CELEX: 62009CJ0305
Valsts pienākumu neizpilde
Valsts atbalsts
Nodokļu atlaides uzņēmumiem, kas piedalās gadatirgos ārvalstīs
Atgūšana

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot noteiktajā termiņā visus vajadzīgos pasākumus,
lai apturētu ar Komisijas 2004. gada 14. decembra Lēmumu 2005/919/EK par nodokļu atvieglojumiem uzņēmējsabiedrībām, kas piedalās
gadatirgos ārvalstīs (OV 2005, L 335, 39. lpp.), par nelikumīgu un ar kopējo tirgu nesaderīgu atzīto atbalsta shēmu un lai
atgūtu no saņēmējiem atbilstoši šai shēmai piešķirtos atbalstus, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek
EK līgums un minētā lēmuma 2.–4. panta noteikumi.

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai
(OV L 83, 1. lpp.), preambulas trīspadsmitā apsvēruma redakcija ir šāda:
“tā kā tādos nelikumīga atbalsta gadījumos, kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu, būtu jāatjauno efektīva konkurence; tā kā šajā
nolūkā atbalsts, ieskaitot procentus, ir nekavējoties jāatgūst; tā kā atgūšana ir jāveic saskaņā ar attiecīgo valstu likumos
paredzētajām procedūrām; tā kā minēto procedūru piemērošana, kavējot attiecīgā Komisijas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi,
nedrīkstētu būt par traucēkli efektīvas konkurences atjaunošanai; tā kā, lai to panāktu, dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie
pasākumi, lai nodrošinātu to, ka Komisijas lēmums ir efektīvs.”
Regulas Nr. 659/1999 14. pantā ar virsrakstu “Atbalsta atgūšana” ir paredzēts:
“1.      Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos
pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu
pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.
2.      Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka
Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
3.      Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar Līguma [242.] pantu, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās
dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā
un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienas tiesību aktus, veic
visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”
Atbilstoši šīs pašas regulas 23. panta 1. punktam:
“Ja attiecīgā dalībvalsts nepilda nosacītus vai negatīvus lēmumus, jo īpaši gadījumos, kas minēti 14. pantā, Komisija var
saskaņā ar [EKL 88. panta 2. punktu] sniegt attiecīgo lietu izskatīšanai tieši Eiropas Kopienu Tiesā.”

Tiesvedības priekšvēsture
Saskaņā ar Lēmuma 2005/919 preambulas 1. apsvērumu:
“Itālijas izsludinātais valdības 2003. gada 30. septembra dekrēts Nr. 269 “Par neatliekamiem pasākumiem valsts budžeta attīstības
un tā korekcijas veicināšanā” [turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 269/2003”] ir publicēts 2003. gada 2. oktobra [
GURI
] Nr. 229. Dekrēta 269/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ar ko paredz īpašus nodokļu atvieglojumus uzņēmumiem, kuri
ar saviem produktiem piedalās izstādēs ārvalstu gadatirgos, bez grozījumiem iekļāva 2003. gada 24. novembra Likumā Nr. 326
[..], kas publicēts 2003. gada 25. novembra [
GURI
] Nr. 274.”
Kā izriet no minētā lēmuma, attiecīgā atbalsta shēma ļāva jebkuram uzņēmumam, kam Itālijā jāmaksā ienākuma nodoklis un kas
jau darbojās 2003. gada 2. oktobrī, atskaitīt no apliekamajiem ienākumiem izdevumus, kuri tieši radušies, tam piedaloties
gadatirgu izstādēs ārvalstīs. Minētais atskaitījums ietekmēja apliekamo ienākumu noteikšanu 2004. taksācijas gadam tiem uzņēmumiem,
kuru darbības cikls sakrīt ar kalendāro gadu.
Pēc tam, kad Komisija bija uzsākusi oficiālo izmeklēšanu, Itālijas iestādes publiski informēja potenciālos atbalsta saņēmējus
par iespējamajām sekām, ko radīs šīs iestādes atzinums, ka minētais režīms nav saderīgs ar kopējo tirgu. Atzīdama attiecīgā
atbalsta režīma nesaderību ar kopējo tirgu, Komisija uzskatīja, ka no saņēmējiem ir jāatgūst jau piešķirtie atbalsti.
