CELEX: 62012TJ0272
Konkurents
Haldusmenetlus
Otsus, milles tuvastatakse allumatus kontrollimisele ja määratakse trahv
Määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkt c
Süütuse presumptsioon
Kaitseõigused
Proportsionaalsus
Põhjendamiskohustus

Õiguslik raamistik
Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 20 lõike 2 punkt c sätestab, et „[k]omisjoni poolt kontrolli teostamiseks volitatud ametnikel ja teistel kaasasolevatel isikutel on õigus teha või saada mis tahes kujul koopiaid või väljavõtteid raamatupidamis‑ ja [äri]dokumentidest”.
Nimetatud määruse artikli 20 lõige 4 sätestab järgmist:
„Ettevõtjad ja ettevõtjate ühendused peavad alluma komisjoni otsusega määratud kontrollimisele. Otsuses täpsustatakse kontrollimise objekt ja eesmärk, määratakse selle alguskuupäev ning märgitakse artiklites 23 ja 24 ette nähtud sanktsioonid ja õigus otsuse läbivaatamisele Euroopa Kohtus. […]”
Sama määruse artikli 23 lõike 1 punkti c kohaselt „[võib k]omisjon [...] oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve, mis ei ületa 1% eelmise majandusaasta kogukäibest, kui tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu [...] nad esitavad artikli 20 alusel tehtava kontrollimise käigus nõutavad raamatupidamis‑ või muud äridokumendid puudulikul kujul või keelduvad allumast kontrollimisele, mis on määratud artikli 20 lõike 4 alusel tehtud otsusega”.
Vaidluse taust
Euroopa Ühenduste Komisjon määras 16. novembri 2009. aasta otsusega määruse nr 1/2003 artikli 20 alusel kontrollimise Energetický a průmyslový holding a.s.‑i (edaspidi „EPH”) ja tema poolt kontrollitavate ettevõtjate ruumides. Kontrollimine EPH ja tema 100% tütarettevõtja EP Investment Advisors s.r.o. (edaspidi „EPIA”; ühiselt „hagejad”) juures algas 24. novembril 2009 kell 9:30 nende ühistes ruumides Prahas (Tšehhi Vabariik) asuva hoone viiendal korrusel. Kui hagejad olid kõnealusest kontrolli teostamise otsusest teada saanud, ei vaielnud nad sellele vastu.
Kontrollimise viisid läbi seitse komisjoni ja neli Tšehhi konkurentsikaitse ameti esindajat. Kõnealune kontrollirühm edastas kontrolli teostamise otsuse ja selgitava märkuse J.‑le, kes on EPIA tegevdirektor ja EPH juhatuse liige.
Kontrollirühma liige N palus J.‑il kirjeldada hagejate organisatsiooni ja võtta ühendust nende IT‑osakonna juhatajaga. Ta teatas J.‑le samuti, et IT‑osakond peab tuvastama ja blokeerima nii tema kui ka kolme teise töötaja, kes töötavad äriühingus sarnaselt temale võtmekohtadel, st K., S.‑i ja M.‑i meilikontod. Ta täpsustas, et neile neljale meilikontole tuleb registreerida uued salasõnad, mis on teada ainult komisjoni kontrollijatele, selleks et neil oleks kontrollimise ajal neile kontodele ainujuurdepääs.
Kontrollimise teostamise ajal ei olnud hagejatel sõltumatut IT‑osakonda. Hagejatele osutas ajutiselt IT‑teenuseid EPH endise emaettevõtja J&T Finance Group tütarettevõtja J&T Banka kuni nende asukoha muutumiseni peale nende müümist 8. oktoobril 2009. Hagejate meilikontode haldamiseks kasutas nende hoone kolmandal korrusel asunud IT‑osakond J&T Finance Group’i serverit. Selle kaheksast töötajast koosnenud osakonna juht oli H.. Kõnealused töötajad töötasid kõik ühes ja samas arvutiruumis, kus asus nende kontor.
EPIA meilikontodele saadetud e‑kirjad saatis edasi J&T Finance Group’i server enne nende jaotamist erinevatele kontodele. Sama kehtis ka EPH puhul, kuivõrd isikud, kes hagejate jaoks töötasid, kasutasid vaid ühte meilikontot, mis oli kahel äriühingul ühine. Nii oli see punktis 6 viidatud nelja kaastöötaja puhul, kel oli igaühel üks meilikonto, mida kasutati oma tööülesannete täitmisel kahe hagejaks oleva äriühingu juures.
Kontrollimise esimesel päeval, mil kohtuti N.‑ga, määratles J. hagejate IT‑osakonna juhina H. Olles J.‑i poolt kutsutud vastama küsimustele seoses arvutitega, kohtus H komisjoni kontrollija D.‑ga, kes vastutas infotehnoloogiat puudutavate küsimuste eest. Sellel kohtumisel palus D. umbes kell 11:30 H.‑l blokeerida nelja võtmeisiku meilikontod kuni uute juhiste saamiseni komisjoni kontrollijate poolt ning kõnealune blokeering aktiveeriti kell 12:00. Seejärel muutis IT‑osakonna töötaja Ko. kella 12:30 paiku arvutiruumis H. ja D. juuresolekul nende meilikontode salasõnad.
Samal päeval kella 14:00 paiku helistas kodus töötanud M IT‑osakonda, andmaks teada, et tal ei õnnestunud oma meilikontole juurde pääseda. Šp., kes oli H.‑i üks alluvatest, vastas sellele kõnele ja taastas M.‑i salasõna, et viimane saaks oma meilikontot uuesti kasutada.
25. novembril 2009 ehk kontrollimise teisel päeval üritas D. tulutult pääseda ligi M.‑i meilikontole, enne kui tõdes, et konto salasõna oli muudetud. D. nõudis salasõna uuendamist, et kõnealune konto uuesti blokeerida ja võimaldada kontrollijatel seda uurida.
Samal päeval koostas komisjon protokolli, milles oli märgitud eelkõige järgmist:
„Teisipäeval, 24. novembril kella 11:30 paiku kohustas komisjon [H.‑d] muutma Active Directory kontode salasõnad nelja isiku puhul: [K., J. S. ja M.]. [H.‑le] oli selgelt teada antud, et juurdepääs kõnealustele kontodele pidi kontrollimise ajal jääma blokeerituks või vähemalt kuni kontrollijad on andnud ettevõtjale teada, et salasõnad võib ära muuta. [H.] nõudel muutis [Ko.] salasõnad ära ja pani neile uue salasõna, mis oli teada vaid komisjoni kontrollijatele.
Samal päeval kella 14:00 paiku muutis IT‑osakonna töötaja Šp. [M.‑i] nõudel ära tema meilikonto salasõna.
[H.] kinnitab samuti, et […] neljapäeval, 26. novembril kella 12 paiku teatas ta komisjoni kontrollijatele, et kolmapäeval, 25. novembril oli ta kohustanud välist IT‑osakonda blokeerima kõik neile neljale kontole saabuvad e‑kirjad [J.‑i] palvel […]
[H.] kinnitab, et eelkirjeldatud faktilised asjaolud vastavad tõele.
Ettevõtja võib enne 1. detsembrit 2009 seda selgitust parandada, muuta või täiendada.”
Selle protokolli allkirjastasid ühelt poolt kontrollijad ja teiselt poolt H..
Uurimise kolmandal päeval, 26. novembril 2009 kell 12 tuvastasid komisjoni kontrollijad, uurides J.‑i meilikontot, et tema saabuvate kirjade kaustas ei olnud ühtegi uut e‑kirja. H. selgitas kontrollijatele, et kontrollimise teisel päeval kella 12 paiku oli ta J.‑i palvel andnud IT‑osakonnale korralduse takistada nelja võtmekohal töötava isiku meilikontodele saadetud e‑kirjade jõudmist nende vastavatesse saabuvate kirjade kaustadesse. Saabunud e‑kirjad jäid seega J&T Finance Group’i serverisse ja neid ei edastatud nende adressaatide saabuvate kirjade kaustadesse.
