts šāds laika trūkums.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Prasītājas apgalvo, ka administratīva procesa laikā Komisija pret tām esot bijusi neobjektīva, it īpaši norādot uz “noplūdi” attiecībā uz pārbaudi, kas tika izziņota Čehijas Republikas presē un kas, iespējams, bija saistīta ar
EPH
, tādējādi pārkāpjot nevainīguma prezumpcijas principu. Tās atgādina, ka Komisija pārbaudes laikā esot uzstājusi uz konkrētiem apstākļiem un administratīvo procesu bez jebkāda acīmredzama iemesla. No tā izrietot, ka Komisija bija pārliecināta, ka prasītājas zināja par šo pārbaudi un bija tai sagatavojušās, kas esot pretrunā pienākumam objektīvi analizēt apstākļus.
Ir jānorāda, ka prasītājas šo argumentu neattiecina uz apstrīdēto lēmumu, bet gan attiecībā uz tām 2010. gada 17. decembrī pieņemto paziņojumu par iebildumiem, kas prasītājām tika paziņots 2010. gada 22. decembrī (skat. iepriekš 19. punktu). Prasības pieteikumā tās kritizē “Komisijas lēmumu atsaukties uz šo argumentu paziņojumā par iebildumiem”.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru paziņojumā par iebildumiem iebildumi ir jāizklāsta pietiekami skaidri, pat ja tie tiek izklāstīti kopsavilkuma veidā, lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie atbildības, un tādējādi, lai tās varētu lietderīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu. No pastāvīgas judikatūras arī izriet, ka šo prasību var uzskatīt par izpildītu, ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti paziņojumā par iebildumiem, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām tikusi dota iespēja izteikties (skat. spriedumu, 2002. gada 28. februāris,
Compagnie générale maritime
u.c./Komisija, T‑86/95, Krājums,
EU:T:2002:50
, 442. punkts un tajā minēta judikatūra). Komisija administratīvā procesa vajadzībām var pārskatīt vai papildināt faktiskos vai tiesiskos argumentus, lai pamatotu tās izteiktos iebildumus (spriedums, 2002. gada 22. oktobris,
Schneider Electric
/Komisija, T‑310/01, Krājums,
EU:T:2002:254
, 438. punkts).
Tieši šādā gaismā ir jāizvērtē šis arguments.
2010. gada 17. decembra paziņojuma par iebildumiem 13. punktā faktu izklāstā Komisija ir norādījusi:
“Ir jāmin, ka par nenovēršamajām Komisijas pārbaudēm 2009. gada 23. novembrī, proti, dienu pirms pārbaudes sākuma, paziņoja
Euro.cz
(kas ir saistīts ar
EPH
). Preses rakstā bija ietverts paziņojums, ko sniedza [
M
.] (ārējo publisko attiecību eksperts, kurš strādāja gan pie
J&T IA
, gan pie
EPH
), kurš tika intervēts kā
EPH
preses pārstāvis. [
M
.] paziņoja, ka, ņemot vērā sabiedrības tirgus daļu un faktisko tirgus situāciju, procesa uzsākšana pret šo sabiedrību būtu pārsteidzoša, bet ka sabiedrība pret šādu procesu neiebilst. 2009. gada 23. novembrī plkst. 17.47 [
M
.] elektroniskajā vēstulē par šo interviju informēja it īpaši [
K
.] (
J&T IA
izpilddirektors un
EPH
valdes locekļa priekšsēdētājs), [
S
.] (
J&T IA
un
EPH
juriskonsults), un [
J
.] un pievienoja saiti uz šo rakstu
Euro.cz
interneta vietnē.”
