CELEX: 62011CJ0292
Apellatsioonkaebus
Liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastanud Euroopa Kohtu otsuse täitmine
Karistusmakse
Tasumise nõue
Liikmesriigi kohustuste rikkumise põhjustanud siseriikliku õigusakti kehtetuks tunnistamine
Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks liikmesriigi võetud meetmete hindamine komisjoni poolt
Piirid
Pädevuse jagamine Euroopa Kohtu ja Üldkohtu vahel

Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 29. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas
T-33/09: Portugal
vs
. komisjon (EKL 2011, lk II-1429
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus tühistas komisjoni 25. novembri 2008. aasta otsuse K(2008) 7419 (lõplik) (edaspidi „vaidlusalune otsus”), mis käsitleb karistusmaksete maksmise nõuet, mis tuleb tasuda Euroopa Kohtu 10. jaanuari 2008. aasta otsuse kohtuasjas
C-70/06: komisjon
vs
. Portugal (EKL 2008, lk I-1
; edaspidi „2008. aasta kohtuotsus”) täitmiseks.
Vaidluse taust
Euroopa Kohus otsustas 14. oktoobri 2004. aasta otsuses kohtuasjas C‑275/03: komisjon
vs
. Portugal (edaspidi „2004. aasta kohtuotsus”), et „[k]una Portugali Vabariik jättis kehtetuks tunnistamata 21. novembri 1967. aasta dekreetseaduse nr 48 051 [edaspidi „dekreetseadus nr 48 051”], millega seatakse kahjutasu maksmine isikutele, kellele on tekitatud kahju riigihangetealaste ühenduse õigusnormide või nende ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide rikkumisega, sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest, siis on Portugali Vabariik rikkunud nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi[st] 89/665/EMÜ riiklike tarne‑ ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta [
EÜT L 395, lk 33
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246] [...] tulenevaid kohustusi”.
Kuna komisjon asus seisukohale, et Portugali Vabariik ei ole täitnud 2004. aasta kohtuotsust, otsustas ta nimetatud kohtuotsusest tulenevate kohustuste täitmata jätmise tõttu esitada hagi EÜ artikli 228 lõike 2 alusel.
Euroopa Kohus märkis 2008. aasta otsuse punktides 16 ja 17, et arvestades 2004. aasta kohtuotsuse resolutsiooni sõnastust, on selleks, et kontrollida, kas Portugali Vabariik võttis selle otsuse täitmiseks vajalikud meetmed, oluline kindlaks teha, kas dekreetseadus nr 48 051 on kehtetuks tunnistatud. Selles osas sedastas Euroopa Kohus 2008. aasta kohtuotsuse punktis 19, et kuupäeval, mil lõppes 13. juulil 2005. aastal saadetud põhjendatud arvamuses antud tähtaeg, ei olnud Portugali Vabariik kõnealust dekreetseadust veel kehtetuks tunnistanud. Lisaks rõhutas Euroopa Kohus sama kohtuotsuse punktis 36, et asjaomase liikmesriigi esindaja kinnitas 5. juulil 2007 toimunud kohtuistungil, et nimetatud dekreetseadus oli viimati nimetatud kuupäeval veel jõus.
Euroopa Kohus otsustas 2008. aasta kohtuotsuse resolutsiooni punktis 1, et „[j]ättes kehtetuks tunnistamata [dekreetseaduse nr 48 051], ei ole Portugali Vabariik võtnud vajalikke meetmeid [2004. aasta kohtuotsuse] täitmiseks ja on seega rikkunud EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi”.
Euroopa Kohus otsustas 2008. aasta kohtuotsuse resolutsiooni punktis 2 „[m]õista Portugali Vabariigilt Euroopa Ühenduste Komisjoni „Euroopa Ühenduse omavahendite” kontole kandmiseks välja trahv summas 19392 eurot iga [2004. aasta kohtuotsuse] täieliku ja tervikliku täitmise tagamiseks vajalike meetmete rakendamisega hilinetud päeva eest, alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest kuni nimetatud [2004. aasta kohtuotsuse] täieliku täitmiseni”.
