CELEX: 62006TJ0197
Konkurencija
Karteliai
Vandenilio peroksidas ir natrio perboratas
Sprendimas, kuriuo nustatytas EB 81 straipsnio pažeidimas
Atsakomybė už neteisėtus veiksmus
Teisė į gynybą
Pareiga motyvuoti

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovė
FMC Corp.
yra Jungtinėse Valstijose įsteigta įmonė, kuri per
FMC Chemicals Netherlands BV
, buvusią
FMC Chemical Holding BV
, kontroliuoja 100 % pagal Ispanijos teisę įsteigtos bendrovės
FMC Foret SA
kapitalo. Faktinių aplinkybių metu ši bendrovė prekiavo vandenilio peroksidu (toliau – VP) ir natrio perboratu (toliau – NPB).
2002 m. lapkričio mėn.
Degussa AG
pranešė Europos Bendrijų Komisijai apie kartelį VP ir NPB rinkose ir pageidavo, kad jai būtų taikomas Komisijos pranešimas
apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
2 t., p. 155).

Degussa
pateikė Komisijai faktinių įrodymų, kuriais remdamasi ji galėjo 2003 m. kovo 25 ir 26 d. atlikti patikrinimus kai kurių įmonių
patalpose.
2005 m. sausio 26 d. Komisija išsiuntė ieškovei ir kitoms suinteresuotosioms įmonėms pranešimą apie kaltinimus.
Išklausiusi atitinkamų įmonių pareiškimus 2006 m. gegužės 3 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2006) 1766 galutinis dėl procedūros
pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį taikymo
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals AB
,
Degussa
,
Edison SpA
, ieškovei,
FMC Foret SA
,
Kemira Oyl
,
Air liquide SA
,
Chemoxal SA
,
SNIA SpA
,
Caffaro
,
Solvay SA
,
Solvay Solexis SpA
,
Total SA
,
Elf Aquitaine SA
ir
Arkema SA
(byla COMP/F/38.620 – Vandenilio peroksidas ir perboratas) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka buvo paskelbta
2006 m. gruodžio 13 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 353, p. 54). Apie šį sprendimą ieškovei buvo pranešta 2006 m. gegužės 8 d. raštu.

Ginčijamas sprendimas
Komisija ginčijamame sprendime nurodė, kad jo adresatės dalyvavo darant vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio ir Europos ekonominės
erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnio pažeidimą, susijusį su VP ir jo tolesnės gamybos etapo produktu NPB (ginčijamo sprendimo
2 konstatuojamoji dalis).
Konstatuotas pažeidimas daugiausia buvo susijęs su komerciškai svarbios ir konfidencialios su rinkomis ir įmonėmis susijusios
informacijos pasikeitimu tarp konkurentų, gamybos, taip pat galimų ir tikrųjų gamybinių pajėgumų ribojimu bei reguliavimu,
rinkos dalių ir pirkėjų pasiskirstymu bei tikslinių kainų nustatymu ir kontrole.
Ieškovė buvo pripažinta atsakinga už pažeidimą „solidariai“ su
FMC Foret
(ginčijamo sprendimo 389–395 konstatuojamosios dalys).
Apskaičiuodama baudą Komisija taikė Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir [AP] 65 straipsnio
5 dalimi metodo gairėse (OL C 9, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės) nustatytą
metodą.
Komisija nustatė pagrindines baudas atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę (ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamoji dalis)
ir pripažino pažeidimą labai sunkiu (ginčijamo sprendimo 457 konstatuojamoji dalis).
Pritaikius diferencijuotą požiūrį ieškovė ir
FMC Foret
buvo priskirtos trečiajai ir priešpaskutinei kategorijai, už kurią skiriama pradinė 20 mln. EUR bauda (ginčijamo sprendimo
460–462 konstatuojamosios dalys).
Kadangi ieškovė ir
FMC Foret
, Komisijos nuomone, dalyvavo vykdant pažeidimą nuo 1997 m. gegužės 29 d. iki 1999 m. gruodžio 13 d., t. y. dvejus metus ir
septynis mėnesius, joms skirta pradinė bauda buvo padidinta 25 % (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji dalis).
Ieškovės atžvilgiu nebuvo nustatyta jokių sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio f punkte nurodyta, kad ieškovė pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnį,
kai 1997 m. gegužės 29 d. – 1999 m. gruodžio 13 d. dalyvavo darant atitinkamą pažeidimą.
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio d punkte Komisija skyrė ieškovei solidariai su
FMC Foret
25 mln. EUR baudą.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2006 m. liepos 18 dieną.
Kadangi Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis buvo pakeista, teisėjas pranešėjas buvo priskirtas šeštajai kolegijai,
o išklausius šalis ši byla buvo priskirta šeštajai išplėstinei kolegijai.
Kadangi vienas kolegijos narys negalėjo vykdyti savo pareigų, Bendrojo Teismo (buvęs Pirmosios instancijos teismas) pirmininkas
pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 32 straipsnio 3 dalį paskyrė kitą į kolegiją trūkstamą teisėją.
Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. 2010 m. gegužės 19 d. įvykusiame
teismo posėdyje buvo išklausyti šalių pareiškimai ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 32 straipsnį, jeigu vienas iš teisėjų negali vykdyti savo pareigų, pasitarimuose
nedalyvauja trumpiausiai teisėjo pareigas einantis teisėjas, kaip apibrėžta 6 straipsnyje, ir pasitarimus toliau tęsia trys
teisėjai, kurie pasirašo šį sprendimą.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su ja susijęs,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti jai skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Dėl prašymo panaikinti
Grįsdama prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą ieškovė nurodo du pagrindus, susijusius su, pirma, pareigos motyvuoti pažeidimu,
antra, teisės ir vertinimo klaidomis, kurios buvo padarytos konstatuojant jos atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad sprendimo, kuriuo konstatuojama bendrovės atsakomybė už kitos bendrovės veiksmus, ypač taikant prezumpciją,
kad patronuojanti bendrovė kontroliuoja dukterinės bendrovės kapitalą, motyvai turi būti ypač išsamūs.
Taigi Komisija negalėjo tiesiog užsiminti apie prezumpciją, o privalėjo tinkamai motyvuoti, kad būtų aišku, kodėl ši prezumpcija
nepaneigiama ieškovės pateiktais argumentais ir įrodymais, kad yra priešingai.
Tačiau šiuo atžvilgiu Komisijos ginčijamame sprendime nurodyti motyvai yra „aiškiai netinkami“ ir neatitinka EB 253 straipsnio
reikalavimų.
Nurodžiusi atitinkamų bendrovių ryšius, kuriuos lemia trijų asmenų ieškovės bendrovėje,
FMC Foret
ir
FMC Chemical Holding
vykdomos funkcijos (ginčijamo sprendimo 391 ir 394 konstatuojamosios dalys), Komisija nepaaiškino, kodėl šiomis aplinkybėmis
paneigti ieškovės nurodyti paneigiantys argumentai.
Be to, ieškovė nurodė argumentus, kuriais mėgino paneigti ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje išdėstytas aplinkybes.
Ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje Komisija paprasčiausiai atmetė šiuos argumentus, tačiau nepaaiškino jų atmetimo
motyvų.
Komisija tik pakartojo abiejų šalių pateiktus įrodymus, tačiau nenurodė, kokiais samprotavimais vadovavosi, kai padarė išvadą,
jog ieškovė nenuginčijo aptariamos prezumpcijos.
Be to, Komisijos ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje nurodytų motyvų nepakanka, kad būtų konstatuota solidari
ieškovės atsakomybė.
Pirma, ieškovė, siekdama įrodyti, kad patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė savarankiškai vykdė veiklą srityse,
kuriose buvo padarytas pažeidimas, nurodė, jog jos turi atskiras organizacines struktūras. Komisija nepaaiškino, kodėl šio
argumento šiuo atveju nepakanka, kad būtų nuginčyta aptariama prezumpcija.
Antra, ieškovė pateikė savo darbuotojų pareiškimus, iš kurių matyti, kad
FMC Foret
vykdė veiklą savarankiškai. Pati Komisija ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje pripažino, kad šie pareiškimai
įrodo
FMC Foret
nepriklausomumą. Tačiau ginčijamame sprendime nėra nė vieno jų atmetimą pagrindžiančio motyvo.
Trečia, Komisijos teiginys, kad ieškovė taip pat gamino VP ir NPB (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji dalis), pirma,
netikslus, antra, nepakankamas, kad būtų galima padaryti išvadą, jog ieškovė darė lemiamą įtaką
FMC Foret
. Vien tai, kad bendrovės gamina tuos pačius produktus, nereiškia, kad jos vykdo bendrą prekybos politiką. Be to, dėl atskirų
geografinių rinkų, skirtingų gamybos vietų, verslo istorinio vystymosi ir vartotojų profilio ieškovė įrodė, kad yra priešingai
ir Komisija šio įrodymo nepaneigė.