Hiljem leidis kinnitust, et seda meedet rakendati vaid J.‑i konto suhtes, mitte aga teiste võtmekohal töötavate isikute kontode suhtes.
17. mail 2010 otsustas komisjon algatada EPH ja J&T Investment Advisors s.r.o. (EPIA õiguseellane) suhtes menetluse, et võtta määruse nr 1/2003 VI peatüki alusel vastu otsus, kuna keelduti allumast kontrollimisele ja nõutud äridokumendid esitati puudulikul kujul. Otsused selle menetluse algatamise kohta tehti kõnealustele äriühingutele teatavaks 19. mail 2010.
Komisjon saatis 8. septembril 2010 määruse nr 1/2003 artikli 18 lõike 2 alusel hagejatele teabenõude, kes vastasid sellele 22. septembri 2010. aasta kirjadega.
23. septembril 2010 pidasid komisjon ja hagejad „tasakaalukohtumise”, mille käigus said hagejad esitada oma seisukohad.
22. detsembril 2010 esitas komisjon hagejatele vastuväiteteatise seoses eeldatava rikkumisega määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkti c tähenduses.
17. veebruaril 2011 esitasid hagejad vastuväiteteatise kohta oma märkused. Ärakuulamine toimus 25. märtsil 2011.
1. aprillil 2011 saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel hagejatele taas teabenõude, et saada selgust ärakuulamisel esitatud andmete osas. Hagejad vastasid sellele nõudele 14. aprillil 2011, esitades eelkõige uusi andmeid meilikonto blokeeringu alt vabastamise kohta.
16. juunil 2011 saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel hagejatele uue teabenõude, millele viimased vastasid 22. juuni 2011. aasta kirjaga. Selles vastuses märkisid nad eelkõige, et EPH kogukäive oli 2010. aastal 990700000 eurot.
23. juunil 2011 tehti hagejatele ühel teisel „tasakaalukohtumisel” teatavaks komisjoni esialgne seisukoht, mis kujundati peale ärakuulamist ja hagejate kirjalikke avaldusi.
19. juulil 2011 esitas komisjon hagejatele täiendava vastuväiteteatise, milles esitati lisatõendeid seoses ühe vastuväitega, st ühe meilikonto blokeeringu alt vabastamisega.
12. septembril 2011 esitasid hagejad oma märkused täiendava vastuväiteteatise kohta. 13. oktoobril 2011 toimus ärakuulamine.
28. märtsil 2012 võttis komisjon vastu otsuse C(2012) 1999 (final) määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkti c alusel algatatud menetluse kohta (allumatus kontrollimisele) (juhtum COMP/39793 – EPH jt) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), mille resolutsioon sätestab järgmist:
„Artikkel 1
EPH ja EPIA keeldusid allumast kontrollimisele, mis leidis aset nende ruumides 24.–26. novembrini 2009 […] määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 alusel, andes ettevaatamatusest juurdepääsu blokeeritud meilikontole ja suunates tahtlikult kirjad serverisse, pannes seeläbi toime rikkumise kõnealuse määruse artikli 23 lõike 1 punkti c tähenduses.
Artikkel 2
Artiklis 1 viidatud rikkumise eest on EPH‑le ja EPIA‑le määratud solidaarne trahv summas 2 500 000 eurot […]”
Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 12. juunil 2012.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kuues koda) avada suulise menetluse ja esitada komisjonile kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames kirjalikud küsimused, millele komisjon vastas ette nähtud tähtaja jooksul.
Poolte suulised seisukohad ja vastused Üldkohtu suuliselt esitatud küsimustele kuulati ära 6. märtsi 2014. aasta kohtuistungil.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
teise võimalusena tühistada määratud trahv või vähendada seda sümboolse summani või vähemalt vähendada seda märgatavalt;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagi tervikuna rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Õiguslik käsitlus
Hagejad esitavad oma hagi põhjendamiseks neli väidet. Esimene väide tugineb nende kaitseõiguste rikkumisele, teine asjaolule, et tõdemus, mille kohaselt nad keeldusid allumast kontrollimisele, ei vasta tõele, kolmas süütuse presumptsiooni põhimõtte rikkumisele ja neljas proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele trahvisumma kindlaksmääramisel.
Kõigepealt tuleb hinnata teist väidet seoses vaidlusaluse rikkumise tuvastamisega. Seejärel tuleb koos analüüsida esimest ja kolmandat väidet, mis käsitlevad haldusmenetluse kulgemist. Lõpuks tuleb analüüsida neljandat väidet, mis puudutab trahvisumma arvutamist.
Teine väide, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkti c on kohaldatud vääralt
Vaidlustatud otsuse artiklis 1 tuvastatud rikkumine, milleks käesoleval juhul oli keeldumine alluda kontrollimisele, seisneb esiteks selles, et ettevaatamatusest anti juurdepääs blokeeritud meilikontole, ja teiseks selles, et saabuvad e‑kirjad suunati teadlikult serverisse. Vaidlustatud otsusest tuleneb, et rikkumise tuvastamise aluseks olid otsesed ja objektiivsed tõendid, st protokoll (mis on taasesitatud eespool punktis 12) ja M.‑i meilikonto „logifail” (vaidlustatud otsuse põhjendused 28 ja 33). Kohtuistungil Üldkohtu esitatud küsimustele vastates täpsustasid hagejad, et nad ei vaidlusta kõnealuse protokolli sisu. Nad ei ole kunagi vaidlustanud ka „logifaili” tõenduslikku väärtust. Pooled on seega nõus, et vastupidi kontrollijate juhistele sai M. kontrollimise ajal juurdepääsu oma meilikontole ja J.‑i meilikontole saabunud e‑kirjad olid blokeeritud viimase nõudel.
Käesoleva väitega väidavad hagejad aga seda, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et neile süüks pandavad asjaolud tõid kaasa kontrollijate nõutud äridokumentide puuduliku esitamise, mistõttu ei saa neile kontrollimisele allumatust ette heita. Nende hinnangul tulenesid vaidlustatud otsuse esemeks olevad teod üksnes juhuslikust tähelepanu puudumisest ja need ei sisaldanud ei ettevaatamatust ega tahtlust. Järelikult tuleks vaidlustatud otsus tühistada.
Komisjon vaidleb hagejate esitatud argumentidele vastu.
Kõigepealt olgu meenutatud, nagu nähtub määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkti c sõnastusest, et komisjon võib määrata trahve, kui ettevõtjad tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu keelduvad allumast kontrollimisele. Tegemist on ühega kahest juhust, mil selle sätte alusel võib trahvi määrata. Vastavalt kohtupraktikale peab komisjon sellist keeldumist tõendama (vt selle kohta kohtuotsus, 22.11.2012, E.ON Energie
vs
. komisjon, C‑89/11 P, EKL,
EU:C:2012:738
, punkt 71). Seega tuleb kontrollida, kas hagejate argumente arvestades kinnitavad need tõendid vaidlustatud otsusest nähtuvat rikkumise tuvastust õiguslikult piisavalt.
Blokeeritud meilikontole ettevaatamatuse tõttu juurdepääsu lubamine
Tuleb tõdeda, ilma et hagejad sellele vastu vaidleksid, et M.‑i meilikonto, mida kontrollijad uurisid, ei olnud nende täieliku kontrolli all ja seda juba kontrollimise esimesest päevast alates. Lisaks asjaolu, et M.‑il oli oma kontole juurdepääs, avastati alles siis, kui kontrollimise teisel päeval üritas D. sellele kontole juurde pääseda. Seega pelk asjaolu, et kontrollijatel ei olnud nõutud ainujuurdepääsu M.‑i meilikontole, kes oli üks neljast võtmekohal töötanud isikust, kelle konto blokeerimiseks oli korraldus antud (vt eespool punkt 12), on piisav, et vaidlusalusel juhtumil oleks kontrollimisele allumisest keeldumise tunnused.