Portugali Vabariik võttis 31. detsembril 2007, see tähendab mõned päevad enne 2008. aasta kohtuotsuse kuulutamist, vastu seaduse nr 67/2007, millega kehtestatakse riigi ja teiste avalik-õiguslike isikute lepinguvälise tsiviilvastutuse kord (Lei n
o
67/2007, Aprova o Regime de Responsabilidade Civil Extracontractual do Estado e Demais Entidades Públicas;
Diário da República
, 1. seeria, nr 251, lk 9117, 31.12.2007; edaspidi „seadus nr 67/2007”), mis käsitleb eelkõige seadusandliku, kohtu‑ ja haldusvõimu ülesannete täitmisel tekitatud kahju. See seadus, mille artikkel 5 tühistas dekreetseaduse nr 48 051, jõustus 30. jaanuaril 2008.
Komisjoni ja Portugali Vabariigi esindajate 28. jaanuari 2008. aasta koosolekul väitsid viimati nimetatud, et seaduse nr 67/2007 vastuvõtmisega, millega tunnistati kehtetuks dekreetseadus nr 48 051, on liikmesriik võtnud kõik meetmed, mis olid vajalikud 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks ja järelikult on ainsad karistusmaksed, mida Portugali Vabariik peab tasuma, karistusmaksed ajavahemiku eest, mis kestis 2008. aasta kohtuotsuse kuulutamise kuupäevast ehk 10. jaanuarist 2008 kuni seaduse nr 67/2007 jõustumise kuupäevani ehk 30. jaanuarini 2008. Komisjon seevastu asus sisuliselt seisukohale, et see seadus ei kujuta endast 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks sobivat ja täielikku meedet.
Komisjon saatis 15. juulil 2008 Portugali Vabariigile kirja, milles nõudis põhjendusel, et Portugal ei olnud veel võtnud kõiki vajalikke meetmeid 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks, karistusmaksena 2753664 euro suuruse summa tasumist, mis tuleb tasuda 2008. aasta kohtuotsuse täitmiseks 10. jaanuarist kuni 31. maini 2008 kestnud ajavahemiku eest.
Portugali Vabariik vastas sellele komisjoni kirjale 4. augustil 2008. Ta kordas oma seisukohta, et seadus nr 67/2007 on kooskõlas 2004. aasta kohtuotsusega, ja teatas, et ta otsustas siiski vastu võtta 17. juuli 2008. aasta seaduse nr 31/2008, millega muudeti seadust nr 67/2007 (edaspidi „seadus nr 31/2008”), et vältida vaidluse jätkumist seaduse nr 67/2007 tõlgendamise küsimuses.
Vaidlusaluses otsuses komisjon sisuliselt leidis esiteks, et tema arvates ei kujuta seadus nr 67/2007 endast 2004. aasta kohtuotsuse sobivat täitmist ja teiseks, et alates 18. juulist 2008, mil jõustus dekreetseadus nr 31/2008, täitis Portugali Vabariik lõpuks kõnealuse kohtuotsuse. Sellest tulenevalt kinnitas komisjon 15. juuli 2008. aasta kirjas esitatud karistusmakse tasumise nõuet ja nõudis lisaks täiendava 911424 euro suuruse summa tasumist, mis vastab 1. juunist kuni 17. juulini 2008 kestnud ajavahemiku eest tasumisele kuuluvatele karistusmaksetele.
Vaidlustatud kohtuotsus
Portugali Vabariik esitas Üldkohtule vaidlusaluse otsuse peale tühistamishagi.
Vaidlustatud kohtuotsuses kontrollis Üldkohus kõigepealt oma pädevust kõnealune hagi läbi vaadata.
Selleks meenutas ta kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62, et komisjonil on õigus nõuda sisse liidu eelarvesse võlgnetavad summad, et täita EÜ artikli 228 lõike 2 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsust, milles on tuvastatud liikmesriigi rikkumine.
Lisaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63–65, et kuna EÜ asutamisleping ei sisalda ühtegi konkreetset sätet kohtuvaidluste kohta, mis on tekkinud liikmesriigi ja komisjoni vahel seoses seda laadi kohtuotsusega, milles tuvastatakse rikkumine, siis kohaldatakse EÜ asutamislepinguga ettenähtud õiguskaitsevahendeid. Järelikult on Üldkohtu arvates võimalik esitada EÜ asutamislepingu artikli 230 alusel tühistamishagi otsuse peale, milles komisjon määrab kindlaks selle karistusmakse summa, mille Euroopa Kohus on liikmesriigilt välja mõistnud. Sellest tulenevalt otsustas Üldkohus, et ta on EÜ asutamislepingu artikli 225 lõike 1 esimese lõigu alusel pädev selliseid hagisid arutama ja lahendama.