Konkrētāk, Lēmuma 2005/919 1.–4. pantā ir noteikts:
“
1. pants
Valsts atbalsta shēma, ko saskaņā ar Itālijas valdības dekrēta 269/2003 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu piešķīra nodokļu
atvieglojumu veidā uzņēmējsabiedrībām, kuras piedalās gadatirgos ārvalstīs, un ko Itālija sāka īstenot, pārkāpjot EK līguma
88. panta 3. punkta noteikumus, ar kopējo tirgu nav saderīga.
Itālijai ir jāatceļ pirmajā rindkopā minētā atbalsta shēma.
2. pants
1.      Itālijai jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai atgūtu no saņēmējiem 1. pantā minētā atbalsta līdzekļus, kas nelikumīgi jau
nonākuši to rīcībā.
Atgūšana jāveic nekavējoties un saskaņā ar Itālijas valsts tiesību aktos paredzēto procedūru.
2.      Ja atbalsts jau ir piešķirts to nodokļu maksājumu samazinājuma veidā, kuri jāmaksā par kārtējo finanšu gadu, Itālijai jāiekasē
visi nodokļi, kas jāsamaksā pēdējā maksājuma kārtā par 2004. gadu.
Visos pārējos gadījumos Itālijai jāiekasē maksājamais nodoklis vēlākais līdz tā finanšu gada beigām, kurš sākas pēc šā lēmuma
paziņošanas dienas.
3.      Atgūstamie atbalsta līdzekļi ietver arī procentus, ko saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 794/2004 9., 10. un 11. panta noteikumiem
aprēķina, sākot no dienas, kad saņēmējiem atbalsts kļuvis pieejams, līdz līdzekļu faktiskās atgūšanas dienai.
3. pants
Divu mēnešu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas dienas Itālijai ar šeit pievienotās jautājuma lapas palīdzību jāinformē Komisija
par veiktajiem pasākumiem šā lēmuma izpildē.
Pirmajā daļā norādītajā laikā Itālijai:
a)      jāpieprasa no visiem šā lēmuma 1. pantā minētā atbalsta saņēmējiem, lai tie nelikumīgi saņemtos atbalsta līdzekļus atmaksā
ar procentiem;
b)      jānosūta visi dokumenti, ar kuriem apliecina, ka attiecībā uz nelikumīgā atbalsta saņēmējiem līdzekļu atgūšanas procedūra
ir uzsākta.
4. pants
Šis lēmums attiecas uz Itālijas Republiku.”

Pirmstiesas procedūra
2004. gada 17. decembrī Lēmums 2005/919 tika paziņots Itālijas Republikai.
Lai izpildītu šo lēmumu, Itālijas iestādes veica virkni pasākumu un informēja par to Komisiju. Tātad izpildīšanas process
tostarp notika šādi:
–        Itālijas iestādes informēja Komisiju par 2006. gada 25. janvāra likuma Nr. 29 pieņemšanu (2006. gada 8. februāra
GURI
Nr. 32, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 29/2006”), tas stājās spēkā 2006. gada 23. februārī, un tā noteikumos it īpaši bija paredzēta
attiecīgo atbalsta shēmu pārtraukšana, kā arī prettiesiski saņemtu atbalstu identificēšanas, noteikšanas un atgūšanas kārtība;
–
Agenzia delle Entrate
[Ieņēmumu dienests] pieņēma atgūšanas kodus attiecīgo atbalstu atpakaļ atgūšanai, izsniedza teritoriālajām struktūrvienībām
instrukcijas un praktiskās norādes šo atbalstu atgūšanai un, visbeidzot, pieņēma atbilstošu informātikas procedūru, lai sekotu
atgūšanas attīstības gaitai;
–        Itālijas likumdevējs valsts tiesu izdoto atbalsta atgūšanas rīkojumu izpildes apturēšanas procesuālo problēmu mēģināja atrisināt
likumdošanas ceļā, pieņemot 2008. gada 8. aprīļa Dekrētlikumu Nr. 59 (2008. gada 9. aprīļa
GURI
Nr. 84, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 59/2008”), tas stājās spēkā 2008. gada 9. aprīlī, un ar 2008. gada 6. jūnija
likumu Nr. 101 (2008. gada 7. jūnija
GURI
Nr. 132, 4. lpp.) tas tika pārveidots par likumu.