Pirmkārt, ir jānoraida arguments attiecībā uz paziņojuma par iebildumiem 13. punkta formulējumu, ciktāl tas ir balstīts uz šī punkta kļūdainu interpretāciju. No šī punkta neizriet, ka Komisija pārmet
EPH
vai
M
., ka tie esot izraisījuši šo “noplūdi”, pat ja tā esot minējusi saikni starp sabiedrību, kura paziņoja par iespējamajām pārbaudēm, un
EPH
. Turklāt no paziņojuma par iebildumiem 14. punkta, kurā Komisija ir atsaukusies uz “īpašo situāciju, kurā [valsts presē] bija ziņots par nenovēršamajām Komisijas pārbaudēm”, izriet, ka Komisija ir uzsvērusi atgādinājumu, ko inspektori izteica
J
. attiecībā uz pienākumu sadarboties pārbaudes laikā attiecīgo turpmāko grūtību kontekstā.
Otrkārt, Komisija katrā ziņā ne 2011. gada 15. jūlija papildu paziņojumā par iebildumiem, ne arī apstrīdētajā lēmumā nav apgalvojusi, ka prasītājas bija izraisījušas šo “noplūdi”. Līdz ar to starp lietas dalībniekiem nav strīda, ka šī “noplūde” apstrīdētajā lēmumā netika minēta. Vienīgā atsauce uz aplūkoto preses rakstu ir minēta apstrīdētā lēmuma 101. apsvērumā, kurā ir sniegta atbilde uz prasītāju argumentiem attiecībā uz īpašajiem apstākļiem un kurš ir izteikts šādi:
“[
M
.], lietas dalībnieku publisko attiecību eksperts, bija arī viņu preses sekretārs. Pat ja viņš pats nepieņem komerciāla rakstura lēmumus, pastāv ļoti liela iespēja, ka viņš tiek informēts par būtiskiem komerciāla rakstura jautājumiem. Turklāt, būdams lietas dalībnieku preses sekretārs, viņš dienu pirms pārbaudes sniedza paziņojumu presei, kurā viņš pauda savas bažas par iespējamo izmeklēšanu nākotnē attiecībā uz aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Čehijas Republikas elektroenerģijas tirgū.”
Līdz ar to Komisija noraidīja argumentu, saskaņā ar kuru
M
. nebija saistīts ar prasītāju komercdarbību, un tā nekādi nemin “noplūdi” attiecībā uz pārbaudi. Tātad šī “noplūde” nav starp tiem elementiem, kurus Komisija ņēma vērā, nosakot naudas soda apmēru. Turklāt apstrīdētajā lēmumā nav apgalvots, ka prasītājas esot tikušas brīdinātas par pārbaudi. Faktiski tas, ka
M
. konta bloķēšana tika uzskatīta par aiz neuzmanības izdarītu pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 70. apsvērums), pierāda, ka Komisija nav ņēmusi vērā, ka
M
., iespējams, bija zināšanas attiecībā uz šo pārbaudi.
Treškārt, arguments, saskaņā ar kuru Komisijas nostāja attiecībā uz prasītājām liecina, ka tā “pārbaudes laikā turpināja uzstāt uz administratīvo procesu bez jebkāda acīmredzama iemesla”, ir tikai apgalvojums, kas nav pamatots ne ar vienu pierādījumu.
Ceturtkārt, nevar atbalstīt arī argumentus attiecībā uz Komisijas rūpības trūkumu un iespējamā atteikuma pakļauties pārbaudei, kā arī citiem administratīvajiem procesiem nelielo ietekmi. Faktiski šie argumenti būtībā ir pievienojami jau otrā pamata ietvaros noraidītajiem argumentiem. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisija ir konstatējusi divus starpgadījumus, kuri veido procesuālu pārkāpumu un kuru apstākļus prasītājas Vispārējā tiesā neapstrīd.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija administratīvā procesa laikā nav pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu. Tādējādi trešais pamats ir jānoraida pilnībā.
Par ceturto pamatu attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas soda apmēru
Tā kā ir noraidīti pirmie trīs pamati, ir jāizvērtē pakārtoti izvirzītais ceturtais pamats.