Lõpuks täpsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66 ja 67, et selle pädevuse kasutamisel ei tohi ta sekkuda EÜ artiklitega 226 ja 228 Euroopa Kohtule antud ainupädevusse ega otsustada sellist küsimust liikmesriigile EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste rikkumise kohta, mida ei ole eelnevalt käsitletud Euroopa Kohtus.
Üldkohus otsustas eeltoodud sissejuhatavatest kaalutlustest lähtudes esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68 ja 69, et 2004. aasta kohtuotsuse resolutsioonist koosmõjus Euroopa Kohtu põhjendustega 2008. aasta kohtuotsuse punktides 16–19 tuleneb, et 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks piisab sellest, kui Portugali Vabariik tunnistab kehtetuks dekreetseaduse nr 48 051 ja karistusmakseid tuleb tasuda kuni selle seaduse kehtetuks tunnistamiseni.
Sellest lähtudes asus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71 ja 72 seisukohale, et komisjon on eiranud 2008. aasta kohtuotsuse resolutsiooni ühelt poolt sellega, et ta leidis, et dekreetseaduse nr 48 051 kehtetuks tunnistanud seaduse nr 67/2007 vastuvõtmist ei saa pidada 2004. aasta kohtuotsuse nõuetekohaseks täitmiseks, ja teisalt otsustades, et Portugali Vabariik täitis selle kohtuotsuse alles alates 18. juulist 2008, kui jõustus seadus nr 31/2008. Sel põhjendusel otsustas Üldkohus, et vaidlusalune otsus tuleb tühistada.
Teiseks hindas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 ja sellele järgnevates punktides komisjoni argumenti, et 2004. ja 2008. aasta kohtuotsustega oli Euroopa Kohus nõudnud Portugali Vabariigilt neis kohtuotsustes tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumise lõpetamiseks mitte üksnes dekreetseaduse nr 48 051 kehtetuks tunnistamist, vaid hoopis laiemalt ka siseriiklike õigusnormide direktiiviga 89/665 kooskõlla viimist. Komisjon järeldas sellest, et etteheidetav kohustuste rikkumine vältas kogu selle aja, mil Portugali õiguses seati isikutele, kellele on tekitatud kahju liidu õigusnormide rikkumisega, hüvitise maksmine sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest.
Seoses sellega otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 82, et kui komisjon kasutab oma kaalutlusõigust liikmesriigi poolt sellise Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks võetud meetmete suhtes, millega määrati karistusmakse, ei mõjuta see liikmesriikide menetlusõigusi, mis on seotud EÜ artiklis 226 kehtestatud menetlusega, ega Euroopa Kohtu ainuõigust otsustada, kas siseriiklik õigus on kooskõlas liidu õigusega.
Üldkohus sedastas nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88, et liikmesriigi õigusi ja kohustusi võib kindlaks määrata ja nende tegevust hinnata üksnes EÜ artiklite 226–228 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuses.
Sellest tulenevalt järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89, et komisjonil ei olnud õigust 2008. aasta kohtuotsuse täitmise kontrollimisel otsustada, et seadus nr 67/2007 ei ole kooskõlas liidu õigusega, ega teha sellest järeldusi Euroopa Kohtu välja mõistetud karistusmaksete arvutamisel. Samas punktis lisas Üldkohus, et kui komisjon leidis, et uue seadusega kehtestatud õiguskord ei kujuta endast direktiivi 89/665 nõuetekohast ülevõtmist, siis oleks ta pidanud algatama EÜ artiklis 226 sätestatud menetluse.
Kolmandaks märkis kõnealune esimese astme kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90, et komisjonile EÜ artikli 228 lõike 2 alusel Euroopa Kohtu tehtud otsuste täitmise hindamisel suurema kaalutlusõiguse andmisega kaasneks tagajärg, et kui liikmesriik vaidlustab Üldkohtus komisjoni hinnangu, mis läheb Euroopa Kohtu otsuse resolutsioonis esitatust kaugemale, siis peaks Üldkohus tingimata tegema otsuse siseriikliku õiguse kooskõla kohta liidu õigusega. Selline hinnang ei kuulu aga mitte Üldkohtu, vaid Euroopa Kohtu ainupädevusse.