Visas pirmstiesas procedūras laikā Komisija uzstāja, ka Lēmums 2005/919 ir jāizpilda nekavējoties un efektīvi. Turklāt tā
vairākkārt lūdza papildu informāciju un paskaidrojumus saistībā ar attiecīgā atbalsta saņēmējiem, kā arī par šo atbalstu atgūšanas
tiesību normu pieņemšanas kārtību. Itālijas iestādes vairākās secīgās vēstulēs informēja Komisiju par Lēmuma 2005/919 izpildes
stāvokli un kārtību.
Komisija vērsa Itālijas Republikas uzmanību uz atbalstu, kas atzīti par prettiesiskiem un nesaderīgiem ar kopējo tirgu, atgūšanas
procedūras nepietiekamo raksturu. Precīzāk, savā 2007. gada 11. decembra vēstulē Komisija uzsvēra, ka atgūšana, ko veikušas
Itālijas iestādes, atbilst mazāk nekā 50 % atbalstu, kas tiek uzskatīti par izsniegtiem. Tādējādi, uzskatot, ka šo atbalstu
atgūšana, neraugoties uz pieņemtajiem tiesību aktiem, nav progresējusi, Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Savā prasības pieteikumā Komisija apgalvo, ka lēmuma, ar kuru tiek noteikts pienākums atgūt nelikumīgi piešķirto atbalstu,
adresātei dalībvalstij atbilstoši EKL 249. pantam ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu minētā lēmuma izpildi.
Pēc Komisijas domām, atgūšanas pienākums nozīmē patiesu rezultāta sasniegšanas pienākumu. Turklāt atgūšanai būtu jābūt ne
tikai efektīvai, bet arī tūlītējai.
Attiecībā uz vajadzību pieņemt likumu un veikt atbilstošos administratīvos pasākumus tā īstenošanai, lai izpildītu Lēmumu 2005/919,
Komisija vairākkārt esot atgādinājusi, ka likumdošanas instrumenta izvēle nav piemērotākais līdzeklis, lai nodrošinātu tūlītēju
un efektīvu minētā lēmuma izpildi.
Komisija turklāt norāda, ka vienīgais pamats, ko Itālijas Republika šajā lietā varētu izvirzīt savai aizstāvībai, ir tas,
ka absolūti nav iespējams pareizi izpildīt Lēmumu 2005/919. Tomēr Itālijas iestādes nevienā brīdī neesot norādījušas uz jebkādu
šādu absolūtu neiespējamību.
Katrā ziņā nosacījums par absolūtas izpildes neiespējamības pastāvēšanu neesot izpildīts, ja atbildētāja dalībvalsts – kā
tas ir šajā lietā – tikai informē Komisiju par juridiskajām, politiskajām vai praktiskajām grūtībām Lēmuma 2005/919 izpildē.
Attiecībā uz valsts tiesu nolēmumiem, ar kuriem izdoti rīkojumi par izpildes apturēšanas pasākumiem, Komisija uzsver, ka efektivitātes
principam būtu jābūt piemērojamam arī valsts tiesām. Saistībā ar iespējamu valsts tiesai iesniegtu saņēmēja lūgumu apturēt
atgūšanas pasākuma izpildi, lai izvairītos no tā, ka lēmumam par atgūšanu tiek atņemta tā lietderīgā iedarbība, būtu jāpiemēro
Tiesas judikatūrā paredzētie nosacījumi. Tomēr šajā lietā valsts tiesu piemērotie izpildes atlikšanas pasākumi neatbilstot
prasībām, kas izriet no minētās judikatūras.