Esiteks ei saa nõustuda hagejate argumendiga, mille kohaselt komisjon eksis, kui kvalifitseeris rikkumiseks ettevaatamatuse tõttu asjaolu, et blokeeritud meilikontole anti juurdepääs sõltumata küsimusest, kas e‑kirju manipuleeriti või kustutati. Vaidlustatud otsuse põhjendusest 28 ilmneb, et H. ei kinnitanud protokollis mitte üksnes seda, et kõnealusele kontole anti kontrollimise ajal juurdepääs, vaid ka seda, et „[k]ontrollijatel oli loetelu ühendustest, mis olid [M.‑i] meilikontole loodud” ja et „[s]ee faililogi näitab, et [M.‑i] meilikontot oli katkematult kasutatud alates kella 14:50‑st [kontrollimise] esimesel päeval kuni kella 13:05‑ni teisel päeval”. Nagu tuleneb eespool esitatud kaalutlustest, on komisjonil kohustus tõendada juurdepääsu andmist M.‑i blokeeritud meilikontol sisalduvatele andmetele, kuid ta ei pea tõendama, et neid andmeid manipuleeriti või kustutati (vt analoogia alusel kohtuotsus, 15.12.2010, E.ON Energie
vs
. komisjon, T‑141/08, EKL,
EU:T:2010:516
, punktid 85 ja 86).
Selles kontekstis ei väida hagejad, et M.‑i kontol sisalduvad andmed olid täielikud, kui kontrollijad neid kontrollisid. Nad esitavad seevastu tehnilist laadi argumente seoses elektrooniliste failide „vastupidavusega” ja nendest automaatse varukoopia tegemisega serveris, väitmaks et tegemist ei olnud keeldumisega alluda kontrollimisele, kuna andmed salvestati nende serveris. Selle argumendiga ei saa nõustuda, sest keeldumine alluda kontrollimisele tuvastati käesoleval juhul siis, kui kontrollijad ei saanud M.‑i kontole ainujuurdepääsu (vt eespool punkt 38).
Eeldusel, et see on tuvastatud, siis asjaolu, et kõnealused elektroonilised failid, st M.‑i meilikontole saabunud ja sealt saadetud e‑kirjad olid kontrollijatele kogu aeg kättesaadavad serveri kaudu, on ainetu, kuna komisjonil ei olnud kohustust uurida võimalust, et need failid olid muutmata kujul olemas mujal kui meilikontol, mille blokeerimiseks oli kontrollimise alguses korraldus antud. Kontrollijad pidid saama koguda tõendeid nii paber‑ kui ka elektroonilisel kandjal seal, kus need tavapäraselt asuvad, ilma et hagejad neid selles takistaks, st käesoleval juhul M.‑i kontol (vt selle kohta kohtuotsus, 26.10.2010, CNOP ja CCG
vs
. komisjon, T‑23/09, EKL,
EU:T:2010:452
, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika). Selles osas ei oma ka tähtsust hagejate argument, et M.‑il oli oma meilikontole juurdepääs distantsilt, mis takistas tal oma arvuti kõvakettal salvestatud andmeid muuta.
Sama kehtib ka argumendi kohta, et komisjon oleks pidanud kontrollima, mis hetkel oli viimane varukoopia serveris salvestatud, et teha kindlaks, kas konto sisu kontrollimist oli tõepoolest takistatud. Sellist kontrollimise kohustust komisjonil ei olnud (vt eespool punkt 39). Hagejate poolt esile toodud asjaolu, et komisjon oli ühes varasemas juhtumis toiminud teisiti, taastades kustutatud faile, ei pane iseenesest talle sellist kohustust käesolevas juhtumis ja see ei tähenda, et ta oleks nende suhtes ebaõiglaselt käitunud.
Teiseks väidavad hagejad, et komisjon ei tõendanud õiguslikult piisavalt, et nende tegevuses esines blokeeritud kontole juurdepääsuga seoses ettevaatmatus. See argument puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 72, mille kohaselt „[H.‑l] oli kohustus viivitamatult teavitada oma alluvaid, kaasa arvatud [Šp‑d], kontrollijate antud juhistest ja tagada, et neid järgitakse täpselt” ning „[a]sjaolu, et ta seda ei teinud, viib järelduseni, et rikkumine pandi toime ettevaatamatuse tõttu”.
Esiteks asjaolu, eeldusel et see on tõendatud, et M. ei teadnud, et tema konto oli blokeeritud ja et käimas oli kontrollimine, nagu väidavad hagejad, ei oma tähtsust, kuna ettevaatamatus on tuvastatud H. tegevusetuses. Nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 73, siis „kuna komisjoni kontrollija teavitas [H.‑d] kui IT‑osakonna juhatajat eraldi ja üksikasjalikult, oli see [tema] kohustus viivitamatult teavitada IT‑osakonna töötajaid kohustustest [blokeerida meilikontod] ja nende rakendamiseeskirjadest IT‑valdkonnas [...], et vältida määrusest nr 1/2003 tulenevate menetluslike kohustuste rikkumist”. Hagejad täpsustasid kohtuistungil, et nad ei vaidle protokolli sisule vastu. Nad ei väida ka seda, et kõnealune intsident juhtus „pelga teadmatuse” tõttu, kuna H. oli tõesti saanud juhise, et neli kontrollijate poolt nimetatud meilikontot pidid jääma blokeerituks kogu kontrollimise jooksul ja et hagejad olid kohustatud alluma sellele juhisele määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 alusel.
Lisaks sellele ei pane hagejad H. tegevusetuse eest vastutust kontrollijate hoolsuse puudumise arvele, st et nad ei heida kontrollijatele ette, et viimased ei teavitanud neid kohaselt nende kohustustest ja sanktsioonidest juhul, kui asjaomaseid juhiseid ei järgita. Nimelt, kuna määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 eesmärk on võimaldada komisjonil teostada üllatuskontrollimisi ettevõtjate juures, keda kahtlustatakse ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumistes, siis juhul, kui põhjendatud kontrollimise määramise otsus on nende ettevõtjate siseselt õigustatud isikule nõuetekohaselt teatavaks tehtud, peab komisjonil olema võimalus viia need kontrollimised läbi nii, et ta ei oleks kohustatud teavitama igale puudutatud isikule tema kohustustest kõnealuses juhtumis. Selline kohustus viivitaks kontrollimist, mille kestus on rangelt piiratud. Kohtuistungil kinnitasid hagejad, et J. ja H. vastavalt seadusliku esindajana ja IT‑osakonna juhatajana olid õigustatud isikud, saamaks komisjoni kontrollijate juhiseid. Tuleb tõdeda, et kuna kontrollimise määramise otsus tehti teatavaks selleks õigustatud isikutele kontrollimise alguses, olid hagejad kohustatud võtma kõik vajalikud meetmed, et rakendada kontrollijate juhiseid ja tagada, et ettevõtjate nimel tegutsema õigustatud isikud ei takistaks kõnealuste kontrollimiste läbiviimist (vt analoogia alusel eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus E.ON Energie
vs
. komisjon,
EU:T:2010:516
, punkt 260).