Ciktāl prasītājas apgalvo, ka tās nesaprot, kā apstrīdētajā lēmumā tika aprēķināts naudas soda apmērs, pirmām kārtām Vispārējā tiesa uzskata, ka ir jāizvērtē, vai apstrīdētais lēmums šajā ziņā nav pamatots.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 296. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā tiesību akta raksturam un tajā skaidri un nepārprotami ir jānorāda iestādes, kas ir izdevusi tiesību aktu, argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un lai kompetentā tiesa varētu veikt attiecīgu kontroli. Pamatojuma prasība ir izvērtējama, ievērojot attiecīgās lietas apstākļus, it īpaši attiecīgā akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un intereses saņemt paskaidrojumus, kas var būt akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (skat. spriedumu
E.ON Energie
/Komisija, minēts 39. punktā,
EU:T:2010:516
, 277. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā kritēriji, uz kuriem Komisija balstījās, lai noteiktu strīdīgā naudas soda apmēru, bija it īpaši pārkāpuma smagums un ilgums. Tā noraidīja prasītāju argumentus, kas izvirzīti, lai pierādītu atbildību mīkstinošu apstākļu esamību (apstrīdētā lēmuma 83.–103. apsvērums).
Pirmkārt, Komisija tādējādi norādīja, ka ir būtiski uzlikt naudas sodu, kam ir preventīva iedarbība, lai uzņēmumam, kurš tiek pārbaudīts, nebūtu izdevīgi falsificēt elektroniskās vēstules, lai izvairītos no lielāka naudas soda par materiālo tiesību normu pārkāpumu (83. apsvērums). Otrkārt, tā uzsvēra elektronisko dokumentu īpašo raksturu, ar kuriem, pēc Komisijas domām, var vieglāk manipulēt nekā ar dokumentiem papīra formā (83. un 87. apsvērums). Treškārt, tā norādīja, ka strīdīgo pārkāpumu veidoja divi atsevišķi starpgadījumi, (88. apsvērums) un uzskatīja, ka, pat ja viens no tiem tika izdarīts aiz neuzmanības, tas nekādi nemainot šī pārkāpuma smagumu (89. apsvērums). Ceturtkārt, tā uzskatīja, ka pārkāpums turpinājās diezgan ilgi pārbaudes laikā (90. apsvērums).
Turklāt Komisija noraidīja prasītāju argumentus attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Šajā ziņā Komisija pirmām kārtām aizstāvēja viedokli, saskaņā ar kuru prasītājām esot bijušas zināšanas par konkurences tiesībām un ka
EPH
enerģētikas nozarē bija svarīgs dalībnieks (apstrīdētā lēmuma 92.–98. apsvērums). Otrām kārtām tā kā nenozīmīgu noraidīja prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru ne
J
., ne
M
. nepildīja ar prasītāju komercdarbību saistītu lomu (apstrīdētā lēmuma 99.–101. apsvērums). Visbeidzot tā norādīja, ka prasītāju sadarbošanās apmērs strīdīgā pārkāpuma atklāšanā esot bijis niecīgs (apstrīdētā lēmuma 102. apsvērums).
Līdz ar to ir jānoraida prasītāju arguments, saskaņā ar kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot paskaidrojusi, kādēļ tā uzskatīja, ka nav jāņem vērā prasītāju izvirzītie apstākļi.
Tā kā saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunktu Komisija nav pieņēmusi pamatnostādnes, kurās būtu paredzēta aprēķina metode, kas Komisijai būtu jāpiemēro, nosakot naudas sodus atbilstoši šai tiesību normai, un tā kā Komisijas argumentācija apstrīdētajā lēmumā ir norādīta skaidrā un nepārprotamā veidā, Komisijai nav bijis pienākuma absolūtās vērtībās vai procentuāli noteikt naudas soda pamatsummu un iespējamos atbildību pastiprinošos vai mīkstinošos apstākļus. No tā izriet, ka ir jānoraida iebildums, kas izriet no apstrīdētā lēmuma iespējamās pamatojuma nepietiekamības.