Ketvirta, Komisijos teiginys, kad
FMC Foret
yra ieškovės dukterinė bendrovė Europoje (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji dalis), nepapildo aplinkybės, jog ji yra
100 % kontroliuojama dukterinė bendrovė. Iš ieškovės pateiktų įrodymų matyti, kad, kiek tai susiję su VP, abiejų bendrovių
veikla nebuvo derinama ir jos nebendradarbiavo.
Ginčijamas sprendimas ne tik „netinkamai“ motyvuotas, bet jame taip pat nepaaiškinama, kodėl atmesti ieškovės pateikti įrodymai.
Nors dabar Komisija kaip gynybos argumentą nurodo, jog šių įrodymų nepakako, kad būtų nuginčyta nagrinėjama prezumpcija, ginčijamame
sprendime tokio konstatavimo nėra.
Atsižvelgusi į ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nurodytus argumentus ieškovė pirmiausia pažymėjo,
kad nors vienas iš
FMC Foret
darbuotojų A. B. buvo paskirtas bendrovės vicepirmininku, tai vis dėlto nebuvo vadovaujančios pareigos, nes ieškovės bendrovėje
ir
FMC Foret
šios pareigos yra administracinio pobūdžio. A. B. buvo atsakingas už įmonės bendros ir prekybos strategijos priežiūrą ir
nedalyvavo einamajame įmonės valdyme. Be to, aplinkybė, kad du kiti asmenys tam tikrais apibrėžtais laikotarpiais ėjo vadovaujančias
pareigas tiek
FMC Foret
, tiek
FMC Chemical Holding
, neturi reikšmės, nes vienintelis šios bendrovės tikslas buvo turėti akcijų, o ne vykdyti komercinę veiklą.
Pateikusi šį paneigiantį įrodymą, ieškovė perkėlė įrodinėjimo naštą Komisijai. Tačiau, ginčijamame sprendime šių argumentų
atmetimas nėra motyvuotas.
Anot ieškovės, reikia atmesti Komisijos pirmą kartą Bendrajame Teisme nurodytus motyvus, jog aplinkybė, kad A. B. atsakingas
už dukterinės bendrovės prekybos ir bendros strategijos priežiūrą, iš tikrųjų įrodo lemiamą įtaką. Kad ir kaip būtų, šie nauji
motyvai susiję tik su teorine ieškovės galimybe vykdyti lemiamą
FMC Foret
kontrolę, nors ieškovė teigė, kad atitinkamas asmuo, t. y. A. B., faktiškai nevykdė lemiamos kontrolės nei kasdieninėse operacijose,
nei srityse, kuriose buvo padarytas pažeidimas.
Lemiamos įtakos klausimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į su pažeidimu susijusią veiklą. Nedalyvavimas einamajame valdyme
parodo, kad tokiai veiklai nebuvo daroma jokios lemiamos įtakos. Vien tik darbuotojo, įgalioto prižiūrėti prekybos ir bendrą
įmonės strategiją, atsakomybės nepakanka, kad būtų padaryta išvada apie realią lemiamą įtaką.
A. B., kaip dukterinės bendrovės pirmininkas ir generalinis direktorius (PGD), nebūtinai turi vykdyti jos einamojo valdymo
funkcijas. Šiuo atveju iš ieškovės pateiktų įrodymų aišku, kad jis tik turėjo kontroliuoti įmonės prekybos ir bendrą strategiją.
FMC Chemical Holding
valdybos nario W. B. pareigos taip pat nėra svarbios, nes vienintelis šios bendrovės tikslas – turėti
FMC Foret
akcijų. Vienas iš
FMC Chemical Holding
direktorių G. W. ieškovės bendrovėje nedirbo.
Ieškovės nuomone, tuo atveju, jei sprendimas, kuriuo konstatuotas pažeidimas, grindžiamas įmonių tarpusavio kontrole, Komisija
privalo nurodyti argumentus, kuriais remiantis galima padaryti išvadą apie tokios kontrolės buvimą. Šiuo atveju Komisija neįvykdė
šio reikalavimo, nes tik pakartojo pranešime apie kaltinimus išdėstytą požiūrį ir nepaaiškino, kodėl atmetė ieškovės argumentus
ir įrodymus, kad yra priešingai.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Kaip pirmąjį pagrindą ieškovė nurodo, kad Komisija ginčijamame sprendime nepakankamai motyvavo jos atsakomybę už nagrinėjamą
pažeidimą ir ypač kad ši nenurodė įrodymų, pateiktų siekiant paneigti prezumpciją, daromą dėl aplinkybės, jog ieškovei priklausė
visas darant pažeidimą dalyvavusios dukterinės bendrovės kapitalas, atmetimo motyvų.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi būti pritaikytas prie atitinkamo
teisės akto pobūdžio ir aiškiai bei nedviprasmiškai atspindėti tą teisės aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotosios
šalys galėtų susipažinti su priimtos priemonės motyvais, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Nereikalaujama motyvuojant
išvardyti visas susijusias faktines ir teisines aplinkybes, nes klausimas, ar teisės akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio
reikalavimus, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į kontekstą bei visas atitinkamą klausimą
reglamentuojančias teisės normas (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Jeigu, kaip yra nagrinėjamoje byloje, taikant EB 81 straipsnį priimtas sprendimas susijęs su keliais adresatais ir kelia pažeidimo
priskyrimo problemų, jis turi būti pakankamai motyvuotas kiekvieno adresato atžvilgiu, visų pirma tų, kurie, remiantis šiuo
sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą. Taigi, solidariai atsakinga už pažeidimą pripažintos patronuojančios bendrovės atžvilgiu
tokio sprendimo motyvai turi būti išsamūs, kad pagrįstų pažeidimo priskyrimą šiai bendrovei (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 78–80 punktus).
Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 370–379 konstatuojamosiose dalyse Komisija, remdamasi Sąjungos teismų praktika, trumpai nurodė
principus, kuriuos ketino taikyti nustatydama ginčijamo sprendimo adresates.
Ji būtent priminė, pirma, kad patronuojančią bendrovę galima laikyti atsakinga už dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus,
jei ši apibrėžia savo elgesį rinkoje ne savarankiškai, o vykdo patronuojančios bendrovės nurodymus. Ji patikslino, jog iš
esmės gali preziumuoti, kad dukterinė bendrovė, kurios 100 % kapitalo kontroliuoja patronuojanti bendrovė, iš esmės vykdo
šios bendrovės nurodymus ir kad patronuojanti bendrovė gali nuginčyti šią prezumpciją pateikdama paneigiančių įrodymų (ginčijamo
sprendimo 374 konstatuojamoji dalis).
Dėl ieškovės atsakomybės už nagrinėjamą pažeidimą konstatavimo Komisija pažymėjo, kad pranešime apie kaltinimus ji padarė
tokią išvadą remdamasi tuo, jog
FMC Foret
, nors ir netiesiogiai, bet buvo 100 % ieškovės kontroliuojama dukterinė bendrovė (ginčijamo sprendimo 390 konstatuojamoji
dalis).
Komisija patikslino, kad šiame pranešime apie kaltinimus ji taip pat rėmėsi kai kurių šių bendrovių vadovų tapatumu, išplaukiančiu
iš A. B., W. B. ir G. W. užimamų pareigų. Be to, ji pažymėjo A. B., kuris buvo
FMC Foret
PGD ir kartu ieškovės vicepirmininkas bei dalyvavo kai kuriuose kartelio susitikimuose, vaidmenį (ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamoji
dalis).
Paskui Komisija nurodė argumentus, kuriuos ieškovė pateikė siekdama įrodyti savo dukterinės įmonės savarankiškumą (ginčijamo
sprendimo 392 ir 393 konstatuojamosiose dalyse). Ji pastebėjo, kad negali pritarti ieškovės argumentams, nes nagrinėjamos
lemiamos įtakos darymas išplaukia ne tik iš 100 % dukterinės bendrovės kapitalo turėjimo, bet taip pat iš ginčijamo sprendimo
391 konstatuojamojoje dalyje paminėtų atitinkamų bendrovių ryšių, kad ieškovės argumentų nepakanka siekiant įrodyti jos dukterinės
bendrovės savarankiškumą ir kad, kaip bebūtų, iš jos turimos informacijos matyti, jog išvada apie tokią ieškovės daromą įtaką
savo dukterinei bendrovei teisinga (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija atkreipė dėmesį, kad atsižvelgdama į šiuos samprotavimus ji toliau laikosi nuomonės, jog ieškovė solidariai
atsakinga už ginčijamą pažeidimą (ginčijamo sprendimo 395 konstatuojamoji dalis).
Darytina išvada, kad minėtais motyvais aiškiai ir nedviprasmiškai pagrindžiamas ieškovės pripažinimas atsakinga už pažeidimą.