Teiseks tuleb samuti tagasi lükata repliigis esitatud argument, mille kohaselt oli H. sõltumatu äriühingu töötaja ja seega ei olnud tal õigust hagejate nimel tegutseda. Vaidlustatud otsusest tuleneb – ja hagejad ei ole sellele vastu vaielnud –, et J. määratles kontrollijate juuresolekul H. kui nende IT‑teenuste eest vastutava isiku kontrollimise algusest alates (vaidlustatud otsuse põhjendus 22). Siinkohal tuleb meenutada, et selleks, et komisjonil oleks õigus määrata rikkumise toime pannud ettevõtjale karistus, on vaja vaid rikkumiseks kvalifitseeritavat tegu isiku poolt, kes on üldiselt pädev ettevõtja arvel tegutsema (vt analoogia alusel eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus E.ON Energie
vs
. komisjon,
EU:T:2010:516
, punkt 258 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kolmandaks tuleb märkida, et komisjoni „subjektiivsed oletused” Šp. teadmiste taseme kohta, mille hagejad on vaidlustanud, seisnevad tegelikult tõdemustes, mis sisalduvad vastuväiteteatises ja mida vaidlustatud otsuses sätestatud ei ole. Hagejate argumendid on selles osas seega igal juhul tulemusetud (vt eespool punkt 44), sest ettevaatamatuse tuvastamise aluseks on H. tegevusetus, mitte aga Šp teadmised.
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et komisjon leidis käesolevas asjas õigesti, et juurdepääs blokeeritud meilikontole anti ettevaatamatuse tõttu.
Saabuvate e‑kirjade tahtlik ümbersuunamine serverisse
Hagejad väidavad, et komisjon ei ole tõendanud õiguslikult piisavalt asjaolusid, mis kvalifitseeruvad määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkti c rikkumisena seoses saabuvate e‑kirjade ümbersuunamisega, mis väidetavalt piiras kontrollijate juurdepääsu ulatust suurel osal kontrollimise ajast.
Esiteks tuleb tagasi lükata hagejate argumendid, mille kohaselt suunati J.‑i kontole adresseeritud e‑kirjad jätkuvalt serverisse ja salvestati sellel kandjal, mis oli igal hetkel kontrollijatele juurdepääsetav, kui nad soovisid seda kontrollida. Nimelt pidi kontrollijatel olema võimalik pääseda ligi kõikidele e‑kirjadele, mis asusid tavapäraselt J.‑i saabuvate kirjade kaustas, mis oli kontrollimise ese, olemata kohustatud koguma neid andmeid muudest kohtadest, et kontrollimist teostada (vt eespool punkt 40).
Kõigepealt ei vaidle hagejad vastu sellele, et erinevalt kontrollijate juhistest suunati need e‑kirjad J.‑i palvel tema meilikontost mööda. Järgmiseks ja sarnaselt eespool punktides 38–42 avaldatule, kuna komisjon tõendas failide puudulikku esitamist J.‑i kontol kontrollimise ajal tõendite alusel, mida ei ole vaidlustatud, ei pidanud ta kontrollima, kas puuduvad andmed võivad leiduda mujal hagejate arvutisüsteemis. Nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 57, siis J.‑i antud korraldus suunata serverisse kõik uued e‑kirjad, mis saabuvad nelja hagejate juures võtmekohal töötava isiku kontodele, ja selle korralduse täitmine IT‑osakonna poolt, vähemalt osas, mis puudutab tema enda kontole saadetud e‑kirju, toimus ilma, et komisjoni kontrollijaid oleks sellest teavitatud. Selle, et neil puudus juurdepääs kõikidele e‑kirjadele J.‑i kontol, avastasid kontrollijad kontrollimise käigus, olgugi et nad olid kontrollimise alguses nõudnud sellele kontole ainujuurdepääsu (vt eespool punkt 12). Lõpuks, võttes arvesse eeltoodud kaalutlusi, on tulemusetu hagejate argument, et komisjon ei saanud mitte teada, et need andmed võib leida serverist.
Täiendavalt tuleb märkida, et vastavalt komisjoni kontrolliraporti lisale 2, mis puudutab arvutite uurimist, üritasid kontrollijad käesolevas asjas taastada teatud elektroonilisi faile, kuid tulemus oli „kummaline” ja suur hulk dokumente oli endiselt puudu. Seega tuleb hagejate argument, mille kohaselt olid kontrollimise määramise otsuse esemeks olnud andmed kontrollijatele igal hetkel serveri kaudu kättesaadavad, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Lisaks sellele tuleb kontrollimisel koostöö tegemise kohustuse raames rõhutada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et uurimise all olev ettevõtja peab komisjoni vastava nõudmise korral esitama komisjonile tema valduses olevad ja uurimise esemesse puutuvad dokumendid, isegi kui komisjon saab nende abil tuvastada rikkumise (vt seoses nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määrusega nr 17, esimene määrus [EÜ artiklite 81 ja 82] rakendamise kohta (
EÜT 1962, 13, lk 204
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3), 29. juuni 2006. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. SGL Carbon, C‑301/04 P,
EU:C:2006:432
, punkt 44). Hagejad ei saa seega lihtsalt väita, et kontrollijad oleks saanud kõnealused andmed leida mujalt nendes ruumides, sest neil oli kohustus anda J.‑i e‑kirjad kontrollijate käsutusse. Pealegi piisab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkti c kohaldamiseks sellest, et ümbersuunatud e‑kirjad on kontrollimise määramise otsusega hõlmatud, millele hagejad vastu ei vaidle.
Mis puudutab argumenti, et ümbersuunamine toimus vaid kontrollimise väga lühikeses etapis ja et seega puudutas see üksnes piiratud arvu e‑kirju, mis ei omanud aastasse 2006 ulatunud uurimises olulist tähtsust, siis see ei näita komisjoni tuvastatud fakte teistsuguses valguses. Igal juhul ei oma käesolevas asjas rikkumise tuvastamise seisukohast tähtsust see, kui palju või kui olulisi e‑kirju uurimise eseme jaoks ümber suunati.
Asjaolu, et komisjon ei süüdistanud hagejaid peale vaidlusalust kontrollimist materiaalõiguse rikkumises ELTL artikli 101 tähenduses, ei oma samuti tähtsust menetlusnormi rikkumise kvalifitseerimisel. Võttes arvesse asjaolu, et kontrollimise määramise otsused tehakse uurimise alguses, ei saa selles staadiumis olla tegemist lõpliku hinnangu andmisega sellele, kas otsuse adressaatideks olevate üksuste või muude üksuste toimingud või otsused saab kvalifitseerida ettevõtjatevahelisteks kokkulepeteks, ettevõtjate ühenduste otsusteks või kooskõlastatud tegevuseks, mis on vastuolus EÜ artikli 101 lõikega 1, või EÜ artiklis 102 nimetatud tegevuseks (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus CNOP ja CCG
vs
. komisjon,
EU:T:2010:452
, punkt 68).
Teiseks väidavad hagejad, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 75 esitatud hüpotees ei võimalda õiguslikult piisavalt tõendada, et nad tegutsesid tahtlikult.
See põhjendus on sõnastatud nii:
„Seoses saabuvate e‑kirjade ümbersuunamisega (e‑kirjad, mis saabusid kontrollimise ajal) meilikontodelt J&T FG serverisse leiab komisjon, et nii [J.] kui [H.] teadsid, et nad pidid tagama komisjoni kontrollijatele ainujuurdepääsu neljale märgitud meilikontole ja et neil ei olnud seega lubatud kontrollimise ajal meilikontode seadeid muuta. Ühtegi erandit ei olnud ette nähtud saabuvate kirjade suhtes, mis tavapäraselt saabuvad neile kontodele; need e‑kirjad kuulusid käimasoleva kontrollimise ja seda puudutavate juhiste alla. [J.], kes palus [H.‑l] anda IT‑osakonnale korraldus suunata teatud meilikontodele saadetud saabuvad e‑kirjad ümber, ja [H.] ise pidid teadma, et see toiming kujutas endast EPIA‑l ja EPH‑l kontrollimise ajal lasuvate kohustuste rikkumist. Järelikult suunati saabuvad e‑kirjad ümber (vähemalt osas, mis puudutab [J.‑i] meilikontot) tahtlikult.”
Tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse 87. joonealuses märkuses viitab komisjon selle otsuse põhjendustele 20 ja 21 seoses selgituste ja juhistega, mille komisjoni kontrollijad olid andnud J.‑le ja H.‑le. Nende kahe põhjenduse sisu on sisuliselt taasesitatud eespool punktides 6–8. Tuleb tõdeda, et H.‑le antud selgitused ja juhised asuvad tegelikult vaidlustatud otsuse põhjenduses 22 (vt eespool punkt 9).
Neid asjaolusid ei ole hagejad vaidlustanud ja seega ei vasta tõele nende väide, et komisjon tugines pelgale „hüpoteesile”. Esiteks kinnitab H.‑le edastatud juhiseid protokoll (vt eespool punkt 12). Teiseks on teada, et J. võttis hagejate juures teostatava kontrollimise määramise otsuse vastu ja et ta nimetas kontrollijatele H. nende IT‑osakonna juhina, selleks et kontod blokeerida (vt eespool punktid 5 ja 9). Nii J. kui H. said kontode blokeerimist puudutavad juhised otse kontrollijatelt ja neil oli kohustus esitada uurimise eseme hulka kuuluvad elektroonilised dokumendid (vt eespool punkt 53). Seega komisjon ei eksinud, kui järeldas, et saabuvate e‑kirjade ümbersuunamine serverisse pandi toime tahtlikult osas, milles need kaks isikut andsid korralduse ja viisid ellu J.‑i konto e‑kirjade ümbersuunamise selleks, et enam ei oleks võimalik J.‑i konto kaudu tema e‑kirjadele ligi pääseda; see on aga ilmselgelt vastuolus nii neile antud juhiste kui ka kontrollimise esemega.
Mis puudutab argumenti, mille kohaselt ei saanud asjaomased isikud teada, et nende tegevus kujutas endast rikkumist, siis see kattub sisuliselt esimese väitega ja seega tuleb seda uurida kõnealuse väite raames.
Tuleb tõdeda, et käesoleva väite raames ei esita hagejad faktiliste asjaolude kohta ühtegi usutavat selgitust, mis oleks alternatiiviks sellele, millele tugines komisjon, et järeldada rikkumise olemasolu (vt selle kohta eespool punktis 37 viidatud kohtuotsus E.ON Energie
vs
. komisjon,
EU:C:2012:738
, punktid 74–76).
Sellest järeldub, et teine väide tuleb tagasi lükata.
Esimene ja kolmas väide, mis tuginevad vastavalt kaitseõiguste rikkumisele ja süütuse presumptsiooni põhimõtte rikkumisele
Oma esimeses väites panevad hagejad kõnealuse rikkumise moodustanud kaks intsidenti komisjoni kontrollijate hoolsuse puudumise arvele ja väidavad, et arvestades ebapiisavaid juhiseid, rikuti nende kaitseõiguseid. Hagejate hinnangul ei oleks neid intsidente juhtunud, kui asjaomased isikud, st J. ja H. ning viimase meeskond oleks olnud nõuetekohaselt teavitatud nende kohustustest kontrollimise ajal ja tagajärgedest juhul, kui neid kohustusi ei täideta.
Kolmandas väites märgivad hagejad, et komisjon suhtes haldusmenetluse jooksul neisse eelarvamusega, mille tõttu võeti vaidlustatud otsuses ülemäära range seisukoht, rikkudes seeläbi süütuse presumptsiooni põhimõtet.
Komisjon väidab, et kõik need väited on põhjendamatud.
Esimene väide
Kõigepealt tuleb meenutada, et määruses nr 1/2003 sätestatud haldusmenetlus, mille viib läbi komisjon, jaguneb kaheks eraldiseisvaks ja teineteisele järgnevaks staadiumiks, millest kummalgi on oma sisemine loogika, nimelt esiteks eeluurimise staadium ja teiseks võistleva menetluse staadium. Eeluurimise staadium, milles komisjon teostab selles määruses sätestatud uurimispädevust ja mis kestab kuni vastuväiteteatise tegemiseni, peab võimaldama komisjonil koguda kokku kõik asjassepuutuvad tõendid võimaliku konkurentsieeskirjade rikkumise asetleidmise kohta ja võtta esialgne seisukoht menetluse suuna ja edasise kulgemise kohta. Ent võistlev staadium, mis kestab vastuväiteteatise esitamisest kuni lõpliku otsuse vastuvõtmiseni, peab võimaldama komisjonil teha süükspandava rikkumise kohta lõplik otsus (vt 12. detsembri 2012. aasta kohtuotsus, Almamet
vs
. komisjon, T‑410/09,
EU:T:2012:676
, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
Komisjoni poolt eeluurimise käigus tehtavad menetlustoimingud, eelkõige teabe nõudmine ja kontrollimiste korraldamine vastavalt määruse nr 1/2003 artiklitele 18 ja 20, eeldavad juba oma olemuselt seda, et kahtlustatakse teatud rikkumise olemasolu ja et need menetlustoimingud võivad kahtluse all olevate ettevõtjate olukorda oluliselt mõjutada. Seega on oluline vältida, et kaitseõigusi selles haldusmenetluse staadiumis pöördumatult kahjustataks, sest tehtavatel uurimistoimingutel võib olla määrav tähtsus tõendite kogumisel ettevõtjate õigusvastase käitumise kohta, mis toob kaasa nende vastutuse. Seega peab komisjon võimalikult täpselt nimetama selle, mida otsitakse ning millised on uuritavad asjaolud (vt selle kohta eespool punktis 66 viidatud kohtuotsus Almamet
vs
. komisjon,
EU:T:2012:676
, punktid 26–29 ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti tuleb märkida, et asjaomaste ettevõtjate jaoks on kontrollimise raames olemas viis tagatiste kategooriat, st esiteks kontrollimise määramise otsuste põhjendamine, teiseks kontrollimise käigus komisjonile kehtestatud piirid, kolmandaks komisjonil võimaluse puudumine määrata kontrollimine jõuga, neljandaks siseriiklike asutuste sekkumine ning viiendaks hilisemate õiguskaitsevahendite olemasolu (vt selle kohta kohtuotsus, 6.9.2013, Deutsche Bahn jt
vs
. komisjon, T‑289/11, T‑290/11 ja T‑521/11, EKL, esitatud on apellatsioonkaebus,
EU:T:2013:404
, punkt 74). Käesoleval juhul kuulub hagejate argument, et kontrollijad ei teavitanud kontrollimise all olevaid isikuid piisavalt nende kohustustest ja võimalikest sanktsioonidest juhul, kui neid kohustusi ei täideta, sisuliselt esimesse kahte viidatud kategooriasse.
Esiteks, mis puudutab kontrollimise määramise otsuse põhjendamist, siis tuleneb kohtupraktikast, et selle otsuse eesmärk on näidata, et asjaomastes ettevõtjates kavatsetud sekkumine on põhjendatud. Põhjenduses tuleb samuti märkida oletused ja eeldused, mida komisjon soovib kontrollida (eespool punktis 68 viidatud kohtuotsus Deutsche Bahn jt
vs
. komisjon,
EU:T:2013:404
, punkt 75). Lisaks peab see otsus järgima määruse nr 1/2003 artikli 20 lõikes 4 sisalduvaid nõudeid (vt eespool punkt 2).