Lai gan atbilstoši iepriekš šā sprieduma 10. punktā minētajam Dekrētlikumam Nr. 59/2008 ar atgūšanas lēmuma prettiesiskuma
iemesliem pamatotas izpildes atlikšanas gadījumā valsts tiesai principā nekavējoties ir jāizdod rīkojums iesniegt Tiesai lūgumu
sniegt prejudiciālu nolēmumu, Komisija uzskata, ka nešķiet, ka šim valsts tiesiskajam regulējumam būtu bijusi būtiska ietekme
uz valsts tiesu procesuālo rīcību. Proti, vairāk nekā četrus gadus pēc Lēmuma 2005/919 pieņemšanas Itālijas iestādes ir atguvušas
tikai 65 % no atbalsta, par kuru ir nosūtīts maksājuma uzdevums.
Visbeidzot, attiecībā uz informēšanas pienākumu, kas Itālijas iestādēm ir paredzēts gan Lēmuma 2005/919 3. pantā, gan EKL
10. pantā, Komisija norāda, ka nav tikuši nosūtīti nekādi dati par attiecīgo atbalstu atgūšanu no 104 saņēmējiem, kuriem sākumā
netika atļauts izmantot atbalsta shēmu. Šī situācija esot uzskatāma par iepriekš minēto pienākumu neizpildi.
Itālijas Republika apgalvo, ka Savienības tiesības neliek ievērot īpašu procedūru valsts atbalstu atgūšanai, bet izvirza vienīgi
prasību, lai valsts procedūru piemērošana ļautu tūlītēji un efektīvi izpildīt Lēmumu 2005/919.
Tieši tādēļ, lai nodrošinātu tūlītēju un efektīvu Lēmuma 2005/919 izpildi, Itālijas iestādes esot uzskatījušas par vajadzīgu
pieņemt Likumu Nr. 29/2006. Proti, Itālijas tiesību sistēmā tiesību akts esot vispiemērotākais līdzeklis no efektivitātes
principa izrietošo prasību izpildei.
Itālijas Republika tāpat norāda, ka apjomīgajā sarakstē starp Komisiju un Itālijas iestādēm šīs iestādes esot norādījušas
tostarp uz grūtībām, kas ir saistītas ar vajadzību aprēķināt maksājamās summas un izslēgt no attiecīgās atgūšanas procedūras
mazos un vidējos uzņēmumus, attiecībā uz kuriem atbalsti tika uzskatīti par saderīgiem ar kopējo tirgu.
Attiecībā uz Komisijas argumentu par valsts juridisko procedūru neefektivitāti Itālijas Republika uzsver gan likumdevēja,
gan valsts nodokļu pārvaldes ieguldītās pūles. Šajā kontekstā šī dalībvalsts norāda arī to, ka tai nevarot pārmest attiecīgo
atbalstu neatgūšanu, ja to atgūšana ir atkarīga no valsts tiesas lēmuma.
Attiecībā uz Komisijas pamatu par informēšanas pienākuma neizpildi Itālijas Republika apgalvo, ka tā ir šai iestādei norādījusi,
ka iespējamo attiecīgo atbalstu saņēmēju stāvoklis nav reglamentēts Likumā Nr. 29/2006, bet uz to drīzāk attiecas tiesību
akti par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Turklāt šī dalībvalsts savai aizstāvībai ir iesniegusi papildu informāciju par
saņemtajām summām, kā arī par noritošo tiesvedību šajā jomā.

Tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstij, kas ir lēmuma par nelikumīgā atbalsta atgūšanu adresāte, atbilstoši EKL
249. pantam ir jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai nodrošinātu šī lēmuma izpildi (skat. 2006. gada 5. oktobra spriedumu
lietā C‑232/05 Komisija/Francija, Krājums, I‑10071. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Dalībvalstij ir jāpanāk efektīva maksājamo summu atgūšana (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 42. punkts,
un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑304/09 Komisija/Itālija, Krājums, I‑0000. lpp., 32. punkts). Novēlota atgūšana,
kas notikusi pēc noteiktā termiņa, Līguma prasībām neatbilst (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 32. punkts
un tajā minētā judikatūra).