Pirma, dėl ieškovės kaltinimo, susijusio su argumentų, kuriais remiantis ji buvo pripažinta atsakinga, dviprasmiškumu, pažymėtina,
kad iš ginčijamo sprendimo 390–395 konstatuojamųjų dalių aišku, jog Komisija toliau laikosi pranešime apie kaltinimus padarytos
išvados, kad ieškovės dukterinei bendrovei daroma lemiama įtaka išplaukia iš prezumpcijos, kuri kyla dėl šios turimos 100 %
dukterinės bendrovės kontrolės, nes ieškovės per administracinę procedūrą pateiktų argumentų nepakanka įrodyti jos dukterinės
bendrovės savarankiškumą ir atitinkamai paneigti minėtą prezumpciją.
Be to, ginčijamo sprendimo 391 ir 394 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo, jog yra tam tikrų papildomų įrodymų, susijusių
su atitinkamų bendrovių personalo ryšiais, konkrečiai dėl A. B., kuris dalyvavo neteisėtuose kontaktuose, pareigų.
Darytina išvada, kad šie motyvai pakankamai aiškiai parodo aplinkybes, kuriomis ieškovė pripažinta atsakinga už pažeidimą.
Antra, dėl kaltinimo, susijusio su nepakankamais argumentų, kuriuos ieškovė pateikė siekdama paneigti aptariamą prezumpciją,
atmetimo motyvais, dėmesys visų pirma atkreiptinas į tai, kad iš ginčijamo sprendimo 392 ir 394 konstatuojamųjų dalių aiškiai
matyti, jog Komisija atsižvelgė į šiuos argumentus.
Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 392 ir 393 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė ieškovės atsakant į pranešimą apie kaltinimus
pateiktus argumentus ir ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje konstatavo, kad šie argumentai nėra pakankamas dukterinės
bendrovės savarankiškumo įrodymas, o, be to, iš turimos informacijos matyti, jog aptariama prezumpcija grindžiama išvada yra
teisinga ir todėl šios išvados reikia toliau laikytis.
Darytina išvada, kad šiais motyvais Komisija atsakė į pagrindinius ieškovės argumentus ir atsižvelgė į jos pateiktus įrodymus.
Negalima jos kaltinti neatsakius konkrečiai į kiekvieną ieškovės pateiktą argumentą. Iš tiesų Komisija neprivalo pasisakyti
dėl visų suinteresuotų asmenų jai pateiktų argumentų, tačiau sprendimo ekonomijos sumetimais pakanka išdėstyti tik esminius
faktus ir teisinius samprotavimus (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corsica Ferries France prieš Komisiją
, T‑349/03, Rink. p. II‑2197, 64 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 44 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
64 punktą).
Be to, atkreiptinas dėmesys, kad ieškovės kaltinimas, susijęs su aptariamų motyvų „netinkamumu“, iš dalies grindžiamas jos
argumentu, jog jai pavyko paneigti aptariamą prezumpciją.
Vis dėlto šis argumentas susijęs su ginčijamo sprendimo teisėtumu ir į jį negali būti atsižvelgta tikrinant motyvaciją.
Kadangi ieškovė iš esmės kaltina tuo, jog atmesti argumentai ir įrodymai, kuriuos ji pateikė siekdama paneigti aptariamą prezumpciją,
jos argumentus reikia nagrinėti kartu su antruoju pagrindu, susijusiu su teisės ir vertinimo klaidomis.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su teisės ir vertinimo klaidomis
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad ginčijamas sprendimas klaidingas teisiniu ir faktiniu požiūriais tiek, kiek Komisija jame pripažino ją
atsakinga.
Pirma, Komisija klaidingai įvertino įrodymus, nes suteikė ieškovės pareiškimams kitokią svarbą nei įmonių, pateikusių prašymą
atleisti jas nuo baudos ar ją sumažinti, pareiškimams. Antra, vertindama, kiek ieškovė kontroliuoja savo dukterinę bendrovę,
Komisija rėmėsi klaidingu kriterijumi. Trečia, ji atsižvelgė į įrodymus, kurie nesusiję su atitinkamu laikotarpiu. Ketvirta,
ji rėmėsi įrodymais, apie kuriuos ieškovė, pažeidžiant jos teisę į gynybą, nebuvo informuota.
Komisija nepagrįstai vertino kiekvieną įrodymą atskirai, užuot įvertinusi jų visumą.
Komisija neatsižvelgė į aplinkybę, kad lemiamą įtaką reikia vertinti atsižvelgiant į su pažeidimu susijusią veiklą. Iš ieškovės
pateiktų įrodymų matyti, kad
FMC Foret
buvo pati atsakinga už prekybą VP ir NPB, nes ieškovė šiuo produktu neprekiavo.
Iš ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamosios dalies aišku, kad Komisija pripažįsta, jog gali būti įpareigota įrodyti daugiau
nei tik 100 % dukterinės bendrovės kapitalo kontrolę. Taigi svarbiausia nustatyti, ar kiti įrodymai patvirtina išvadą, kad
ieškovė darė lemiamą įtaką
FMC Foret
.
Šiuo klausimu, pirma, Komisija nepagrįstai teigė, jog aplinkybės, kad ieškovė „turi atskirą Amerikos rinkai skirto [VP] gamybos
padalinį, nepakanka siekiant įrodyti, kad [ji] visai nekontroliuoja Europos padalinio“ (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji
dalis). Ieškovė netvirtino, kad turi atskirą „padalinį“, o tik patvirtino „dviejų visiškai atskirų VP gamybos ir pardavimo
organizacinių struktūrų buvimą“.
Taigi Komisija iškraipė ieškovės argumentą ir rėmėsi klaidinga įrodymais nepatvirtinta išvada.
Anot ieškovės, ši veikla buvo padalyta į sritis, o šių sričių aptarnaujamos rinkos nustatomos pagal produkto buvimo vietą
ir pobūdį. VP atveju produkcija buvo parduodama vietos rinkoje, nes dėl transporto logistikos šios produkcijos buvo neįmanoma
transportuoti iš Jungtinių Valstijų į Europą ar atvirkščiai.
FMC Foret
nebuvo ieškovės „padalinys“ ir net neturėjo struktūros, reikalingos teikti ieškovei ataskaitas apie savo veiklą. Nėra jokių
įrodymų, patvirtinančių, kad ieškovės ir
FMC Foret
veikla, susijusi su VP, buvo „padalyta pagal padalinius“.
Remiantis ieškovės pateiktais darbuotojų parodymais matyti, kad
FMC Foret
plėtojo veiklą ir produktų asortimentą visiškai atskirai nuo ieškovės. Daugelyje sričių abiejų bendrovių produktai skyrėsi.
VP atveju rinkos ir vartotojai iš esmės skyrėsi dėl specifinių produkto požymių ir gamybos vietos. Ieškovė pateikė bendrovės
darbuotojų sąrašus, iš kurių matyti, kad per atitinkamą laikotarpį ieškovės ir
FMC Foret
darbuotojai visose srityse ir bet kuriuo atitinkamo laikotarpio metu nebuvo tie patys. Šiais parodymais įrodoma, kad
FMC Foret
vykdė veiklą nepriklausomai ir savarankiškai.
Kadangi egzistavo dvi visiškai atskiros VP pardavimo organizacinės struktūros, nebuvo jokio pagrindo daryti prielaidą, kad
viena iš šių struktūrų daro lemiamą įtaką valdant kitą. Komisija neįrodė, jog neatsižvelgiant į tai, kad egzistuoja dvi atskiros
struktūros, prekiaujant VP ieškovė iš tikrųjų darė lemiamą įtaką
FMC Foret.
Antra, Komisija padarė akivaizdžią klaidą, konstatuodama, kad
FMC Foret
komercinė veikla yra „sudėtinė“ ieškovės komercinės veiklos „dalis“, nes ši „taip pat dalyvauja gaminant [VP] ir NPB“, ir
kad
FMC Foret
„šiuo atžvilgiu „veikia“ kaip ieškovės Europos padalinys“ (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji dalis).
Dėl to, kad sutampa produkcija, negalima daryti išvados apie lemiamos įtakos buvimą. Negalima preziumuoti, kad du skirtingose
šalyse esantys nepriklausomi gamintojai kontroliuoja arba daro lemiamą įtaką vienas kitam tik dėl to, kad vienas iš gaminamų
produktų sutampa.
Kad ir kaip būtų, sutapdavo tik VP gamyba, bet ne NPB. Tai matyti iš ieškovės pateiktų parodymų.