Tuleb tõdeda, et käesolevas asjas on neid nõudeid järgitud. Kontrollimise määramise otsuse artiklist 1 nähtub eeskätt, et hagejaid oli selgelt teavitatud nende koostöökohustuse ulatusest kontrollimise raames. Nad olid nimelt kohustatud esitama raamatupidamis‑ ja kõik muud äridokumendid, sõltumata sellest, millisel kandjal need on, mida kontrollijad kontrollimise ajal kontrollimise eesmärgil nõuavad. Kontrollimise määramise otsuse artikkel 3 sätestas sanktsioonid juhuks, kui artiklis 1 kirjeldatud kohustusi ei järgita. Kontrollimise määramise otsuse artikli 3 punkt a nägi konkreetselt ette võimaluse trahvi määramiseks juhul, kui ettevõtjad tahtlikult või ettevaatamatusest keelduvad allumast kontrollimisele.
Nagu komisjon õigesti märgib, tuleb tõdeda, et kontrollijad ei olnud kohustatud asjaomastele isikutele mainima, et kohustuste rikkumised võivad kaasa tuua trahvi määramise. Kaitseõiguste tagamiseks piisab, kui kontrollimise määramise otsus ja selgitav märkus on nõuetekohaselt teatavaks tehtud hagejateks olevate ettevõtjate sees selleks õigustatud isikutele. Koostöökohustus tekib alates kontrollimise määramise otsuse teatavaks tegemisest, mitte alates võimalikest individuaalsetest hoiatustest (vt eespool punkt 45).
Teiseks tuleb märkida, et selgitavates märkustes, mis tehakse ettevõtjatele teatavaks koos kontrollimise määramise otsustega, täpsustatakse tõhusalt, millise sisuga on kaitseõiguste järgimise ja hea halduse põhimõte, nagu komisjon neid mõistab. Kõnealustes selgitavates märkustes täpsustatakse viis, kuidas uurimise teatud etapid tuleb läbi viia, ja need sisaldavad kasulikku teavet ettevõtja jaoks, kui ettevõtja esindajad peavad hindama oma koostöökohustuse ulatust (vt selle kohta eespool punktis 68 viidatud kohtuotsus Deutsche Bahn jt
vs
. komisjon,
EU:T:2013:404
, punktid 83 ja 84).
Hagejatele esitatud selgitavad märkused täpsustasid eelkõige järgmisi elemente: komisjoni kohustus teha teatavaks kontrollimise määramise otsus (punkt 3), ammendav loetelu ametnike õigustest (punkt 4), õigus kasutada advokaadi teenuseid (punkt 6), viisid teatud elektrooniliste dokumentidega tutvumiseks, otsimiseks ja kopeerimiseks (punktid 10 ja 11), lahendused, kuidas hallata elektroonilisele andmekandjale salvestatud teatud teabega erineval ajal tutvumist (punktid 11 ja 12) ning tingimused, kuidas konfidentsiaalselt käideldakse uurimise tulemusel saadud teatud teavet või teatud ärisaladusi (punktid 13 ja 14). Punkt 15 täpsustas viisi, kuidas tuleb paigaldada pitser.
Pooled on ühel meelel selles, et kontrollimise määramise otsus ja selgitavad märkused tehti J.‑le teatavaks kontrollijate saabumisel hagejate ruumidesse kontrollimise esimesel päeval (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 18). Nii toimides tagas komisjon eespool punktis 68 nimetatud garantiid.
Nimelt sisaldab kontrollimise määramise otsus määruse nr 1/2003 artikli 20 lõikes 4 ette nähtud elemente. Komisjon täpsustas adressaatide nimed, põhjused, mille tõttu kahtlustas ta rikkumise olemasolu, nende oletatavate tegevuste liik, mis võivad osutuda konkurentsivastasteks, asjaomaste kaupade ja teenuste turg, geograafiline turg, millel oletatav tegevus eeldatavasti toimus, suhe oletatava tegevuse ja otsuse adressaadiks oleva ettevõtja tegevuse vahel, ametnikud, kes on volitatud uurimist läbi viima, nende käsutuses olevad vahendid ja ettevõtja pädevatel töötajatel lasuvad kohustused, uurimise kuupäev ja asukohad, uurimise takistamise korral kaasnevad karistused ning kaebuse esitamise võimalus ja tingimused. Seega järgis komisjon hagejate kaitseõiguseid igakülgselt ja nende teised argumendid ei sea seda järeldust kahtluse alla.
Mis puudutab argumenti, et komisjoni toimik ei sisalda mingeid andmeid selle kohta, kuidas ta tagas, et kontrollimisega puudutatud isikud oleks nõuetekohaselt teavitatud nende kohustustest ja kohustuste rikkumisega kaasnevatest tagajärgedest, siis tuleneb eeltoodust, et kogu asjakohane teave edastati J.‑le kontrollimise määramise otsuse teatavaks tegemisel, kaasa arvatud võimalus saada menetluslike rikkumiste eest karistatud.
Hagejad ei saa tugineda komisjoni kontrollijate poolsele teatamata jätmisele, et õigustada J.‑i, kes võttis need dokumendid hagejate seadusliku esindaja vastu, ühepoolset tegutsemist, andes korralduse suunata saabuvad e‑kirjad ümber. Väidetav asjaolu, et ta oli aru saanud, et ta ei tohi kontrollimisest kellelegi teatada, on seega tulemusetu. Nimelt, nagu nähtub eespool punktidest 74–76, andis komisjon talle otse kogu nõutud teabe. Järelikult ei saa olla küsimust hagejate kaitseõiguste rikkumisest. Lisaks, nagu tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 21 ja 22, mille sisu hagejad vaidlustanud ei ole, oli J. nimetanud kontrollijatele H. kui IT‑osakonna juhataja, et rakendada nende juhiseid seoses meilikontode blokeerimisega, mis tõendab, et ta oli võtnud koostöökohustuse, mis hagejatel kontrollimise ajal lasus.
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei oma tähtsust asjaolu, et teisi nende juures võtmekohtadel töötanud isikuid ei teavitatud nende meilikontode blokeerimisest. Kuna aeg, mis on komisjonile kontrollimise teostamiseks antud, on rangelt piiratud kontrollimise määramise otsusega, peavad kontrollijad saama ettevõtjatele juhiseid edastades eeldada, et ettevõtjad võtavad nende juhiste täitmiseks vajalikud meetmed ilma, et kontrollijad peaks neid kordama. Kuna käesoleval juhul tegi komisjon kontrollimise määramise otsuse ja selgitavad märkused teatavaks õigustatud isikutele, tuleb tõdeda, et hagejatel oli kohustus võtta kõik vajalikud meetmed, tagamaks et meilikontode blokeerimist puudutavad juhised oleks täielikult täidetud (vt eespool punkt 45). Järelikult tuleb argumendid, mis puudutavad väidetavat teavitamata jätmist, tagasi lükata; samuti tuleb tagasi lükata tõendamata väited, mille kohaselt oli J. teavitanud kontrollijaid oma soovist paluda, et tema e‑kirju enam tema saabuvate kirjade kausta ei saadetaks.
Samadel põhjendustel tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt on komisjonil lasuv teavitamiskohustus veel olulisem kaitseõiguste tagamiseks, sest erinevalt pitseerimisest, mis on kõigile nähtav ja mis kujutab endast erakorralist toimingut, ei ole elektroonilise meilikonto blokeerimine sellisena ilmne. Olles saanud kontrollijatelt selgemõttelised juhised, oli hagejate kohustus neid rakendada.