Nimetatud kaalutlustest lähtudes rahuldas Üldkohus Portugali Vabariigi hagi ja tühistas vaidlusaluse otsuse.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
teha apellatsioonkaebuse esemeks olevate küsimuste kohta lõplik otsus ja jätta rahuldamata vaidlusaluse otsuse peale esitatud tühistamishagi, ning
—
mõista kahe kohtuastme kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
Portugali Vabariik palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning mõista esimese astme ja apellatsiooniastme kohtukulud välja komisjonilt.
Euroopa Kohtu president andis 27. oktoobri 2011. aasta määrusega Tšehhi Vabariigile, Saksamaa Liitvabariigile, Kreeka Vabariigile, Hispaania Kuningriigile, Prantsuse Vabariigile, Madalmaade Kuningriigile, Poola Vabariigile ja Rootsi Kuningriigile loa Portugali Vabariigi nõuete toetuseks menetlusse astuda.
Apellatsioonkaebus
Esimese väite esimene osa, mis puudutab komisjoni ja Üldkohtu pädevust
Poolte argumendid
Komisjon vaidleb peamiselt vastu Üldkohtu tõlgendusele, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 82–89 ja mille kohaselt kuulub liikmesriigi selliste uute õigusnormide sisu hindamine, mis on kehtestatud ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuste täitmiseks, igal juhul Euroopa Kohtu ainupädevusse, ning kui komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel tekib vaidlus, siis tuleb see lahendada uues menetluses ELTL artikli 258 alusel.
Üldkohtu tõlgendus piirab komisjoni arvates ekslikult tema pädevust ELTL artikli 260 lõike 2 alusel määratud karistusmaksete sissenõudmisel ja ka Üldkohtu enda pädevust komisjoni aktide kohtulikul kontrollimisel.
Komisjon on esiteks seisukohal, et kuna Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 87–89 komisjoni ilma võimalusest hinnata seaduse nr 67/2007 sisu, et kontrollida, kas Portugali Vabariik on nõuetekohaselt täitnud 2004. aasta kohtuotsuse ja seega liikmesriigi kohustuste rikkumise lõpetanud, on Üldkohus alusetult vähendanud komisjoni pädevust liidu eelarve täitmisel ja liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse kasuliku mõju tagamisel pelga „puhtformaalse kontrollini”, millega tehakse kindlaks, kas dekreetseadus nr 48 051 on kehtetuks tunnistatud või mitte. Kõnealuse seisukoha järgi peaks komisjon siis, kui ta hindab, kas asjaomane liikmesriik on võtnud meetmed Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks, piirduma nimelt üksnes sellega, et ta tuvastab, kas liikmesriik on võtnud uusi meetmeid, ning komisjon peaks jätma kontrollimata, kas võetud meetmed tegelikult sobivad selle kohtuotsuse täitmiseks.
Lisaks märgib komisjon, et kui ta ei saaks olukorras, kus tema ja mõne liikmesriigi vahel on tekkinud vaidlus küsimuses, kas liikmesriigi kehtestatud õigusnormid võimaldavad liikmesriigil täita ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud kohtuotsust, hinnata, kas need õigusnormid vastavad Euroopa Kohtu ettekirjutustele ja selle asjaolu tõttu oleks komisjon sunnitud – nagu väidab Üldkohus – esitama Euroopa Kohtusse uute õigusnormide kontrollimiseks uue hagi ELTL artikli 258 alusel, siis kahjustaks see liikmesriigi kohustuste rikkumise ja eelkõige karistusmakse menetluse tõhusust.
Teiseks väidab komisjon, et ekslikult oli piiratud Üldkohtu pädevust teostada komisjoni üle järelevalvet vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse kontrollimisel.
Nimelt oleks Üldkohus pidanud kontrollima komisjoni hinnangut Portugali Vabariigi kehtestatud uute õigusnormide kohta, et selgitada täpselt välja, kas komisjon jäi vaidlusaluses otsuses tegelikult liikmesriigi kohustuste rikkumise eseme raamidesse ega eksinud oma hinnangus rikkumise jätkumise kohta.
Komisjon väidab, et Üldkohus piirdus aga „puhtformaalse kontrolliga”, järeldades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 üksnes seda, et õiguslik olukord asjaomases liikmesriigis, mis Euroopa Kohtu otsuse kohaselt ei olnud kooskõlas direktiiviga 89/665, on muutunud üksnes ühe uue seaduse vastuvõtmise tõttu, see tähendab tulenevalt seadusest nr 67/2007, mis sisaldab „olulisi muudatusi” dekreetseadusega nr 48 051 ette nähtud korraga võrreldes, kuid Üldkohus jättis käsitlemata küsimuse, kas see meede lõpetab tegelikult Euroopa Kohtu tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumise.