Atbilstoši Lēmuma 2005/919 2. panta 1. punkta otrajai daļai Itālijas Republikai attiecīgie atbalsti bija nekavējoties jāatgūst.
It īpaši saskaņā ar šā paša panta 2. punktu, ja atbalsts jau bija piešķirts to nodokļu maksājumu samazinājuma veidā, kuri
jāmaksā par kārtējo finanšu gadu, šai dalībvalstij bija jāiekasē visi nodokļi, ieskaitot procentus, kas jāsamaksā pēdējā maksājuma
kārtā par 2004. gadu. Visos pārējos gadījumos maksājamais nodoklis, pieskaitot procentus, bija jāiekasē vēlākais līdz tā finanšu
gada beigām, kurš sākas pēc šā lēmuma paziņošanas dienas, proti, 2004. gada 17. decembra.
Tomēr šajā lietā netiek apstrīdēts, ka vairākus gadus pēc Lēmuma 2005/919 paziņošanas Itālijas Republikai un pēc visu tajā
noteikto termiņu beigām šī dalībvalsts vēl nebija atguvusi būtisku nelikumīgo atbalstu daļu. Šāda situācija ir acīmredzami
nesaderīga ar tās pienākumu panākt efektīvu maksājamo summu atgūšanu un ir tūlītējas un efektīvas Lēmuma 2005/919 izpildes
pienākuma pārkāpums.
Šo atzinumu neliek apstrīdēt tas, ka apmēram 90 % prettiesisko atbalstu kapitāla – kā izriet no lietas materiāliem – tika
atgūti līdz dienai, kad notika tiesas sēde šajā lietā. Turklāt nav apstrīdēts, ka attiecīgie atbalsti nebija pilnībā atgūti
dienā, kad tika celta šī prasība.
Tāpat arī no lietas materiāliem neizriet, ka Itālijas iestādes būtu ievērojušas Lēmuma 2005/919 2. pantā paredzētos termiņus
prettiesisko atbalstu atgūšanai no saņēmējiem.
Attiecībā uz Itālijas Republikas savai aizstāvībai izvirzītajiem argumentiem ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
vienīgais pamats, ko dalībvalsts var izvirzīt savai aizstāvībai pret tādu Komisijas celtu prasību par valsts pienākumu neizpildi,
kura pamatota ar EKL 88. panta 2. punktu, ir tas, ka absolūti nav iespējams pareizi izpildīt attiecīgo lēmumu (skat. it īpaši
2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑177/06 Komisija/Spānija, Krājums, I‑7689. lpp., 46. punkts; 2008. gada 13. novembra
spriedumu lietā C‑214/07 Komisija/Francija, Krājums, I‑8357. lpp., 44. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija,
35. punkts).
Nosacījums par absolūtu izpildes neiespējamību nav izpildīts, ja atbildētāja dalībvalsts Komisiju tikai informē par juridiskajām,
politiskajām vai praktiskajām grūtībām lēmuma izpildē, neveicot nekādas reālas darbības, lai atgūtu atbalstu no attiecīgajiem
uzņēmumiem, un nepiedāvājot Komisijai nekādus alternatīvus lēmuma īstenošanas risinājumus, ar kuriem šīs grūtības varētu pārvarēt
(skat. it īpaši 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑485/03 līdz C‑490/03 Komisija/Spānija, Krājums,
I‑11887. lpp., 74. punkts, un iepriekš minētos 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā Komisija/Francija, 46. punkts, un spriedumu
lietā Komisija/Itālija, 36. punkts).