Otrām kārtām prasītājas apgalvo, ka tām uzliktais naudas sods esot nesamērīgs. Pirmajā daļā tās apstrīd Komisijas veikto pārkāpuma smaguma un ilguma novērtējumu. Otrajā daļā tās apgalvo, ka pastāvot atbildību mīkstinoši apstākļi, ko Komisija neesot ņēmusi vērā. Trešajā daļā tās min iemeslus, kādēļ naudas soda apmērs esot pārmērīgs.
Komisija lūdz noraidīt prasītāju argumentus.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka samērīguma princips prasa, ka iestāžu akti nepārsniedz to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktos mērķus, ņemot vērā to, ka, ja ir iespēja izvēlēties vienu no vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā izraisītie trūkumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamo mērķi (skat. spriedumu
E.ON Energie
/Komisija, minēts 39. punktā,
EU:T:2010:516
, 286. punkts un tajā minētā judikatūra).
No minētā izriet, ka naudas sodi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamiem mērķiem, proti, saistībā ar konkurences tiesību normu ievērošanu, un ka saistībā ar konkurences tiesību normu pārkāpumu uzņēmumam uzliktam naudas sodam ir jābūt samērīgam ar pārkāpumu, novērtējot to visaptveroši un ņemot vērā it īpaši tā smagumu. Šajā ziņā atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai pārkāpuma smagums tiek noteikts, ņemot vērā vairākus apstākļus, attiecībā uz kuriem Komisijai ir novērtējuma brīvība (skat. spriedumu
E.ON Energie
/Komisija, minēts 39. punktā,
EU:T:2010:516
, 287. punkts un tajā minētā judikatūra).
Apstrīdētā lēmuma 85.–89. apsvērumā Komisija norādīja iemeslus, kādēļ tā uzskatīja, ka attiecīgais pārkāpums ir globālā izpratnē smags pārkāpums.
Pirmkārt, ņemot vērā iepriekš 66. punktā izklāstītos apsvērumus, ir jāsecina, ka, lai konstatētu LESD 101. un 102. pantā paredzētos pārkāpumus, pilnvaras veikt pārbaudes ir īpaši svarīgas. Līdz ar to Komisija apstrīdētā lēmuma 86. apsvērumā ir pamatoti norādījusi, ka likumdevējs Regulā Nr. 1/2003 par atteikumu pakļauties pārbaudei ir noteicis smagākas sankcijas nekā iepriekšējā režīmā paredzētās, lai tiktu ņemts vērā šī procesuālā pārkāpuma īpaši smagais raksturs. Komisija varēja arī pamatoti ņemt vērā nepieciešamību nodrošināt pietiekami preventīvu iedarbību (šajā ziņā skat. 1983. gada 7. jūnija spriedumu
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, no 100/80 līdz 103/80, Krājums,
EU:C:1983:158
, 108. punkts), lai uzņēmumi nevarētu uzskatīt, ka tiem ir izdevīgi pārbaudes laikā iesniegt tikai daļu no elektroniskajiem dokumentiem, lai traucētu Komisijai, balstoties uz šādiem pierādījumiem, konstatēt materiālo tiesību pārkāpumu.