Samas kui Üldkohtul oleks lubatud sel viisil oma kontrollipädevust piirata, siis tähendaks see, et iga uus meede, mille liikmesriik võtab tulenevalt ELTL artikli 260 lõike 2 alusel Euroopa Kohtu tehtud otsusest, tooks kaasa vajaduse algatada süstemaatiliselt uus liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus ELTL artikli 258 alusel. Selline lahendus oleks lisaks sellele, et see võib kahjustada nende õigusnormide tõhusust, ka igal juhul vastuolus isegi liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse loogikaga.
Portugali Vabariik vaidleb komisjoni argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
ELTL artikli 260 lõige 1 sätestab, et kui Euroopa Liidu Kohus leiab, et liikmesriik ei ole täitnud aluslepingutest tulenevat kohustust, siis nõutakse sellelt riigilt kohtu otsuse täitmiseks vajalike meetmete võtmist.
Viidatud artikli lõige 2 sätestab, et kui komisjon on arvamusel, et asjassepuutuv liikmesriik ei ole võtnud vajalikke meetmeid kohtuotsuse täitmiseks, võib ta anda asja Euroopa Kohtusse liikmesriigilt põhisumma ja/või karistusmakse väljamõistmiseks.
Vastupidi ELTL artikliga 258 kehtestatud menetlusele, mille eesmärk on tuvastada, et liikmesriigi tegevusega rikutakse liidu õigust, ja saavutada sellise tegevuse lõpetamine (vt 7. veebruari 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades
15/76 ja 16/76: Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 1979, lk 321
, punkt 27, ja 6. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-456/05: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2007, lk I-10517
, punkt 25), on ELTL artikliga 260 ette nähtud menetluse ese palju piiratum, kuivõrd sellega püütakse vaid motiveerida rikkumise toime pannud liikmesriiki täitma kohtuotsust, millega rikkumine on tuvastatud (12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-304/02: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 2005, lk I-6263
, punkt 80, ja 21. septembri 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-514/07 P, C-528/07 P ja C-532/07 P: Rootsi
vs
. API ja komisjon, EKL 2010, lk I-8533
, punkt 119).
Järelikult tuleb seda menetlust käsitleda erilise kohtuliku menetlusena Euroopa Kohtu otsuste täitmiseks ehk teiste sõnadega ühe täitmise viisina (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Prantsusmaa, punkt 92). Seega saab selle menetluse raames käsitleda üksnes niisugust liikmesriigil EL toimimise lepingu kohaselt lasuvate kohustuste rikkumist, mille Euroopa Kohus on lugenud ELTL artikli 258 alusel tõendatuks (10. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-457/07: komisjon
vs
. Portugal, EKL 2009, lk I-8091
, punkt 47).
Kui Euroopa Kohus mõistab asjaomaselt liikmesriigilt välja karistusmakse, peab komisjoni kontroll selle liikmesriigi poolt selle kohtuotsuse täitmiseks võetud meetmete üle ja määratud karistuse täideviimiseks võlgnetavate summade sissenõudmine seda enam toimuma seda arvesse võttes, kuidas liikmesriigi kohustuste rikkumist on piiritletud ELTL artiklite 258 ja 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsustes.
Käesoleval juhul ilmneb nii 2004. aasta kui ka 2008. aasta kohtuotsuste resolutsioonist, et Euroopa Kohtu tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumine seisneb selles, et jäeti kehtetuks tunnistamata dekreetseadus nr 48 051, millega seati rahalise hüvitise maksmine isikutele, kellele on tekitatud kahju liidu riigihangetealaste õigusnormide rikkumisega, sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest.
Portugali Vabariik võttis 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks vastu seaduse nr 67/2007. See seadus, mis jõustus mõned päevad pärast 2008. aasta kohtuotsuse kuulutamist, tühistas dekreetseaduse nr 48 051.
Komisjon leidis aga pärast nimetatud seaduse hindamist, et see ei ole kooskõlas liidu õigusega ega taga seetõttu 2004. aasta kohtuotsuse nõuetekohast täitmist.