Konstatuodama, kad ieškovė gamino tiek VP, tiek NPB, Komisija, matyt, rėmėsi ieškovės darbuotojo T. B. pareiškimu, kuriame
nurodyta:
„Be to, [
FMC
]
Foret
gamina kitokį prekių asortimentą nei asortimentas, kurį parduoda [ieškovė]. Pavyzdžiui, [ieškovė] gamina [NPB] Jungtinėse
Valstijose, o [
FMC Foret
] daug metų parduoda ir gamina [NPB] Europoje.“
Anot ieškovės, šiame pareiškime padaryta akivaizdi „spausdinimo klaida“ ir jį reikia skaityti taip: „Pavyzdžiui, [ieškovė]
[ne]gamina [NPB]“. Komisija nepagrįstai rėmėsi šiuo pareiškimu, kuriame padaryta akivaizdi „spausdinimo klaida“, ir neatsižvelgė
į kitus parodymus, kad buvo kitaip.
Ieškovės nuomone, remiantis aplinkybe, kad vienintelis abiejų bendrovių gaminamas produktas buvo VP ir kad jos vykdė veiklą
įvairiose geografinėse rinkose, galima padaryti išvadą, jog jos neturėjo derinti savo veiklos.
Komisijos išvada, kad
FMC Foret
vykdė veiklą kaip ieškovės dukterinė įmonė, neturi reikšmės, nes tam tikros dukterinės įmonės, kaip antai
FMC Foret
, buvo laikomos „investicijomis“, nedalyvaujančioms vykdant patronuojančios bendrovės veiklą.
Aplinkybė, kad didelė patronuojanti bendrovė, kaip antai ieškovė, įsigyja kitą bendrovę siekdama tik investuoti, reiškia,
jog ji neketina dalyvauti jos einamajame valdyme. Ieškovė ir
FMC Foret
yra tipinis investicinių fondų įsigijimų pavyzdys, kuomet bendrovė įsigyja 100 % kitos bendrovės kapitalo ir nedaro lemiamos
įtakos ją valdant.
Trečia, Komisija nepagrįstai rėmėsi prieš ieškovę iš jos interneto svetainės surinktais naujais įrodymais, kai konstatavo,
kad ieškovė pati apibūdina
FMC Foret
veiklą kaip „savo veiklos [sudėtinę] dalį“ (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji dalis ir 379 išnaša).
Viena vertus, remiantis šia su 2005 ir 2006 m. susijusia informacija neįmanoma įrodyti, kad 1997–1999 m. ieškovė darė
FMC Foret
lemiamą įtaką. Kita vertus, vykstant administracinei procedūrai ieškovė neturėjo progos išdėstyti savo nuomonės dėl šios
informacijos. Taigi pasinaudodama šia informacija Komisija pateikė naujų kaltinamųjų įrodymų, susijusių su laikotarpiu po
pažeidimo.
Ketvirta, pažymėjusi, kad ieškovės darbuotojų pareiškimų nepakanka siekiant įrodyti, jog
FMC Foret
vykdė veiklą savarankiškai (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji dalis), Komisija atmetė šiuos įrodymus tik dėl to, kad
buvo pagrįsti ieškovės darbuotojų pareiškimais. Toks atmetimas nesuvokiamas, nes
FMC Foret
savarankiškumo įrodymus gali pateikti tik asmenys, kurie tiesiogiai dalyvauja ją valdant.
Konstatavusi, kad
FMC Foret
savarankiškumą patvirtina tik nagrinėjami „pareiškimai“, Komisija pripažino, jog šie pareiškimai iš tiesų įrodo
FMC Foret
savarankiškumą ir todėl jų pakanka tam, kad būtų paneigta prezumpcija.
Be to, nagrinėjamų įrodymų atmetimas tik dėl aplinkybės, kad jie pagrįsti darbuotojų pareiškimais, nesuderinamas su tuo, jog
Komisija pasinaudojo pareiškimais, kuriuos pateikė prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti pateikusios įmonės.
Taigi Komisija elgėsi „diskriminuojančiai“ ieškovės pateiktų įrodymų atžvilgiu ir netaikė tų pačių taisyklių kaip ir įmonių,
kurios pateikė prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti, parodymams. Komisija turėjo pripažinti, kad ieškovės darbuotojų
pareiškimai yra ypač patikimi, nes tai yra tiesioginiai vadovaujančias pareigas atitinkamose įmonėse einančių asmenų parodymai,
informacija pateikta rimtai apsvarsčius ir visi įrodymai yra nuoseklūs.
Komisija objektyviai neįvertino nagrinėjamų parodymų kokybinės vertės ir visų pirma neatsižvelgė į aplinkybę, jog tai tiesioginiai
įrodymai, kad liudytojai suprato, jog yra asmeniškai atsakingi už savo parodymus ir buvo pasirengę atsakyti į klausimus per
posėdį.
Be to,
FMC Foret
savarankiškumo įrodymai išplaukia ne tik iš ieškovės darbuotojų pareiškimų, bet ir iš kitų įrodymų, pateiktų jiems pagrįsti,
be kita ko:
–        iš aplinkybės, kad visi
FMC Foret
valdybos posėdžių protokolai buvo rašomi ispanų kalba, o tai buvo vienintelis toks atvejis ieškovės įmonėse, ir kad iš visų
šių posėdžių protokolų matyti, jog veiklos klausimais niekada nebuvo diskutuojama, nes veiksminga
FMC FORET
kontrolė ir praktiniai klausimai buvo patikėti jos vadovams,
–        iš aplinkybės, kad visų bendrovių darbuotojų sąrašai, kuriuos ieškovė pateikė už kiekvienus nagrinėjamus metus, įrodo, jog
nebuvo tuo pačiu metu dviejose bendrovėse dirbančių darbuotojų ir todėl nebuvo sričių, kuriose dvi įmonės struktūriškai bendradarbiautų,
–        iš aplinkybės, kad
FMC Foret
veikla ir produktų asortimentas buvo plečiami nepriklausomai nuo ieškovės veiklos ir asortimento ir kad jie atitiko specifinius
FMC Foret
pajėgumus bei jos klientų poreikius:
FMC Foret
pradėjo gaminti NPB gerokai iki to laiko, kai ieškovė tapo jos akcininkė, ir todėl išsaugojo savitą produktų asortimentą,
kuris tik iš dalies sutampa su ieškovės asortimentu, nes šių produktų vystymą lėmė ne dviejų įmonių bendradarbiavimas, o
FMC Foret
vidaus dokumentai (
corporate brochure
) patvirtina šių sandorių nepriklausomumą,
–        iš aplinkybės, kad kiekvienos įmonės klientai geografiniu požiūriu buvo atskirti.
Ginčijame sprendime Komisija neišnagrinėjo kai kurių ieškovės pateiktų argumentų. Iš tiesų ji net nepaminėjo, kad
FMC Foret
valdybos posėdžių protokolai buvo rašomi ispanų kalba, kad joks darbuotojas tuo pačiu metu nedirbo abiejose bendrovėse, kad
FMC Foret
plėtojo veiklą nepriklausomai nuo ieškovės veiklos ir kad abi įmonės vykdė veiklą geografiniu požiūriu atskirose rinkose.
Pirmą kartą ji išnagrinėjo šiuos klausimus atsiliepime į ieškinį.
Galiausiai dėl įrodinėjimo naštos ieškovė teigia, jog tam, kad būtų paneigta prezumpcija, ji neprivalo įrodyti, jog nedarė
lemiamos įtakos savo dukterinei bendrovei. Pakanka, kad ji įrodytų, jog rėmimasis prezumpcija neatitinka teisinio saugumo,
ir pateiktų įrodymus, iš kurių „būtų matyti, kad galima pagrįstai teigti“, jog ji nedarė lemiamos įtakos.
Be to, Komisija negalėjo atmesti paneigiančio įrodymo, motyvuodama tuo, kad jis yra nepakankamas siekiant įrodyti, jog ieškovė
„visai“ nekontroliavo Europos padalinio. Tam tikra kontrolė, pavyzdžiui, pareiga pateikti ataskaitas arba laikytis tam tikrų
gero valdymo taisyklių, nėra susijusi su ieškovės veiklos valdymu.
Šiuo atžvilgiu ieškovė, pirma, teigia, jog pateikė pakankamai įrodymų, kad būtų paneigta nagrinėjama prezumpcija, antra, tvirtina,
kad Komisija, nustatydama lemiamą įtaką, netaikė tinkamo teisinio kriterijaus.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti sąlygas, nustatytas Sąjungos teismų praktikoje dėl patronuojančios bendrovės atsakomybės už jos
dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiai bendrovei, be kita
ko, kai, nors ir turėdama atskirą teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio
rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius
ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką)
Iš tikrųjų tokioje situacijoje patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto narės ir
todėl sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį (šio sprendimo 96 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktas).
Tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios
dukterinės bendrovės kapitalo, viena vertus, ši patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės
elgesiui ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką
savo dukterinės bendrovės elgesiui (žr. 96 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas
tam, kad būtų preziumuota, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką dukterinės bendrovės prekybos politikai. Tada Komisija
gali pripažinti, kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent
patronuojanti bendrovė, kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių parodyti, kad jos dukterinė
bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 96 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Siekiant nustatyti, ar dukterinė bendrovė pati sprendžia dėl savo elgesio rinkoje, reikia atsižvelgti į visus reikšmingus
duomenis apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja šią dukterinę bendrovę su patronuojančia bendrove
ir kurie gali skirtis, nelygu konkretus atvejis, ir todėl negali būti išvardyti kaip baigtinis sąrašas (šio sprendimo 96 punkte
minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
74 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 65 punktą).
Atkreiptinas dėmesys, kad ieškovė neginčija Komisijos teisės remtis šioje byloje prezumpcija, išplaukiančia iš aplinkybės,
jog jai priklauso visas darant pažeidimą dalyvavusios dukterinės bendrovės kapitalas.
Vis dėlto ji pateikia tam tikrus argumentus, susijusius su šios prezumpcijos, kurią reikia išnagrinėti pirmiausiai, taikymu.
Pirma, ieškovė teigia, kad patronuojančios bendrovės įtaką dukterinės bendrovės elgesiui reikia nagrinėti atsižvelgiant į
su pažeidimu susijusios įmonės komercinės veiklos valdymą.
Primintina, kad pagal šio sprendimo 100 punkte nurodytą nusistovėjusią teismo praktiką siekiant nustatyti, ar dukterinė bendrovė
pati sprendžia dėl savo elgesio rinkoje, reikia atsižvelgti į visus reikšmingus duomenis apie ekonominius, organizacinius
ir teisinius ryšius, kurie sieja šią dukterinę bendrovę su patronuojančia bendrove ir kurie gali skirtis, nelygu konkretus
atvejis.
Visų pirma reikia vertinti ne tik argumentus, susijusius su dukterinės bendrovės komercine politika
strigto sensu
, pavyzdžiui, su platinimo arba kainų strategija. Nagrinėjamos prezumpcijos negalima paneigti vien parodant, kad šiuos specifinius
savo komercinės politikos aspektus kontroliuoja dukterinė bendrovė šiuo atžvilgiu negaudama nurodymų (šiuo klausimu žr. šio
sprendimo 100 punkte minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
63 ir 64 punktus, patvirtintų šio sprendimo 96 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
65 ir 75 punktais).
Iš to darytina išvada, kad dukterinės bendrovės savarankiškumas, numatytas minėtoje teismų praktikoje, negali būti įrodytas
vien parodant, jog ji pati kontroliuoja specifinius savo prekybos su pažeidimu susijusiais produktais politikos aspektus.
Antra, ieškovė teigia, kad siekiant paneigti nagrinėjamą prezumpciją pakanka, kad ji pateiktų įrodymų, galinčių „sukelti abejonių“
dėl išvados, padarytos remiantis šia prezumpcija, bei paaiškėtų, kad „galima pagrįstai teigti“, jog ji nedarė lemiamos įtakos
savo dukterinei bendrovei.
Tačiau iš šio sprendimo 99 punkte paminėtos nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nagrinėjamą prezumpciją galima paneigti
tik esant pakankamai dukterinės bendrovės savarankiškumo įrodymų. Todėl, priešingai nei galima suprasti iš ieškovės argumento,
vien pirminių įrodymų nepakanka, kad ši prezumpcija būtų paneigta.
Be to, kai patronuojanti bendrovė pateikia įrodymus, galinčius patvirtinti jos dukterinės bendrovės savarankiškumą (2006 m.
rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Avebe prieš Komisiją
, T‑314/01, Rink. p. II‑3085, 136 punktas ir 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff‑Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 56 punktas), ir įrodo, kad ši iš esmės nesilaiko jos duodamų nurodymų ir todėl rinkoje elgiasi
savarankiškai (šio sprendimo 100 punkte minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
62 punktas), Komisija negali priskirti jai atsakomybės už dukterinės bendrovės veiksmus, nebent paneigtų šį paneigiantį įrodymą.
Atsižvelgiant į šias pastabas reikia išnagrinėti Komisijos argumentus, pateiktus nagrinėjant šį pagrindą.
Pirma, ieškovė ginčija ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje nurodytų aplinkybių, susijusių su atitinkamų bendrovių
personalo ryšiais, svarbą.
Šiuo klausimu primintina, kad grįsdama išvadą dėl ieškovės atsakomybės Komisija ne tik preziumavo, jog ieškovė per
FMC Chemical Holding
visiškai kontroliuoja
FMC Foret
, bet taip pat nurodė kitas aplinkybes.
Visų pirma ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, kad faktinių aplinkybių metu trys asmenys ėjo
pareigas keliose atitinkamose bendrovėse. A. B., kuris tiesiogiai dalyvavo kai kuriuose neteisėtuose kontaktuose, faktinių
aplinkybių metu buvo ieškovės bendrovės vicepirmininkas ir
FMC Foret
PGD. W. B. dalį pažeidimo laikotarpio buvo
FMC Foret
ir
FMC Chemical Holding
valdybų narys bei ieškovės bendrovės vykdomojo direktoriaus pavaduotojas. G. W. dalį pažeidimo laikotarpio buvo
FMC Foret
ir
FMC Chemical Holding
valdybų narys.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad ieškovė neturi pagrindo teigti, jog Komisija, nurodžiusi šias papildomas aplinkybes, pripažino,
kad nagrinėjama prezumpcija paneigta.
Iš tiesų iš ginčijamo sprendimo 391, 394 ir 395 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija toliau laikosi pranešime apie kaltinimus
padarytos išvados, jog ieškovės dukterinei bendrovei daroma lemiama įtaka grindžiama prezumpcija, kuri kyla dėl šios nors
ir netiesiogiai turimos visiškos
FMC Foret
kontrolės.
Šiai išvadai neprieštarauja aplinkybė, kad Komisija nurodė kitas aplinkybes, susijusias su ieškovės lemiama įtaka savo dukterinei
bendrovei, konkrečiai šiuo atveju atitinkamų bendrovių personalo ryšius ir A. B. vaidmenį slaptuose kontaktuose (šiuo klausimu
žr. šio sprendimo 96 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
62 punktą).
Paskui dėl ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje nurodytų aplinkybių svarbos atkreiptinas dėmesys į tai, kad atitinkamų
bendrovių valdyboms priklausančių asmenų tapatumas yra svarbus dukterinės bendrovės nesavarankiškumo įrodymas (šiuo klausimu
žr. 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, T‑54/03, neskelbiamas Rinkinyje, 550–558 punktus).
Tas pats pasakytina apie tiesioginį vieno iš atitinkamų asmenų dalyvavimą palaikant neteisėtus kontaktus. Iš tiesų patronuojančios
bendrovės darbuotojo dalyvavimas slaptuose susitikimuose prilygsta įrodymui, jog ši žinojo apie savo dukterinės bendrovės
dalyvavimą darant pažeidimą ir todėl ji pati aktyviai dalyvavo darant antikonkurencinius veiksmus (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
, T‑309/94, Rink. p. II‑1007, 47 ir 48 punktai), o šis veiksnys gali būti
a fortiori
pripažintas jos lemiamos įtakos dukterinei bendrovei įrodymu (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 117 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
546 punktą).
Ieškovė šiuo atžvilgiu neginčija ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje išdėstytų faktinių aplinkybių teisingumo,
tačiau tvirtina, pirma, kad aptariami asmenys, ypač A. B., vykdė tik administracines funkcijas ir nebuvo susiję su įmonės
einamuoju valdymu, antra, kad W. B. ir G. W. ėjo nesvarbias pareigas holdinge, per kurį ieškovė kontroliavo
FMC Foret
, nes vienintelis holdingo tikslas buvo turėti akcijų.
Tačiau šiais argumentais nepaneigiama nagrinėjamų įrodymų svarba vertinant dukterinės bendrovės savarankiškumą.
Iš tikrųjų, viena vertus, ieškovės argumentas, kad atitinkami asmenys vykdė tik administracines funkcijas, grindžiamas klaidinga
prielaida, jog patronuojančios bendrovės įtaka turi būti vertinama atsižvelgiant į bendrovės „einamąjį valdymą“, o paprasčiausia
jos „prekybos strategijos priežiūra“ šiuo atžvilgiu nesvarbi.
Kadangi aptariama įtaka vertinama atsižvelgiant į įmonės prekybos politiką plačiąja prasme, o ne vien tik į specifinius „einamojo“
valdymo aspektus (žr. šio sprendimo 104 ir 105 punktus), tai, kad minėti darbuotojai yra tie patys, yra svarbus veiksnys,
net padarius prielaidą, kad jie tik derino ir kontroliavo įmonės prekybos politiką.
Kita vertus, dėl aplinkybės, jog W. B. ir G. W. ėjo pareigas taip pat
FMC Chemical Holding
, atkreiptinas dėmesys į tai, kad nors ši aplinkybė negali būti laikoma rimtu įtakos įrodymu, vis dėlto ji yra svarbi kalbant
apie holdingą, per kurį ieškovė kontroliavo
FMC Foret
. Be to, nustatyta, kad W. B. ėjo pareigas visose trijose suinteresuotose bendrovėse.