Tiesa ir arī nospriedusi, ka, ja, īstenojot Komisijas lēmumu par valsts atbalstu, dalībvalsts saskaras ar neparedzētām un
neparedzamām grūtībām vai uzzina par Komisijas neparedzētām sekām, tai jāsniedz Komisijas novērtējumam informācija par šīm
problēmām, ierosinot attiecīgajā lēmumā izdarīt pienācīgus grozījumus. Šādā gadījumā saskaņā ar noteikumu, kas dalībvalstīm
un Savienības iestādēm nosaka savstarpējas lojālas sadarbības pienākumu, kas it īpaši noteikts EKL 10. pantā, Komisijai un
dalībvalstij labticīgi jāstrādā kopā, lai pārvarētu grūtības, pilnīgi ievērojot Līguma tiesību normas, it īpaši tiesību normas
par atbalstiem (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka savā saskarsmē ar Komisiju, kā arī tiesvedības Tiesā kontekstā Itālijas Republika nav atsaukusies
uz absolūtu Lēmuma 2005/919 izpildes neiespējamību. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka šī dalībvalsts nekad nav piedāvājusi
Komisijai izdarīt grozījumus Lēmumā 2005/919, lai pārvarētu grūtības, kas ir saistītas ar efektīvu un tūlītēju minētā lēmuma
īstenošanu.
Šajā gadījumā Itālijas valdība Komisijai ir tikai paziņojusi par juridiskajām, politiskajām vai praktiskajām grūtībām minētā
lēmuma izpildē.
It īpaši nav apstiprināms Itālijas Republikas arguments par grūtībām, kas saistītas ar vajadzību aprēķināt maksājamās summas
un izslēgt no attiecīgās atgūšanas procedūras mazos un vidējos uzņēmumus, attiecībā uz kuriem atbalsti tiek uzskatīti par
saderīgiem ar kopējo tirgu. Ar to, ka attiecīgā dalībvalsts uzskata par vajadzīgu pārbaudīt katra attiecīgā uzņēmuma individuālo
stāvokli iepriekšējas pārbaudes veikšanai, lai identificētu priekšrocību saņēmējus, kas minēti Komisijas lēmumā, nevar attaisnot
šā lēmuma neizpildi (skat. 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑99/02 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑3353. lpp., 23. punkts, kā arī 2006. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑207/05 Komisija/Itālija, 46. un 50. punkts).
Ir tiesa, ka atgūšanas procedūras laikā Itālijas likumdevējs ir veicis nozīmīgus pasākumus, lai nodrošinātu minētās atgūšanas
efektivitāti, vispirms pieņemot Likumu Nr. 29/2006 un tad – Dekrētlikumu Nr. 59/2008. No lietas materiāliem it īpaši izriet,
ka minētajā likumā bija paredzēta atbalsta shēmu apturēšana, kā arī prettiesiski saņemto atbalstu identificēšanas, noteikšanas
un atgūšanas kārtība. Tomēr, lai paātrinātu jau izskatāmo tiesvedību pabeigšanu, minētā dekrētlikuma mērķis bija atrisināt
valsts tiesu izdoto atbalsta atgūšanas rīkojumu izpildes apturēšanas procesuālās problēmas.
Tomēr iepriekšējā punktā minēto pasākumu veikšana nav ļāvusi novērst Lēmumā 2005/919 minēto atbalstu atgūšanas kavējumu. Proti,
tie stājās spēkā pēc minētajā lēmumā noteiktā termiņa beigām un to veikšana izrādījās neefektīva, jo vairākus gadus pēc Lēmuma 2005/919
paziņošanas līdz šīs prasības celšanas dienai un pēc visu tajā noteikto termiņu beigām Itālijas Republika nebija atguvusi
daļu prettiesisko atbalstu.
Tomēr ir jānorāda, ka likumdošanas pasākumi, kas vērsti uz to, lai valsts tiesas nodrošinātu Komisijas lēmuma, ar kuru dalībvalstij
ir uzlikts pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, izpildi, kuri ir veikti pārāk vēlu vai kuri ir izrādījušies neefektīvi, neatbilst
no šī sprieduma 26. un 27. punktā minētās judikatūras izrietošajām prasībām (iepriekš minētais 2010. gada 22. decembra spriedums
lietā Komisija/Itālija, 42. punkts).
Turklāt Itālijas Republika apgalvo, ka zināma attiecīgo atbalstu saņēmēju skaita situācija nav reglamentēta Likumā Nr. 29/2006,
bet uz to drīzāk attiecas tiesību akti izvairīšanās no nodokļu maksāšanas jomā un ka šādā gadījumā nav piemērojams pienākums
atgūt prettiesiskus atbalstus.