Sellest tekkis kõnealuse institutsiooni ja Portugali Vabariigi vahel lahkarvamus seoses seaduse nr 67/2007 õigusmõju ja tõlgendamisega, mistõttu komisjon võttis vastu vaidlusaluse otsuse, milles ta arvutas välja Euroopa Kohtu otsuses määratud karistusmakse suuruse, tuginedes seejuures nimelt enda tõlgendusele selle seaduse mõju kohta.
Seda tehes käsitles komisjon seaduse nr 67/2007 kooskõla direktiiviga 89/665, kuigi – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–85 õigesti märkis – see seadus kehtestas uue vastutuse korra, mis erines dekreetseaduses nr 48 051 sätestatud korrast ja mida Euroopa Kohtul ei olnud eelnevalt võimalik hinnata.
Kuigi vastab küll tõele, nagu Üldkohus sisuliselt märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81, et Euroopa Kohtu sellise otsuse täitmise raames, millega määrati liikmesriigile karistusmakse, peab komisjon saama hinnata meetmeid, mis viimati nimetatu võttis selle kohtuotsuse täitmiseks, milles rikkumine tuvastati.
Asjaomast kaalutlusõigust ei saa sellegipoolest kasutada nii, et see kahjustab Euroopa Kohtu ainupädevust otsustada, kas siseriiklik õigus on kooskõlas liidu õigusega, nagu Üldkohus õigesti sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82.
Nimelt saab ELTL artiklitega 258–260 loodud süsteemis liikmesriikide õiguste ja kohustuste kindlakstegemine ning nende tegevuse hindamine tuleneda üksnes Euroopa Kohtu otsusest (29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-191/95: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 1998, lk I-5449
, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtul on seega talle aluslepinguga otseselt ja sõnaselgelt antud ainupädevus, millesse komisjon ei saa sekkuda ELTL artikli 260 lõike 2 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuste täitmise kontrollimisel.
Nagu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 on õigesti märgitud, ei saa Üldkohus ka ise teha otsust komisjoni sellise hinnangu kohta, mis käsitleb niisuguse siseriikliku praktika või selliste õigusnormide sobivust liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava kohtuotsuse täitmiseks, mida Euroopa Kohus ei ole eelnevalt hinnanud. Nimelt peaks Üldkohus seda tehes paratamatult tegema otsuse siseriikliku praktika või õigusnormide kooskõla kohta liidu õigusega ning niiviisi sekkuks ta Euroopa Kohtule selles valdkonnas antud ainupädevusse.
Neist kaalutlustest tuleneb, et kui ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmise kontrollimise käigus tekib komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel lahkarvamus selle üle, kas teatav siseriiklik praktika või õigusnormid, mida Euroopa Kohus ei ole varem hinnanud, on selle kohtuotsuse täitmiseks sobivad, siis ei saa komisjon teha selle vaidluse lahendamiseks otsust, ja teha sellest järeldusi karistusmakse arvutamisel.
Sellise otsuse peale võib muidugi nii nagu käesoleval juhul esitada tühistamishagi Üldkohtusse, kelle kohtuotsuse saab Euroopa Kohtusse edasi kaevata.
Samas tooks analüüs, mille Üldkohus viiks sellises menetluses läbi komisjoni hinnangu suhtes, mis puudutab selliste õigusnormide või sellise siseriikliku praktika sobivust liikmesriigi kohustuste rikkumist puudutava kohtuotsuse nõuetekohaseks täitmiseks, mida Euroopa Kohus ei ole eelnevalt hinnanud, käesoleva kohtuotsuse punktides 50 ja 51 esitatud põhjustel endaga kaasa mitte ainult Euroopa Kohtule aluslepinguga liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluste raames antud ainupädevuse rikkumise, vaid piiraks ka alusetult Euroopa Kohtu võimalust uuesti käsitleda neid faktiliste asjaoludega seoses tehtud tuvastusi, millele Üldkohus oma analüüsis tugines, kuna Euroopa Kohtu ülesanne ei ole nende kontrollimine apellatsioonkaebuse raames.
Lisaks tooks komisjonile suurema kaalutlusõiguse andmine ELTL artikli 260 lõike 2 alusel Euroopa Kohtu tehtud otsuste täitmiseks võetud meetmete hindamisel endaga kaasa liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses osalevate liikmesriikide kaitseõiguste rikkumise.