Pretēji prasītāju apgalvotajam, šī preventīvā iedarbība daudz būtiskāka ir elektronisko datņu gadījumā, jo, ņemot vērā to īpašo raksturu, ar tām var daudz vienkāršāk un ātrāk manipulēt nekā ar materiāliem papīra formā. Pat ja, kā to apgalvo prasītājas, elektronisko datņu izdzēšana no e‑pasta kontiem ne vienmēr ir nelabojama, jo tās iespējams iegūt no citiem informācijas nesējiem, ko turklāt ir iespējams arī izdarīt ar dažiem sagrieztiem dokumentiem papīra formā, tomēr nevar noliegt to, ka iespēja ar tām viegli manipulēt var īpaši apgrūtināt pārbaudes efektivitāti. Dokumenti papīra formā, kad inspektori tos ir ieguvuši, visu pārbaudes laiku paliekt to kontrolē. Turpretī elektroniskās datnes iespējams ātri paslēpt pat inspektoru klātbūtnē. Līdz ar to inspektori nezina, vai ir piekļuvuši pilnīgiem un neskartiem elektroniskiem datiem. Šajā gadījumā, kad inspektori pārbaudīja
J
. e‑pasta kontu, par kuru tika apgalvots, ka tas esot bloķēts, tie nezināja, ka ienākošās elektroniskās vēstules tika novirzītas uz serveri līdz pat pēdējai pārbaudes dienai. Līdz ar to Komisija pārsūdzētā sprieduma 87. punktā, nepieļaujot kļūdu, ir konstatējusi, ka, ja uzņēmumi neievēroja inspektoru norādes, saskaņā ar kurām pārbaudes laikā e‑pasta kontiem nedrīkstēja piekļūt to īpašnieki un tiem bija jābūt pilnībā pieejamiem inspektoriem, ir jāsecina, ka šī norāžu neievērošana pat pēc sava rakstura ir procesuālo pienākumu, kas uzņēmumiem jāpilda pārbaudes laikā, būtisks pārkāpums.
Otrkārt, tā ka prasītājas iepriekšējo pamatu ietvaros nav pierādījušas rūpības trūkumu, tās nevar saistībā ar šo pamatu apgalvot, ka Komisijai esot bijis jāņem vērā prasītāju zināšanu par Savienības konkurences tiesībām trūkums vai to ierobežotie resursi. Ir jānoraida arī prasītāju arguments, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums, kā pirmais lēmums, kas attiecas uz atteikumu pakļauties pārbaudei, kura saistīta ar elektronisko datņu izmeklēšanu, nevar būt par precedentu šī paša apgalvotā uzmanības trūkuma dēļ.
Faktiski vispirms un kā jau tika konstatēts iepriekš 70. un 73. punktā, prasītājas jau no paša pārbaudes sākuma bija skaidri informētas par viņu pienākumu sadarboties un viņu tiesībām izmantot advokāta pakalpojumus. Pieaicinātie advokāti, kas specializējušies šajā jomā, bija klāt prasītāju telpās, sākot no pārbaudes otrās dienas pēcpusdienas (pārsūdzētā sprieduma 97. un 98. apsvērums). Turklāt prasītāju izvirzītie elementi, pat pieņemot, ka tie ir pierādīti, attiecībā uz to, ka to uzņēmums nav liels, ka to pārrobežu darbība ir niecīga un ka tās tika dibinātas neilgi pirms pārbaudes, šajā gadījumā nevarēja ietekmēt nepilnīgu e‑pasta kontu uzrādīšanu, pārkāpjot skaidrās inspektoru norādes. Tātad Komisija ir pamatoti noraidījusi visus šos argumentus (apstrīdētā lēmuma 93. apsvērums). Visbeidzot nevar atbalstīt arī argumentu attiecībā uz prasītāju izdarītā pārkāpuma iespējami jauno raksturu, jo paskaidrojošajās piezīmēs bija īpaši norādīta iespēja izmeklēt elektroniskās datnes (skat. iepriekš 73. punktu) un lēmumā par pārbaudi bija detalizēti norādīts pienākums sadarboties šīs izmeklēšanas ietvaros.
Treškārt, pretēji prasītāju apgalvotajam, naudas sodu EUR 2 500 000 apmērā nevarot uzskatīt par nesamērīgu salīdzinājumā ar prasītāju lielumu šīs lietas apstākļos. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punktu Komisija var uzlikt uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām naudas sodus, kas nepārsniedz 1 % no kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, ja tie pieļauj procesuālus pārkāpumus. Kā apstrīdētā lēmuma 103. apsvērumā tika konstatēts, prasītājām uzliktais naudas sods atbilst 0,25 % no
EPH
gada apgrozījuma 2010. gadā. Ir jānorāda, ka minēto apgrozījumu, kas bija EUR 990 700 000 (apstrīdētā lēmuma 3. apsvērums), bija norādījušas prasītājas administratīvā procesa laikā. Prasītājas nav izvirzījušas nevienu argumentu, ar ko varētu pierādīt, ka tām uzliktā naudas soda apmērs nebūtu samērīgs salīdzinājumā ar to lielumu.