Todėl ieškovė neturi pagrindo tvirtinti, kad Komisija, siekdama patvirtinti nagrinėjamą prezumpciją, neturėjo remtis ginčijamo
sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje paminėtais papildomais įrodymais. Vadinasi, ginčijamo sprendimo 392–394 konstatuojamosiose
dalyse Komisija taip pat teisingai atmetė panašius ieškovės argumentus, pateiktus per administracinę procedūrą ir susijusius
su šių įrodymų nereikšmingumu.
Antra, ieškovė pažymi, jog atsakydama į pranešimą apie kaltinimus pateikė įrodymų, patvirtinančių jos dukterinės bendrovės
savarankiškumą, ir teigia, kad Komisija padarė teisės ir vertinimo klaidą, kai nusprendė, kad yra priešingai.
Iš bylos medžiagos matyti, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovė iš esmės pažymėjo, jog aplinkybė, kad ji nuo 1966
iki 1992 m. palaipsniui pirko savo dukterinės bendrovės akcijas, yra paprasčiausia finansinė investicija, neturinti jokios
įtakos šios savarankiškumui. Ji, be kita ko, pabrėžė, kad nedarė jokios įtakos
FMC Foret
, nes šiai savo nuožiūra vadovavo jos pačios vadovai.
Anot ieškovės, tokį teiginį patvirtina tokie tiek prie jos atsakymo į pranešimą apie kaltinimus, tiek prie ieškinio pridėti
įrodymai: pirma, su pažeidimo laikotarpiu susiję atitinkamų įmonių vidaus darbuotojų sąrašai, iš kurių, ieškovės nuomone,
matyti, kad jos neturėjo bendro personalo, antra, keturių atitinkamų bendrovių darbuotojų T. B., A. B., G. W. ir S. S. pareiškimai,
kuriais, ieškovės nuomone, patvirtinamas bet kokio derinimo tarp dviejų bendrovių nebuvimas, ypač prekiaujant nagrinėjamais
produktais, trečia,
FMC Foret
vidaus dokumentas (
corporate brochure
), iš kurio aišku, jog ši bendrovė nuo seno gamino šiuos produktus, o ją perėmus ieškovei toliau savarankiškai vykdė šią veiklą,
ketvirta, dukterinės bendrovės valdybos posėdžių protokolai, iš kurių, anot ieškovės, matyti, kad šios valdybos posėdžių protokolai
buvo rašomi ispanų kalba ir kad niekada nebuvo diskutuojama valdymo klausimais. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad ieškovė
taip pat pateikė Komisijai 1995 m. metinę ataskaitą, t. y. įrodymą, kuriuo ji nesiremia Bendrajame Teisme.
Taigi ieškovės argumentus dėl nurodytų įrodymų reikia išnagrinėti atsižvelgiant į šio sprendimo 96–109 punktuose išvardytus
kriterijus.
Pirma, pažymėtina, kad ieškovės tvirtinimas, jog per tarpinį holdingą kontroliuojamą dukterinę bendrovę ji laikė paprasčiausia
investicija, yra tik teiginys ir todėl savaime negali būti pakankamas savarankiškumo įrodymas.
Iš tikrųjų vien aplinkybės, kad remiantis patronuojančios bendrovės tikslu galima daryti išvadą, jog ji įsteigė holdingą,
pagal statutą turėjusį valdyti jos turimas kitų bendrovių akcijas, nepakanka siekiant paneigti nagrinėjamą prezumpciją (šiuo
klausimu žr. šio sprendimo 109 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff‑Technik prieš Komisiją
70 punktą). Šioje byloje šis įrodymas nėra svarbus dar ir todėl, kad ieškovė teigia ne kad jos bendrovė yra holdingas, o
kad jos dukterinė bendrovė buvo valdoma per holdingą, be to, ji nepateikia jokių įrodymų, patvirtinančių šios bendrovės vaidmenį.
Antra, dėl ieškovės teiginio, grindžiamo T. B., A. B., G. W. ir S. S. pareiškimais ir susijusio su tuo, jog grupės viduje
egzistuoja „dvi visiškai atskiros VP gamybos ir pardavimo organizacinės struktūros“, pažymėtina, jog tai, kad patronuojanti
bendrovė nevykdo veiklos vienoje rinkoje su savo dukterine bendrove, neparodo šios savarankiškumo.
Iš tikrųjų nagrinėjama lemiama įtaka vertinama atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius patronuojančios ir
dukterinės bendrovių ryšius, kasdienį su pažeidimu susijusios veiklos valdymą, kuris, net būdamas nustatytas, nėra pakankamas
jos savarankiškumo įrodymas (žr. šio sprendimo 105 punktą). Kadangi užduočių pasiskirstymas grupėje, kaip antai šiuo atveju,
yra įprastas reiškinys, negalima daryti jokių išvadų remiantis aplinkybe, kad patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė
vykdo veiklą atskirose rinkose ir nėra susijusios kaip tiekėja ir pirkėja.

A fortiori
šie samprotavimai taikytini šiuo atveju, nes ieškovė prekiavo, tiesa atskiroje geografinėje rinkoje, vienu iš nagrinėjamų
produktų, būtent VP, o ši aplinkybė parodo bent jau tai, kad ji galėjo daryti įtaką savo dukterinės bendrovės prekybos politikai
šioje srityje.
Reikia atmesti ieškovės argumentus, kuriais ji siekia įrodyti, kad
FMC Foret
organizavo VP gamybos ir pardavimo veiklą Europoje nepriklausomai nuo panašios veiklos, kurią ieškovė vykdė Jungtinėse Valstijose,
t. y. atskiroje rinkoje, turint omenyje transportavimo kliūtis, aplinkybę, kad aptariamos bendrovės gamino skirtingą produktų
asortimentą ir kad jų klientai nebuvo tie patys.
Remiantis šiomis aplinkybėmis, net jei jos būtų įrodytos, negalima įrodyti atitinkamos dukterinės bendrovės savarankiškumo,
todėl ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai atmetė šiomis aplinkybėmis grindžiamus argumentus
kaip nepakankamus
FMC Foret
savarankiškumo įrodymus.
Be to, ieškovė nepagrįstai teigia, kad Komisija iškraipė jos argumentą, pirma, kai nurodė, jog jis grindžiamas „atskiro Amerikos
rinkai skirto [VP] gamybos padalinio“ buvimu, antra, kai pažymėjo, kad ieškovė „taip pat dalyvavo gaminant <...> [NPB]“ (ginčijamo
sprendimo 394 konstatuojamoji dalis).
Pirma, nors Komisija nurodė ieškovės argumentą dėl dviejų atskirų organizacinių struktūrų buvimo nevisai taip, kaip jis buvo
suformuluotas, tokia nurodyta formuluotė negalėjo turėti įtakos jį vertinant, nes, kad ir kaip būtų, tai yra argumentas, kuriuo
remiantis negalima įrodyti
FMC Foret
savarankiškumo.
Antra, dėl aplinkybės, kad ieškovė prekiavo NPB, atkreiptinas dėmesys į tai, jog Komisija pripažįsta, kad tai yra klaida,
ir pažymi, jog ši klaida padaryta dėl ieškovės pateikto T. B. pareiškimo, o ieškovė šio fakto neginčija.
Atkreiptinas dėmesys į tai, kad atsižvelgiant į šio sprendimo 77 punkte pateiktą nagrinėjamo pareiškimo formuluotę ieškovė
negalėjo teigti, jog tai buvo akivaizdi „spausdinimo klaida“.
Be to, Komisija negali būti kaltinama pacitavusi argumentą, kuris, nors ir klaidingas, išplaukia iš ieškovės nurodytos informacijos,
pateiktos įgyvendinant jai tenkančią pareigą pateikti paneigiančių įrodymų. Kad ir kaip būtų, kadangi negalima daryti jokių
išvadų remiantis aplinkybe, kad abi bendrovės vykdė veiklą skirtingose rinkose, tai ginčijamo sprendimo teisėtumui neturi
įtakos.
Trečia, ieškovės argumentas, kad nagrinėjamų bendrovių darbuotojai tariamai nėra tie patys, pagrįstas, pirma, jų darbuotojų
sąrašuose nurodytomis pavardėmis, antra, T. B. pareiškimu, kad šios bendrovės turi „savo komercijos direktorių, vidaus kontrolierių,
žmogiškųjų išteklių vadybininkų, prekybos ir rinkodaros vadybininkų, gamybos vadovų, technologų ir vykdomąjį personalą“.
Viena vertus, aptariamą argumentą paneigia ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje nurodyti atitinkamų bendrovių
ryšiai, grindžiami tuo, jog kai kurie šių bendrovių valdybų nariai yra tie patys.