Nimelt võivad ELTL artiklite 258–260 alusel liikmesriigid, kelle kohta komisjon väidab, et nad ei ole täitnud liidu õigusest tulenevaid kohustusi, kohtueelses menetluses oma seisukohti täpsustada. Selle menetlusetapi eesmärk on just nimelt anda asjaomasele liikmesriigile võimalus täita enda kohustused või kaitsta end tõhusalt komisjoni esitatud väidete vastu (vt selle kohta eespool viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Portugal, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
Eeltoodust tuleneb, et Üldkohus ei ole vaidlustatud kohtuotsuses alusetult piiranud komisjoni pädevust Portugali Vabariigi poolt 2008. aasta kohtuotsuse täitmise kontrollimisel ega ole seega ka alusetult piiranud oma pädevust kontrollida komisjoni sellekohast hinnangut.
Neil tingimustel tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite teine osa, mis puudutab Euroopa Kohtu 2004. ja 2008. aasta kohtuotsustega tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumise määratlust
Poolte argumendid
Esimese väite teises osas väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, sest tõlgendas 2008. aasta kohtuotsuse resolutsiooni üksnes osaliselt ja puhtformaalselt ja sellega piiras ta põhjendamatult Euroopa Kohtu 2004. ja 2008. aasta kohtuotsustega tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumise eset. Komisjon väidab nimelt, et Üldkohus eksis, sedastades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69, et vastavalt sellele resolutsioonile piisab 2004. aasta kohtuotsuse täitmiseks sellest, et Portugali Vabariik tunnistab kehtetuks dekreetseaduse nr 48 051, ja et järelikult tuleb karistusmakseid tasuda üksnes kuni kehtetuks tunnistamiseni.
Komisjon väidab seevastu, et 2004. aasta kohtuotsuse resolutsioon nõuab sõnaselgelt, et Portugali Vabariik peab võtma vajalikud meetmed selle kohtuotsuse täitmiseks, mida Üldkohus oleks pidanud täpselt kontrollima ning mitte piirduma lihtsalt selle dekreetseaduse kehtetuks tunnistamise tuvastamisega, mis pealegi tekitas õiguslünga Portugali siseriiklikus õiguses.
Seega toimis komisjon õigesti, kui ta hindas seaduse nr 67/2007 kooskõla direktiiviga 89/665, kontrollimaks, kas Portugali Vabariik on täitnud 2004. aasta kohtuotsuse, mida kinnitati 2008. aasta kohtuotsusega, ja kui ta, tuvastades, et Portugali õiguses oli kahjuhüvitise maksmine jätkuvalt seatud sõltuvusse süü või tahtluse tõendatusest, järeldas sellest, et liikmesriigi kohustuste rikkumine jätkub.
Portugali Vabariik vaidleb komisjoni seisukohale vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimese väite teine osa põhineb ekslikul eeldusel, et komisjonil oli õigus otsustada, kas seadus nr 67/2007 on kooskõlas direktiiviga 89/665, kontrollimaks, kas Portugali Vabariik on täitnud 2004. aasta kohtuotsuse, mida kinnitati 2008. aasta kohtuotsusega.
Järelikult oleks Üldkohus pidanud komisjoni poolt vaidlusaluses otsuses läbi viidud hindamist kontrollides ka ise konkreetselt kontrollima, kas see seadus on kooskõlas liidu õigusega.
Esimese väite esimese osa hindamisel selgub siiski, et komisjon ja Üldkohus ei saanud käesoleva juhtumi asjaoludel sekkuda Euroopa Kohtule ELTL artiklitega 258–260 antud ainupädevusse liikmesriigi poolt liidu õigusest tulenevate kohustuste rikkumise tuvastamisel.
Järelikult ei saa Üldkohtule ette heita õigusnormi rikkumist seoses sellega, et ta ei analüüsinud täpselt seaduse nr 67/2007 õiguslikku mõju.
Neil kaalutlustel tuleb komisjoni poolt oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud esimese väite teine osa tagasi lükata ja seega tuleb käsitletud väide tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, mille kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuse põhjendus ebapiisav ja vastuoluline
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Üldkohus tühistas vaidlusaluse otsuse vaidlustatud kohtuotsuse ebapiisava ja vastuolulise põhjenduse alusel.