Pirmām kārtām ir jākonstatē, ka arguments, ar kuru prasītājas apstrīd apstrīdētajā lēmumā (95. apsvērums) norādīto tirgus daļu 6,9 % apmērā saistībā ar ražošanu, nav balstīts ne uz vienu pārliecinošu pierādījumu. Prasītājas min vienu prezentāciju, kuru tās sagatavoja administratīvā procesa laikā un kurā bija norādīts 1,7 % no “uzstādītās ražošanas jaudas” pārbaudes dienā un 6,7 % 2012. gadā, bet neiesniedzot datus, kas ļautu pārbaudīt šo aprēķinu vai šo datu avotus. Prasītājas tikai apgalvo, ka tās “pārbaudes laikā vēl nebija enerģētikas nozares būtisks dalībnieks” (apstrīdētā lēmuma 95. apsvērums). Katrā ziņā prasītāju lielums tika ņemts vērā, ciktāl Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punktā kā maksimālā robeža ir noteikta 1 % no to kopējā apgrozījuma.
Otrām kārtām ir jānoraida apgalvojums, saskaņā ar kuru uzliktais naudas sods, kas atbilst 0,25 % no attiecīgā apgrozījuma, esot pārāk liels un nesamērīgs salīdzinājumā ar naudas sodu, ko Komisija uzlikusi
E.ON Energie AG
(Lieta COMP/B‑1/39.326 –
E.ON Energie AG
), kas atbilstot tikai 0,14 % no attiecīgā apgrozījuma un esot daudz zemāks nekā šajā lietā un, pat neraugoties uz atbildību pastiprinošiem apstākļiem un to, ka šis naudas sods attiecoties uz daudz acīmredzamāku un nopietnāku pārkāpumu, proti, aizzīmogojuma pārplēšanu. Šajā minētajā kontekstā Tiesa uzskatīja, ka pārkāpums, ko veido aizzīmogojuma pārplēšana, kas rada šaubas par aizzīmogotajā telpā esošo pierādījumu integritāti, ir īpaši smags, ņemot vērā tā raksturu (spriedums
E.ON Energie
/Komisija, minēts 37. punktā,
EU:C:2012:738
, 128. un 129. punkts). Līdzīgi apsvērumi ir piemērojami šajā lietā, jo Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 23. panta 1. pirmā punkta c) apakšpunkta mērķis ir aizsargāt pārbaudes no drauda, kas izriet no inspektoru iegūto darījuma dokumentu integritātes trūkuma. Tomēr ir jākonstatē, ka atšķirībā no situācijas, kurā atradās
E.ON
, apstākļi, uz kuriem pamatojoties tika pieņemts apstrīdētais lēmums, attiecās uz diviem atsevišķiem starpgadījumiem, no kuriem viens tika izdarīts ar nodomu.
Katrā ziņā tas, ka Komisija iepriekš ir piemērojusi noteiktus naudas sodus par atsevišķiem pārkāpumu veidiem, neizslēdz tās iespēju palielināt šo sodu apmēru līdz Regulā Nr. 1/2003 norādītajām robežām, ja tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu Savienības konkurences politikas īstenošanu. Šo noteikumu efektīva piemērošana tieši prasa, lai Komisija jebkurā laikā naudas sodu apmēru varētu pielāgot šīs politikas prasībām (attiecībā uz Regulu Nr. 17 skat. spriedumu
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, minēts 107. punktā,
EU:C:1983:158
, 109. punkts).