Kita vertus, ieškovės pažymėta aplinkybė, jog šių bendrovių valdybose nedirba tie patys asmenys, nepatvirtina jos dukterinės
bendrovės savarankiškumo, nes reikia vertinti ne tik argumentus, susijusius su įmonės komercine politika
stricto sensu
(žr. šio sprendimo 105 punktą).
Ketvirta, ieškovė tvirtina, jog neturi bendros su
FMC Foret
informavimo sistemos ir nepalaiko su ja jokių ryšių, išskyrus finansines ataskaitas ir kitą paprastam investuotojui teikiamą
panašią informaciją, ir atkreipia dėmesį, pirma, į A. B. ir G. W. pareiškimus šiuo klausimu, antra, aplinkybę, jog kitaip
negu kitose ieškovės dukterinėse bendrovėse
FMC Foret
valdybos posėdžių protokolai buvo rašomi ispanų kalba, o iš jų turinio matyti, kad nebuvo diskutuojama įmonės „veiklos valdymo“
klausimais.
Šiuo atžvilgiu atkreiptinas dėmesys į tai, kad aplinkybės, jog dukterinė bendrovė atitinkamoje rinkoje niekada nevykdė specialios
patronuojančios bendrovės informavimo politikos, nepakanka siekiant įrodyti jos savarankiškumą, nes dukterinės bendrovės savarankiškumas
vertinamas atsižvelgiant ne tik į įmonės veiklos valdymo aspektus.
Be to, ieškovės argumentas, kuriuo siekiama įrodyti, jog nebuvo specialios informavimo sistemos, neturi reikšmės turint omenyje
ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje nurodytą aplinkybę, kad
FMC Foret
PGD A. B. kartu buvo ieškovės vicepirmininkas ir todėl galėjo informuoti ją apie dukterinės bendrovės prekybos politiką.
Iš visų išdėstytų samprotavimų matyti, kad Komisija teisingai konstatavo, jog ieškovės nurodytuose argumentuose, vertinant
juos kaip visumą, nėra pakankamai įrodymų, patvirtinančių
FMC Foret
savarankiškumą, ir kad visi jos turimi įrodymai, visų pirma išdėstyti ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje, rodo,
kad yra priešingai (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji dalis).
Šios išvados taip pat nepaneigia ieškovės argumentai, pateikti apskritai dėl Komisijos samprotavimų apie aptariamus argumentus
ir įrodymus.
Pirma, kadangi dukterinės bendrovės savarankiškumas vertinamas atsižvelgiant į visus reikšmingus duomenis apie ekonominius,
organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja atitinkamas bendroves, vertindama Komisija galėjo teisėtai remtis ginčijamo
sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje nurodytais papildomais įrodymais.
Priešingai negu teigia ieškovė, Komisija neprivalėjo detaliai paneigti ieškovės argumentų, jog nagrinėjamose bendrovėse dirba
skirtingi darbuotojai, kad nėra bendros informavimo sistemos ir nepalaikomi ryšiai, nes ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje
dalyje Komisija teisingai nusprendė, jog šiuos argumentus paneigia minėto sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje pateikti
papildomi įrodymai, susiję su atitinkamų bendrovių personalo ryšiais ir A. B vaidmeniu slaptuose kontaktuose.
Antra, ieškovė neturi pagrindo teigti, kad Komisija suklydo vertindama darbuotojų pareiškimus, kurie jai buvo pateikti per
administracinę procedūrą.
Visų pirma, priešingai nei tvirtina ieškovė, ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje nėra pripažįstama, jog šie pareiškimai
pakankamai įrodo
FMC Foret
savarankiškumą. Iš tiesų minėtoje konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, kad „
FMC Foret
savarankiškumas [buvo] patvirtintas tik darbuotojų „pareiškimais“. Tačiau tiek iš šio teiginio, padaryto vertinant ieškovės
argumentus, tiek iš kabučių vartojimo matyti, kad Komisija tik konstatavo ieškovės nurodytą argumentą, bet nepadarė išvados,
jog jis įrodo
FMC Foret
„savarankiškumą“.
Paskui ieškovė taip pat nepagrįstai kaltina Komisiją tuo, jog ši atmetė pareiškimus vien todėl, kad juos padarė atitinkamų
bendrovių darbuotojai, ir nesuteikė jiems tokios pačios įrodomosios vertės kaip, pavyzdžiui, bendrovių, kurios pateikė prašymą
atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, darbuotojų pareiškimams.
Iš tikrųjų iš visos ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija teisingai nusprendė, jog nagrinėjamuose
pareiškimuose yra įrodymų, tačiau įvertinusi visą svarbią informaciją padarė išvadą, kad šių įrodymų nepakanka siekiant įrodyti
FMC Foret
savarankiškumą.
Todėl ieškovė negali pagrįstai teigti, kad Komisija nesuteikė aptariamiems pareiškimams įrodomosios vertės.
Be to, tuo pačiu argumentu ieškovė nepagrįstai tvirtina, kad nagrinėjami pareiškimai turi ypač didelę įrodomąją vertę, kuri
prilygsta prašymus atleisti nuo baudos arba ją sumažinti pateikusių įmonių pareiškimams suteiktai vertei.
Iš tiesų tai, kad kartais didelė įrodomoji vertė suteikiama pareiškimams, padarytiems pateikiant prašymą atleisti nuo baudos
arba ją sumažinti, grindžiama samprotavimu, jog pažeidimas pripažįstamas, taigi pareiškimai iš esmės nenaudingi juos pateikiančiajam
(šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 211 punktą). Tačiau šioje byloje ieškovės pateiktais pareiškimais
siekiama tik jos interesų ir todėl jų negalima prilyginti prašymui atleisti nuo baudos arba ją sumažinti.
Trečia, ieškovė teigia, kad Komisija neatsižvelgė į tam tikrus įrodymus, būtent bendrovės darbuotojų sąrašus,
FMC Foret
vidaus dokumentus (
corporate brochure
) ir jos valdybos posėdžių protokolus.
Pažymėtina, jog iš ginčijamo sprendimo 392–394 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija vertino ieškovės argumentus dėl
jos dukterinės bendrovės savarankiškumo atsižvelgdama į visus jai pateiktus įrodymus.
Kadangi ginčijamo sprendimo 392–394 konstatuojamosiose dalyse nurodytas vertinimas padarytas pakankamai atsižvelgus į visus
ieškovės pateiktus įrodymus, šis vertinimas negali būti paneigtas vien dėl to, kad Komisija nepaminėjo kai kurių ieškovės
pateiktų įrodymų.
Ketvirta, ieškovė kritikuoja tai, kad Komisija rėmėsi ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje pateikta informacija,
kaip ji suformuluota 379 išnašoje, t. y. jog 2004 m. metinėje ataskaitoje ir 2006 m. vasario 6 d. spaudos pranešime ji „[pati]
apibūdino
FMC Foret
kaip savo veiklos [sudėtinę dalį]“, ir iš kurios, Komisijos nuomone, darytina išvada, kad „šiuo atžvilgiu
FMC
vykdė veiklą kaip dukterinė bendrovė Europoje“.
Atkreiptinas dėmesys, kad Komisija, paklausta šiuo klausimu per posėdį, pripažino, jog per administracinę procedūrą ieškovė
neturėjo galimybės pateikti pastabas dėl ginčijamo sprendimo 379 išnašoje pateiktos informacijos.
Taigi aptariama informacija negali būti laikoma įrodymu.
Tačiau kalbant apie teisės į gynybą pažeidimą, ieškovė dar turi įrodyti, kad Komisijos sprendime padaryta išvada būtų kitokia,
jei įrodymai, apie kuriuos nebuvo pranešta, būtų buvę atmesti (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 73 punktą).
Šiuo klausimu ieškovė teigia, kad turint omenyje tai, jog kiti Komisijos argumentai, nurodyti grindžiant jos solidarią atsakomybę,
nėra svarbūs, tokių samprotavimų trūkumai neišvengiamai turėjo įtakos ginčijamo sprendimo turiniui.
Tačiau pažymėtina, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamosios dalies paskutinio sakinio, jog aplinkybė, kad
Komisijos pateikti patvirtinantys argumentai kaip įrodymai turi būti atmesti, negali turėti įtakos atsakomybės priskyrimo
ieškovei teisėtumui, nes ši pakankamai patvirtinama kitais ginčijamame sprendime nurodytais argumentais.
Iš tiesų Komisijos argumentų, būtent prezumpcijos dėl ieškovės daromos lemiamos įtakos savo 100 % kontroliuojamai dukterinei
bendrovei, pakanka tam, kad būtų konstatuota jos atsakomybė, nes ieškovė šios prezumpcijos nepaneigė, o, be to, ji patvirtinama
ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis.