Šajā ziņā ir jāatzīst, ka Itālijas Republikas atsaucei uz Likuma Nr. 29/2006 piemērošanas jomu šajā gadījumā nav nozīmes.
Kā izriet no Lēmuma 2005/919 1. panta un preambulas 1. apsvēruma, attiecīgā atbalsta shēma faktiski tika izpildīta, piemērojot
Dekrētlikuma Nr. 269/2003, kurš vēlāk saskaņā ar 2003. gada 24. novembra Likumu Nr. 326/2003 kļuva par likumu, 1. panta 1. punkta
b) apakšpunktu. Tomēr saskaņā ar Lēmuma 2005/919 2. panta 1. punktu Itālijas Republikai ir jāatgūst atbalsti, kas piešķirti
saskaņā ar Dekrētlikumu Nr. 269/2003. Šādos apstākļos jautājums par to, vai ieinteresētajiem uzņēmumiem piešķirtais labums
bija atbilstošs valsts tiesību aktiem vai arī – tieši otrādi – bija uzskatāms par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai nodokļu
krāpšanu, neietekmē attiecīgās dalībvalsts pienākumu noteiktajos termiņos atgūt atbalstus. Ar iespējamām grūtībām, kas ir
saistītas ar vajadzību saskaņā ar piemērotām valsts procedūrām pārbaudīt nodokļu deklarācijas, vien nevar – kā izriet no šā
sprieduma 33. un 37. punkta – pamatot Lēmuma 2005/919 neizpildi noteiktajos termiņos.
Turklāt attiecībā uz Komisijas argumentu par valsts tiesu iespēju veikt apturēšanas pasākumus atbalsta atgūšanas procedūras
laikā ir jāatgādina, ka šādi pasākumi var tikt veikti, ja ir izpildīti judikatūrā noteiktie nosacījumi (skat. it īpaši 1991. gada
21. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑143/88 un C‑92/89
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
un
Zuckerfabrik Soest
,
Recueil
, I‑415. lpp., kā arī 1995. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑465/93
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
u.c. (I),
Recueil
, I‑3761. lpp.).
It īpaši valsts tiesa, ja tai ir nopietnas šaubas par Savienības tiesību akta spēkā esamību, var izdot rīkojumus par pagaidu
apturēšanas pasākumiem, un gadījumā, ja Tiesai vēl nav uzdots jautājums par apstrīdētā tiesību akta spēkā esamību, valsts
tiesai šāds jautājums jāuzdod pašai. Tomēr šajā lietā Savienības tiesās nav iesniegts jautājums par Lēmuma 2005/919 spēkā
esamību. Katrā ziņā Itālijas Republika tiesvedībā Tiesā nav pierādījusi, ka ir izpildīti citi iepriekšējā punktā minētajā
judikatūrā noteiktie nosacījumi.
Patiesībā valsts spriedumu, ko šīs lietas dalībnieki ir pievienojuši lietas materiāliem un kas attiecas uz Lēmumā 2005/919
paredzēto atgūšanu, proti,
Commissione tributaria provinciale di Treviso
[Triestes provinces Nodokļu tiesas] 2007. gada 2. jūlija sprieduma un
Commissione tributaria regionale di Venezia‑Mestre
[Venēcijas‑Mestre provinces Nodokļu tiesas] 2008. gada 15. decembra sprieduma, priekšmets – kā tiesas sēdē apstiprināja Itālijas
Republika – ir tikai valsts tiesību akta, kurā paredzēts atgūt prettiesisku atbalstu, kas piešķirts šā atbalsta saņēmējam
uzņēmumam, likumības pārbaude un tajos nav apstrīdēta Lēmuma 2005/919 spēkā esamība. Līdz ar to iepriekš minētie spriedumi
apvienotajās lietās
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
un
Zuckerfabrik Soest
, kā arī lietā
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
u.c. (I) nav piemērojami attiecībā uz minētajiem valsts spriedumiem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai arī formāla likumības pārbaude, ko valsts tiesa veic pār valsts tiesību aktu, kurā ir paredzēts
atgūt prettiesisku valsts atbalstu, ir jāuzskata par vienkāršu Savienības tiesību vispārējā efektīvas tiesību aizsardzības
tiesā principa izpausmi, tomēr ir jāuzsver, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktu valsts tiesām ir jānodrošina
lēmuma, kurā noteikts, ka ir jāatgūst prettiesiskais atbalsts, pilna efektivitāte un jāpanāk risinājums, kas ir atbilstošs
šajā lēmumā noteiktajam mērķim (skat. 2010. gada 20. maija spriedumu lietā C‑210/09
Scott
un
Kimberly Clark
, Krājums, I‑4613. lpp., 25. un 29. punkts).