Ceturtkārt, attiecībā uz strīdīgā pārkāpuma ilguma ņemšanu vērā Komisija pārsūdzētā sprieduma 90. apsvērumā uzskatīja, ka “pārkāpums turpinājās diezgan ilgu pārbaudes, kas notika
EPIA
un
EPH
telpās, laiku [, ka] [
M
.] e‑pasta konts [tika] atbloķēts no pirmās līdz otrajai dienai un ka [
J
.] elektroniskās vēstules tika novirzītas no otrās līdz trešajai dienai, [un ka] jo ilgāk konts bija atbloķēts un notika elektronisko vēstuļu novirzīšana, jo lielāks bija elektronisko vēstuļu falsificēšanas risks”.
Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, nosakot naudas soda apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Šajā tiesību normā nekādi nav nošķirts naudas sods, ko uzliek par materiālo tiesību pārkāpumiem un procesuāliem pārkāpumiem. No tā, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, izriet, ka Komisijai, nosakot naudas sodu, bija tiesības ņemt vērā strīdīgā procesuālā pārkāpuma ilgumu.
Turklāt ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru Komisija nav pamatojusi savu vērtējumu, ka pārkāpums pārbaudes laikā turpinājās diezgan ilgi. Kā tas izriet iepriekš no 101. un 115. punkta, Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pamatojusi savu argumentāciju attiecībā uz strīdīgā naudas soda noteikšanu, it īpaši norādot, ka ilgums vairoja elektronisko datņu falsifikācijas risku. Atbildot uz tiesas sēdē uzdoto Vispārējās tiesas jautājumu, Komisija no jauna uzsvēra, ka abu starpgadījumu ilgums tieši ietekmēja attiecīgo pārkāpumu tādējādi, ka jo šie starpgadījumi turpinājās ilgāk, jo lielāks bija risks, ka inspektori e‑pasta kontos nevarēs atrast meklētās datnes.
Visbeidzot ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru Komisijai, nosakot pārkāpuma ilgumu, esot bijis jāņem vērā prasītāju pilnīgā sadarbošanās ar inspektoriem. No otrā pamata izvērtēšanas izriet, ka Komisija šo pārkāpumu konstatēja, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem, kuri Vispārējā tiesā netika apstrīdēti. Apstāklis, ka prasītājas pārbaudes laikā sadarbojās citādi, nekā tās norādījušas replikas 57. punktā, nevar ietekmēt ne abu starpgadījumu, kas veido pārkāpumu, ilguma novērtēšanu, ne arī atbildību mīkstinošu apstākļu ņemšanu vērā. Ir jākonstatē, ka šāda sadarbošanās nepārsniedza to pienākumu pakļauties pārbaudei (skat. iepriekš 40. punktu).
Trešām kārtām attiecībā uz prasītāju izvirzītajiem atbildību mīkstinošajiem apstākļiem vispirms pietiek konstatēt, ka līdzīgi argumenti attiecībā uz prasītāju lielumu un to nozīmi enerģētikas nozarē faktu rašanās laikā iepriekš 111. un 112. punktā jau tika noraidīti. Tā kā prasītāju lielums jau tika ņemts vērā, nosakot maksimālo robežu 1 % apmērā no to apgrozījuma, tas pats par sevi nepamato uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu.