Seoses ebapiisava põhjendusega heidab komisjon Üldkohtule ette seda, et viimane põhjendas vaidlusaluse otsuse tühistamist üksnes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 esitatud asjaoluga, et komisjon oli ise selles otsuses tunnistanud, et seadus nr 67/2007 võib muuta hankija õigusvastase otsuse tõttu kahju kannatanud pakkujatele kahjuhüvitise saamise lihtsamaks ja komisjoni dokumentides on kirjas, et Portugali seadusandja ei piirdunud dekreetseaduse nr 48 051 kehtetuks tunnistamisega, vaid kõnealune seadus asendas varem kehtinud korra uue õiguskorraga.
Põhjenduse vastuolulisusega seoses väidab komisjon, et kuigi Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81, et komisjon peab saama hinnata liikmesriigi poolt Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks võetud meetmeid, selleks et vältida, et liikmesriik ei piirduks selliste meetmete võtmisega, millel on sama sisu kui nendel, mis olid asjaomase kohtuotsuse esemeks, piiras ta aga kõnealuse kohtuotsuse punktis 87 komisjoni pädevust puhtalt formaalse kontrolliga, mille eesmärk on üksnes kindlaks määrata, kas dekreetseadus nr 48 051 tunnistati kehtetuks või mitte.
Portugali Vabariik vaidleb komisjoni seisukohale vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale peab kohtuotsuse põhjendusest selgelt ja ühemõtteliselt nähtuma Üldkohtu arutluskäik, et huvitatud isik mõistaks vastuvõetud otsuse põhjendust ja Euroopa Kohus võiks teostada oma kohtulikku kontrolli (vt eelkõige 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-202/07 P: France Télécom
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I-2369
, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul käsitles Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68–91 esitatud põhjenduses üksikasjalikult vaidlusaluse otsuse tühistamise põhjuseid, mistõttu vastas see põhjendus seega eelmises punktis meenutatud tingimustele.
Nimelt tugineb see põhjendus käsitletava juhtumi asjaolude loogilisel, ühtsel ja terviklikul hindamisel, mis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 algab 2008. aasta kohtuotsuse mõju analüüsimisega, lähtudes kohtuotsuse põhjendustest ja resolutsioonist, jätkub kohtuotsuse punktides 73–90 nende põhjuste selgitamisega, mille tõttu Üldkohus ei nõustunud komisjoni tõlgendusega, mille kohaselt oli komisjonil õigus kontrollida seaduse nr 67/2007 kooskõla direktiiviga 89/665 ja lõpeb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91 vaidlusaluse otsuse tühistamisega.
Tuleb asuda seisukohale, et komisjon eksis, kui ta väitis, et Üldkohus esitas vaidlusaluse otsuse tühistamise põhjendamiseks ainult ühe põhjenduse, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85.
Samuti ei saa nõustuda ka komisjoni argumendiga, mille kohaselt vaidlustatud kohtuotsus tugineb vastuolulisele põhjendusele.
Selles osas olgu märgitud, et Üldkohus tunnistas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 üldiselt komisjoni pädevust hinnata meetmeid, mis liikmesriik võtab ELTL artikli 260 alusel tehtud Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks.
Sellegipoolest tuleb välja tuua, et Üldkohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82, et kõnealust pädevust saab teostada üksnes täpselt kindlaksmääratud piires ja silmas tuleb pidada eelkõige Euroopa Kohtu ainupädevust otsustada, kas siseriiklikud õigusnormid on kooskõlas liidu õigusega.
Niisiis otsustas Üldkohus iseäranis sellest tingimusest lähtudes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–88, et silmas pidades asjaolu, et Euroopa Kohus ei ole oma 2004. ja 2008. aasta otsustes teinud otsust seaduse nr 67/2007 kooskõla kohta liidu õigusega, ei olnud käesoleval juhul komisjonil õigust ise sellist hindamist läbi viia ega teha sellest järeldusi karistusmaksete arvutamisega seoses.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb asuda seisukohale, et Üldkohtu põhjendus ei ole sugugi ebapiisav ega vastuoluline ja seega tuleb komisjoni poolt oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud teine väide tagasi lükata.
Eeltoodust tuleneb, et kummagi väitega, mille komisjon oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitas, ei saa nõustuda, ning seetõttu tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Portugali Vabariik on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt. Kodukorra artikli 140 lõike 1 alusel, mida kohaldatakse ka apellatsioonkaebuste suhtes, kannavad kohtuvaidluses menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista Portugali Vabariigil käesolevas menetluses tekkinud kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.

3.
Jätta Tšehhi Vabariigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Hispaania Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Madalmaade Kuningriigi, Poola Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi kohtukulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.