Galiausiai, kadangi iš visų ginčijamo sprendimo 391–394 konstatuojamosiose dalyse pateiktų samprotavimų matyti, kad Komisija
teisingai rėmėsi ieškovės lemiama įtaka dukterinei bendrovei, ieškovė negali pagrįstai teigti, jog Komisija rėmėsi klaidingu
kriterijumi vien dėl tos priežasties, kad minėto sprendimo 394 konstatuojamosios dalies ketvirtame sakinyje nurodyta, jog
konkretaus ieškovės argumento nepakanka siekiant įrodyti, kad ji „visai nekontroliavo“ dukterinės bendrovės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisija teisingai manė, jog ieškovės pateiktais įrodymais, vertinant
juos kaip visumą, negalima įrodyti
FMC Foret
savarankiškumo ir atitinkamai paneigti remiantis prezumpcija padarytos išvados apie jos lemiamą įtaką dukterinės bendrovės
elgesiui.
Be to, tokią išvadą patvirtina papildomi įrodymai, susiję su atitinkamų bendrovių personalo ryšiais bei A. B. vaidmeniu vykdant
pažeidimą (ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamoji dalis), kurių ieškovė taip pat nenuginčijo.
Ieškovė neįrodė, kad Komisija padarė klaidą, vertindama paneigiant minėtą prezumpciją pateiktų įrodymų įrodomąją vertę arba
turinį, ir neįvertino visų įrodymų (žr. šio sprendimo 153–155 ir 158–160 punktus).
Ji taip pat neįrodė, kad tariamas teisės į gynybą pažeidimas dėl to, kad buvo pasinaudota informacija, apie kurią nebuvo pranešta,
galėjo turėti tam tikros įtakos ginčijamame sprendime padarytoms išvadoms (žr. šio sprendimo 166 ir 167 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kad išdėstyta, darytina išvada, kad šis pagrindas nepagrįstas ir todėl reikia atmesti prašymą panaikinti
ginčijamą sprendimą.

Dėl prašymo sumažinti baudą
Šalių argumentai
Ieškovė ginčija baudos dydžio nustatymą. Ji nurodo, kad vertindama pažeidimo pobūdį ir atitinkamai jo sunkumą Komisija nurodė
tik vieną ginčijamo sprendimo adresatų kategoriją ir pažymėjo, kad jie derino veiksmus siekdami įgyvendinti slaptą ir oficialų
projektą, puikiai suvokdami savo veiksmų neteisėtumą (ginčijamo sprendimo 454 konstatuojamoji dalis).
Nėra įrodymų, patvirtinančių, jog
FMC Foret
derino savo veiksmus su kitomis įmonėmis, kad įgyvendintų slaptą struktūrinį susitarimą. Remiantis ginčijamame sprendime pateikta
informacija negalima įrodyti, kad
FMC Foret
prisidėjo prie slapto susitarimo projekto, bet galima nustatyti, kad stambesnės įmonės įtraukė ją į slaptą struktūrinį susitarimą,
kuris iš esmės prieštarauja jos pačios interesams. Jos vaidmuo daugiausia buvo pasyvus ir ji dalyvavo susitikimuose nereguliariai.
Ieškovė teigia, kad, anot pačios Komisijos,
FMC Foret
tiesiog buvo prijungta prie kartelio praėjus trejiems metams nuo jo atsiradimo. Kitos kartelio dalyvės jau anksčiau dalyvavo
identiškame kartelyje toje pačioje rinkoje.
Kaip nauja kartelio dalyvė
FMC Foret
nebūtų nieko laimėjusi dalyvaudama kartelyje, bet būtų daug pasiekusi konkuruodama. Pati Komisija pripažino, kad yra skirtumas
tarp kitų kartelio dalyvių ir
FMC Foret
, ir pažymėjo, jog ji dalyvavo „dažnai kitaip negu kitos įmonės“ (ginčijamo sprendimo 323 konstatuojamoji dalis).

FMC Foret
pasyvumą taip pat parodo tai, jog ji nereguliariai dalyvavo slaptuose susitikimuose, nes 1997 m. gegužės mėn. – 1999 m. gruodžio mėn.
jos atstovai fiziškai dalyvavo 14 iš 30 susitikimų, iš viso per kartelio trukmę įvyko 73 susitikimai. Kai kuriuose kituose
susitikimuose
FMC Foret
galbūt dalyvavo arba buvo informuoti telefonu, todėl negalėjo daryti įtakos diskusijoms.
Ieškovė ginčija Komisijos teiginį, kad kadangi į
FMC Foret
dalyvavimo darant pažeidimą trukmę buvo atsižvelgta ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamojoje dalyje, nereikėjo į ją dar
kartą atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą. Aplinkybė, kad įmonė vėliau įėjo į rinką, gali įrodyti jos pasyvesnį elgesį
darant pažeidimą, ir tas pats principas turi būti taikomas tais atvejais, kai įmonė pradeda dalyvauti kartelyje jau po to,
kai jis sukurtas. Įmonės dalyvavimo darant pažeidimą trukmės klausimas skiriasi nuo klausimo, susijusio su jos aktyviu ar
pasyviu dalyvavimu (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 171–174 punktai).
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Grįsdama savo prašymą sumažinti baudos dydį ieškovė nurodo aplinkybes, kuriomis jos dukterinė įmonė dalyvavo vykdant pažeidimą,
ir tvirtina, pirma, kad šios daromas pažeidimas buvo mažiau sunkus, palyginti su kitomis įmonėmis, antra, kad Komisija turėjo
pritaikyti jai lengvinančią aplinkybę, susijusią su jos pasyvumu darant pažeidimą.
Pirmiausia dėl nurodyto neatsižvelgimo į aptariamas aplinkybes vertinant pažeidimo sunkumą ir nustatant pradinės baudos dydį
primintina, kad šis vertinimas atliekamas atsižvelgiant į visų įmonių padarytą pažeidimą.
Todėl ieškovės argumentai dėl
FMC Foret
dalyvavimo darant nagrinėjamą pažeidimą aplinkybių gali būti svarstomi tik nagrinėjant kaltinimus, susijusius su lengvinančių
aplinkybių vertinimu (šiuo klausimu žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 102 ir 104 punktus).
Toliau kalbant apie kaltinimą dėl atsisakymo pritaikyti
FMC Foret
lengvinančią aplinkybę, susijusią su jos pasyvumu darant pažeidimą, pažymėtina, kad šios dienos sprendime
FMC Foret prieš Komisiją
(T‑191/06, Rink. p. II‑0000, 334–341 punktai) Bendrasis Teismas nusprendė, jog visi įrodymai, kaip antai nurodyti ieškovės
šioje byloje, nepatvirtina vien pasyvaus ar pritariamo
FMC Foret
vaidmens kartelyje, visų pirma jos tariamai nereguliarus dalyvavimas slaptuose susitikimuose, specifinės šio dalyvavimo sąlygos
bei įrodymai, susiję su jos tariamai konkurencine strategija rinkoje.
Visų pirma primintina, kad 1997 m. gegužės 29 d. – 1999 m. gruodžio 13 d.
FMC Foret
dalyvavo daugelyje susitikimų arba buvo informuota apie juos. Ieškovė šiuo klausimu negali pagrįstai teigti, kad
FMC Foret
dalyvavo kartelyje žymiai rečiau nei kitos jo dalyvės. Kadangi ieškovė nurodo specifines
FMC Foret
dalyvavimo tam tikruose slaptuose susitikimuose sąlygas, būtent tai, kad ji fiziškai juose nedalyvavo, bet buvo apie juos
informuota telefonu, atkreiptinas dėmesys, kad šios sąlygos atitinka kartelio slaptą pobūdį ir nepatvirtina vien pasyvumo
arba pritarimo.
Dėl ieškovės argumento, susijusio su
FMC Foret
dalyvavimo kartelyje trukme, pažymėtina, kad į šį veiksnį buvo atsižvelgta nustatant baudos dydį (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji
dalis).
Be to, ieškovė negali pagrįstai remtis šio sprendimo 179 punkte minėto sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
171 punkte, kuriame Bendrasis Teismas, vertindamas pasyvumą, atsižvelgė į vėlesnį atitinkamos įmonės įėjimą į rinką, padaryta
išvada. Iš tikrųjų kitaip nei byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, šiuo atveju
FMC Foret
vykdė veiklą atitinkamose rinkose nuo kartelio atsiradimo, o aplinkybė, kad jos dalyvavimas nustatytas tik nuo 1997 m. gegužės
29 d., neįrodo jos pasyvumo, visų pirma turint omenyje kitas bylos aplinkybes.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, kaltinimui dėl tariamai lengvinančios aplinkybės, susijusios su
FMC Foret
pasyviu arba pritariamu vaidmeniu kartelyje, negali būti pritarta.
Todėl reikia atmesti prašymą sumažinti baudą ir atitinkamai visą ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENRDASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
FMC Corp
. bylinėjimosi išlaidas.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Paskelbta 2011 m. birželio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.