Turklāt attiecībā uz prasītāju argumentu, saskaņā ar kuru to sadarbošanās esot ļāvusi inspektoriem konstatēt apstākļus, kādos pārkāpums tika izdarīts, ir jākonstatē, ka Komisija šo apstākli apstrīdētajā lēmumā ir ņēmusi vērā, bet prasītājas uzskata, ka šī ņemšana vērā neesot bijusi adekvāta.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 102. apsvērumu:
“[..L]ai noteiktu naudas soda apmēru, Komisija ņem vērā apstākli, ka pušu sadarbība bija tāda, kas ļāva tai konstatēt atteikuma pakļauties pārbaudei, kura attiecas uz elektroniskajām vēstulēm, apstākļus: par informātikas dienestu atbildīgā persona, kas rīkojās prasītāju vārdā, parakstīja protokolu, kurā bija atspoguļota e‑pasta kontu bloķēšana un elektronisko vēstuļu novirzīšana, un pēc pārbaudes [prasītājas] arī nosūtīja vēstuli, kurā tās atzina, ka pārbaudes laikā notika gan elektronisko vēstuļu novirzīšana, gan e‑pasta atbloķēšana. Ir arī jānorāda, ka [
H
.] spontāni neatzina informātikas jomā izdarītos procesuālos pārkāpumus. Viņš to atzina tikai tad, kad inspektori bija atraduši pierādījumus atteikumam pakļauties pārbaudei (proti, to, ka [
M
.] kontam vairs nevarēja piekļūt un ka elektroniskās vēstules vairs neienāca [
J
.] ienākošo vēstuļu pastkastītē). Tāpat, lai arī ir skaidrs, ka [prasītājas] neapstrīdēja konkrētus faktus, tās apšaubīja parakstītā protokola pierādījumu spēku un vispārīgi mēģināja apšaubīt procesuālā pārkāpuma esamību.”
Ir jānorāda, ka prasītājas nepievērsa inspektoru uzmanību uz diviem starpgadījumiem, kas veido pārkāpumu šajā lietā. Abos gadījumos inspektori pamanīja nelikumības elektronisko vēstuļu pastkastītēs, kuras, kā bija apgalvots, atradās to kontrolē, un viņiem bija jāizmeklē iemesli, kādēļ viņu piekļuve elektroniskajām vēstulēm tika traucēta (skat. iepriekš 11. un 14. punktu). Turklāt prasītājas apstrīdēja protokola pierādījumu vērtību (skat. iepriekš 12. punktu), bet ne Vispārējā tiesā (skat. iepriekš 34. punktu). Tā kā pašlaik nepastāv pamatnostādnes naudas sodu par procesuālajiem pārkāpumiem apmēra noteikšanai un tā kā apstrīdētais lēmums no tiesību nodokļa ir pietiekami pamatots (skat. iepriekš 101. punktu), kā arī ņemot vērā prasītāju nepārprotamo rīcību, Vispārējā tiesa, konstatējot atteikuma pakļauties pārbaudei apstākļus, uzskata, ka Komisija, nosakot naudas soda apmēru, ir pietiekami ņēmusi vērā prasītāju sadarbošanos.
Visbeidzot attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru pārbaude nebija nepieciešama, kā arī nebija pamatota, jo nebija nekādu lietisko pierādījumu par lietas pamatotību, ir jāatsaucas uz iepriekš 55. punktā minētajiem apsvērumiem. Turklāt, kā prasītājas to apgalvojušas, atbildot uz tiesas sēdē uzdoto Vispārējās tiesas jautājumu, tās ne administratīvajā procesā, ne arī Vispārējā tiesā neiebilda pret lēmumu par pārbaudi (skat. iepriekš 4. punktu).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājām uzliktais naudas sods nav nesamērīgs.
No tā izriet, ka ceturtais pamats, kā arī visa prasība kopumā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Energetický a průmyslový holding a.s
. un
EP Investment Advisors s.r.o
.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus
.

Frimodt Nielsen
Dehousse
Collins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 26. novembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Atbilstošās tiesību normas

Tiesvedības priekšvēsture

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

Par otro pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c) apakšpunkta kļūdainu piemērošanu

Par aiz neuzmanības piešķirtu atļauju piekļūt bloķētam e‑pasta kontam

Par ienākošo elektronisko vēstuļu apzinātu novirzīšanu uz serveri

Par pirmo un trešo pamatu, kuri attiecīgi ir saistīti ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu

Par pirmo pamatu

Par trešo pamatu

Par ceturto pamatu attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas soda apmēru

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.