Proti, valsts tiesību akta, ar kuru īstenots Komisijas lēmums, kurā ir noteikts, ka ir jāatgūst prettiesiskais atbalsts, atcelšana,
kas traucē tūlītēji un efektīvi izpildīt minēto lēmumu, neatbilst prasībām, kas izriet no minētās Regulas Nr. 659/1999 14. panta
3. punkta (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Scott
un
Kimberly Clark
, 30. punkts).
Attiecībā uz valsts spriedumiem, kas minēti šā sprieduma 45. punktā, ir jāatzīst, ka prettiesiskā atbalsta saņēmējs uzņēmums,
kam saskaņā ar valsts maksājuma uzdevumu tas ir jāatmaksā un kurš šo maksājuma uzdevumu ir apstrīdējis, maksājumu – kā izriet
no lietas materiāliem – ir veicis tikai pēc 2008. gada 15. decembra sprieduma apelācijas tiesvedībā, ar kuru tika noraidīta
prasība par tiesību akta atcelšanu. Līdz ar to iepriekš minētie apsvērumi norāda uz to, ka attiecīgā valsts maksājuma uzdevuma
atcelšana pirmajā instancē ir radījusi būtisku kavējumu prettiesisko atbalstu atgūšanā. Šī situācija nav atbilstoša, lai nodrošinātu
tūlītēju un efektīvu Lēmuma 2005/919 izpildi.
No iepriekš minētā izriet, ka šī prasība ir pamatota tiktāl, ciktāl Komisija pārmet Itālijas Republikai, ka tā paredzētajos
termiņos nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai no saņēmējiem atgūtu visus atbalstus, kas piešķirti saskaņā ar atbalsta
shēmu, kura Lēmumā 2005/919 ir atzīta par prettiesisku un nesaderīgu ar kopējo tirgu.
Ņemot vērā iepriekšējā punktā pausto secinājumu, nav jālemj par Komisijas prasījumu daļu par Itālijas Republikai piemērojamo
sankciju par to, ka tā nav informējusi Komisiju par attiecīgajā punktā minētajiem pasākumiem, jo šī dalībvalsts noteiktajos
termiņos nav precīzi izpildījusi Lēmumu 2005/919 (iepriekš minētais 2010. gada 22. decembra spriedums lietā Komisija/Itālija,
57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jāatzīst, ka, noteiktajos termiņos neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai no saņēmējiem atgūtu visus atbalstus,
kas piešķirti saskaņā ar atbalsta shēmu, kura Lēmumā 2005/919 atzīta par prettiesisku un nesaderīgu ar kopējo tirgu, Itālijas
Republika nav izpildījusi minētā lēmuma 2. pantā paredzētos pienākumus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Itālijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Itālijas Republikai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
noteiktajos termiņos neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai no saņēmējiem atgūtu visus atbalstus, kas piešķirti saskaņā
ar atbalsta shēmu, kas Komisijas 2004. gada 14. decembra Lēmumā 2005/919/EK par nodokļu atvieglojumiem uzņēmējsabiedrībām,
kas piedalās gadatirgos ārvalstīs, atzīta par prettiesisku un nesaderīgu ar kopējo tirgu, Itālijas Republika nav izpildījusi
minētā lēmuma 2. pantā paredzētos pienākumus;
2)
Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.