Mis puudutab argumenti, et IT‑osakonna töötajad ei olnud hagejate palgatud töötajad, siis ka sellega ei saa nõustuda. Asjaolu, et IT‑osakonna töötajatele maksis töötasu J&T Banka ja nad osutasid oma teenuseid ajutiselt, või asjaolu, et H. oli sõltumatu äriühingu töötaja, ei takista seda, et komisjon võiks järeldada, et nad täitsid oma tööülesandeid hagejate heaks ja nende juhtimisel (vt eespool punkt 46). Lisaks sellele määratles J. hagejate seadusliku esindajana H. kontrollijatele kui IT‑osakonna tegevuse eest vastutava isiku alates kontrollimise algusest.
Mis puudutab väidetavat asjaolu, et H.‑l ei olnud aega, et IT‑osakonna töötajaid teavitada ja neile nelja meilikonto blokeerimist puudutavaid juhiseid anda, siis selle kinnituseks ei ole esitanud ühtegi tõendit. Pealegi ei viidata sellisele takistusele kordagi ka hagejate 30. novembri 2009. aasta kirjas komisjonile, mille pealkiri on „Selgituste edastamine määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 kohase kontrolli raames”.
Kõigest eeltoodust järeldub, et esimene väide tuleb tagasi lükata.
Kolmas väide
Hagejad väidavad, et komisjon oli haldusmenetluses nende suhtes erapoolik, kaevates leketest kontrollimisel, millest teavitas Tšehhi meedia ja mis puudutas EPH‑d, mistõttu rikkus ta süütuse presumptsiooni põhimõtet. Hagejad meenutavad, et kontrollimise ajal ja haldusmenetluses rõhus komisjon teatud kindlatele asjaoludele ilma ühegi ilmse põhjuseta. See näitab, et ta oli veendunud, et hagejad olid kontrollimisest teadlikud ja selleks valmis, mis on aga vastuolus kohustusega analüüsida fakte erapooletult.
Tuleb esile tõsta, et selle argumendiga ei pea hagejad silmas vaidlustatud otsust, vaid 17. detsembril 2010 nende suhtes koostatud vastuväiteteatist, mis tehti neile teatavaks 22. detsembril 2010 (vt eespool punkt 19). Hagiavalduses nad kritiseerivad „komisjoni otsust viidata sellele vastuväiteteatises”.
Kõigepealt tuleb meenutada et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab vastuväiteteatis sisaldama piisavalt selgelt, kas või kokkuvõtlikult sõnastatud ülevaadet vastuväidetest, et huvitatud isikud saaksid tegelikult teada, millist käitumist komisjon neile ette heidab, ja seega end tõhusalt kaitsta enne, kui komisjon võtab vastu lõpliku otsuse. Samuti tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et seda nõuet on järgitud juhul, kui komisjoni otsus ei pane isikutele süüks muid rikkumisi kui need, mis on märgitud ülevaates vastuväidetest, ning kui tuginetakse vaid asjaoludele, mille kohta nimetatud isikud on saanud oma seisukohad esitada (vt kohtuotsus, 28.2.2002, Compagnie générale maritime jt
vs
. komisjon, T‑86/95, EKL,
EU:T:2002:50
, punkt 442 ja seal viidatud kohtupraktika). Haldusmenetluse huvides võib komisjon vastuväidete põhjendamiseks esitatud fakti‑ või õigusväiteid muuta või lisada (kohtuotsus, 22.10.2002, Schneider Electric
vs
. komisjon, T‑310/01, EKL,
EU:T:2002:254
, punkt 438).
Eeltoodut arvestades tulebki käesolevat argumenti analüüsida.
17. detsembri 2010. aasta vastuväiteteatise punktis 13 toob komisjon faktiliste asjaolude raames välja järgmist:
„Tuleb märkida, et Euro.cz (kes on seotud EPH‑ga) andis 23. novembril 2009 ehk üks päev enne kontrollimise algust teada komisjoni koheste kontrollimiste ohust. Ajaleheartikkel sisaldab [M.‑i] (avalike suhete ekspert, kes töötab nii J&T IA kui EPH jaoks) avaldust, mille ta esitas intervjuus EPH pressiesindajana. [M.] teatas, et võttes arvesse äriühingu turuosa ja tegelikku turusituatsiooni, on menetluse algatamine äriühingu suhtes väga üllatav, aga äriühing ei ole sellisele menetlusele vastu. 23. novembril 2009 kell 17:47 teavitas [M] e‑kirja teel intervjuust [K.‑d] (J&T IA tegevdirektor ja EPH nõukogu president), [S.‑i] (J&K IA ja EPH õigusnõustaja) ja [J.‑i] ning lisas viite artiklile veebilehel Euro.cz.”
Esiteks tuleb tagasi lükata argument, mis tugineb vastuväiteteatise punkti 13 sõnastusele, kuna see põhineb selle vääral mõistmisel. Kõnealusest punktist ei tulene, et komisjon heitis EPH‑le või M.‑le ette seda, et nemad on lekete allikaks, isegi kui ta viitab seosele äriühingu, kes võimalikest kontrollimistest teatas, ja EPH vahel. Lisaks nähtub vastuväiteteatise punktist 14, milles komisjon viitab „konkreetsele olukorrale, kus [siseriiklik meedia] teatas komisjoni kontrollimiste ohust”, et komisjon rõhutab kontrollijate meelespead J.‑le seoses koostöökohustusega kontrollimise jooksul hilisemate raskuste kontekstis.
Teiseks ei ole komisjon igal juhul väitnud ei 15. juuli 2011. aasta täiendavas vastuväiteteatises ega vaidlustatud otsuses, et hagejad olid lekete allikad. Lisaks on pooled ühel meelel selles, et vaidlustatud otsuses lekkeid ei mainitud. Ainus viide kõnealusele ajaleheartiklile esineb vaidlustatud otsuse põhjenduses 101, mis vastab hagejate argumentidele seoses konkreetsete asjaoludega ja mis on sõnastatud nii:
„Poolte avalike suhete ekspert [M.] oli samuti nende pressiesindaja. Isegi kui ta ei tee ärilisi otsuseid, on väga tõenäoline, et ta on oluliste äriliste küsimustega kursis. Lisaks tegi ta poolte pressiesindajana üks päev enne kontrollimist pressis avalduse, milles ta ütles kartvat saabuvat uurimist keelatud kokkulepete ja turgu valitseva seisundi kuritarvitamise valdkonnas Tšehhi elektriturul.”
Seetõttu lükkas komisjon tagasi argumendi, et M. ei olnud seotud hagejate äritegevusega, ja ta ei maini kordagi kontrollimist puudutavaid lekkeid. Järelikult ei kuulunud lekked nende tõendite hulka, mida komisjon trahvisumma arvutamisel arvesse võttis. Pealegi ei ole vaidlustatud otsuses väidetud, et hagejaid oli kontrollimisest ette hoiatatud. Nimelt asjaolu, et M.‑i meilikonto vabastamist blokeeringu alt peeti ettevaatamatuse tõttu toime pandud rikkumiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 70), näitab, et komisjon ei võtnud arvesse viimase väidetavat informeeritust kontrollimisest.
Kolmandaks, argument, et komisjoni eelarvamus hagejate vastu selgitab, et „ta jätkas oma arvamuse pealesurumist kontrollimise ja haldusmenetluse jooksul ilma ühegi ilmse põhjuseta”, kujutab endast vaid pelka väidet, mida ei toeta ükski tõend.
Neljandaks ei saa nõustuda ka argumentidega, mis puudutavad komisjoni hoolsuse puudumist ja kontrollimisele ning muudele haldusmenetlustele allumisest keeldumise piiratud mõju. Nimelt kattuvad need sisuliselt argumentidega, mis on teise väite analüüsimisel juba tagasi lükatud. Selles osas olgu meenutatud, et komisjon on tuvastanud kaks juhtumit, mis kujutavad endast menetluslikku rikkumist, mille asjaolusid hagejad Üldkohtus vaidlustanud ei ole.
Eelnevatest kaalutlustest järeldub, et komisjon ei rikkunud haldusmenetluse jooksul süütuse presumptsiooni põhimõtet. Seega tuleb kolmas väide tervikuna tagasi lükata.
Neljas väide, et trahvisumma kindlaksmääramisel rikuti proportsionaalsuse põhimõtet
Kuna kolm esimest väidet lükati tagasi, tuleb analüüsida neljandat väidet, mis on esitatud teise võimalusena.
Kuna hagejad väidavad end mitte aru saavat, kuidas trahvisumma vaidlustatud otsuses on arvutatud, märgib Üldkohus esiteks, et tuleb kontrollida, kas vaidlustatud otsus on selles osas põhjendamata.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab ELTL artikliga 296 nõutav põhjendus vastama asjaomase akti olemusele ning sellest peab selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema akti andnud institutsiooni arutluskäik, nii et huvitatud isikutel oleks võimalik teada saada võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada kontrolli. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning seda huvi arvestades, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleks toodud kõik asjassepuutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna kontrollides akti põhjenduse vastavust ELTL artikli 296 nõuetele tuleb lisaks akti sõnastusele arvestada akti konteksti ja kõiki asjassepuutuvaid õigusnorme (vt punkt eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus E.ON Energie
vs
. komisjon,
EU:T:2010:516
, punkt 277 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul olid kriteeriumideks, millest komisjon vaidlusaluse summa kindlaksmääramisel lähtus, eelkõige rikkumise raskus ja kestus. Ta lükkas tagasi hagejate argumendid, millega sooviti tõendada kergendavate asjaolude olemasolu (vaidlustatud otsuse põhjendused 83–103).
Esiteks tõi komisjon esile, kuivõrd oluline on määrata trahv, millel on hoiatav mõju, et kontrollimise all oleval ettevõtjal ei oleks soodsam võltsida e‑kirju selleks, et vältida suuremat trahvi materiaalõigusnormi rikkumise eest (põhjendus 83). Teiseks rõhutas ta elektrooniliste dokumentide eripärast laadi, millega on tema hinnangul võimalik rohkem manipuleerida kui paberil olevate dokumentidega. (põhjendused 83 ja 87). Kolmandaks märkis ta, et vaidlusalune rikkumine koosnes kahest eraldiseisvast juhtumist (põhjendus 88), ja leidis, et isegi kui üks neist pandi toime ettevaatamatuse tõttu, ei muuda see kuidagi rikkumise raskust (põhjendus 89). Neljandaks hindas komisjon, et rikkumine toimus suuremal osal kontrollimise ajast (põhjendus 90).
Seejärel lükkas komisjon tagasi hagejate argumendid kergendavate asjaolude kohta. Ta kaitses selles osas seisukohta, et hagejatel on konkurentsiõiguse alased teadmised ja et EPH on energeetikasektoris oluline ettevõtja (vaidlustatud otsuse põhjendused 92–98). Teiseks lükkas ta asjakohatuse tõttu tagasi hagejate argumendi, et ei J. ega M. täitnud hagejate äritegevusega seotud ülesandeid (vaidlustatud otsuse põhjendused 99–101). Lõpuks tõi komisjon välja hagejate koostöö piiratud ulatuse seoses vaidlusaluse rikkumise tõendamisega (vaidlustatud otsuse põhjendus 102).
Järelikult tuleb hagejate argumendid, mille kohaselt ei selgitanud komisjon vaidlustatud otsuses seda, miks ta ei pidanud võimalikuks nende poolt esitatud tõendeid arvesse võtma, tagasi lükata.
Mis puudutab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkti c, siis kuna komisjon ei ole vastu võtnud talle õiguslikult siduvaid suuniseid, millega kehtestataks selle sätte alusel määratavate trahvide arvutamise meetod, ja kuna komisjoni arutluskäik nähtub vaidlustatud otsusest selgelt ja ühemõtteliselt, ei olnud komisjon kohustatud esitama arvudes absoluutväärtuste või protsentidena trahvi põhisummat ega võimalikke kergendavaid või raskendavaid asjaolusid. Sellest järeldub, et etteheide vaidlustatud otsuse väidetava ebapiisava põhjenduse kohta tuleb tagasi lükata.
Teiseks väidavad hagejad, et neile määratud trahv on ebaproportsionaalne. Esimeses väiteosas vaidlustavad nad komisjoni hinnangu rikkumise raskuse ja kestuse osas. Teises väiteosas märgivad nad, et esinesid kergendavad asjaolud, mida komisjon aga nõuetekohaselt arvesse ei võtnud. Kolmandas väiteosas esitavad nad põhjused, miks on trahvi tase liiga kõrge.
Komisjon palub hagejate argumendid tagasi lükata.
Siinkohal tuleb meenutada, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et institutsioonide tegevus ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks asjakohane ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb võtta kõige vähem piiravam meede, ning loodud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega (vt eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus E.ON Energie
vs
. komisjon,
EU:T:2010:516
, punkt 286 ja seal viidatud kohtupraktika)
Sellest järeldub, et trahvid ei tohi olla liiga suured võrreldes taotletud eesmärgiga, st konkurentsiõiguse normide järgimise eesmärgiga, ja konkurentsiõiguse normide rikkumise eest ettevõtjale määratud trahvi suurus peab olema proportsionaalne rikkumisega, mida tuleb hinnata tervikuna, arvestades eelkõige rikkumise raskust. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale määratakse rikkumise raskusaste kindlaks mitme asjaolu alusel, mille suhtes komisjonil on kaalutlusruum (vt eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus E.ON Energie
vs
. komisjon,
EU:T:2010:516
, punkt 287 ja seal viidatud kohtupraktika).
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 85–89 esitas komisjon põhjused, miks ta leidis, et käsitletav rikkumine on sellisena tervikuna raske rikkumine.
Esiteks, sarnaselt eespool punktis 66 esitatud kaalutlustega tuleb tõdeda, et õigus kontrollimisi teostada on iseäranis oluline selleks, et tuvastada ELTL artiklite 101 ja 102 rikkumisi. Seega märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 86 õigesti, et seadusandja oli määruses nr 1/2003 määranud kontrollimistele mitteallumise eest kindlaks karmimad karistused kui need, mis olid ette nähtud varasemas korras, et võtta arvesse selle menetlusliku rikkumise iseäranis rasket laadi. Samuti oli komisjonil õigus võtta arvesse vajadust tagada piisavalt hoiatavat mõju (vt selle kohta kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, 7.6.1983, 100/80–103/80, EKL,
EU:C:1983:158
, punkt 108), et ettevõtjad ei saaks arvata, et neil on soodsam esitada kontrollimise raames elektroonilisi dokumente vaid osaliselt, takistamaks komisjonil tuvastada selliste tõendite alusel materiaalõigusnormi rikkumist.
Vastupidi hagejate väidetule on see hoiatav mõju veelgi olulisem elektrooniliste failide puhul, mida on nende olemuse tõttu võimalik moonutada kergemini ja kiiremini kui paberdokumente. Kuigi, nagu hagejad ka väidavad, elektrooniliste failide hävitamine meilikontol ei ole alati tagasipööramatu, kuna neid on võimalik taastada muude elektrooniliste andmekandjate kaudu – mis on samuti võimalik teatud füüsiliste katkirebitud dokumentide puhul –, on siiski vaieldamatu, et nende moonutamise lihtsus tekitab märkimisväärseid probleeme seoses kontrollimise tõhususega. Paberdokumendid, mille kontrollijad ära on võtnud, jäävad füüsiliselt nende kontrolli alla kogu kontrollimise jooksul. Küll aga saab elektroonilisi faile lihtsalt varjata isegi kontrollijate juuresolekul. Seega ei tea kontrollijad, kas nende käsutuses olevad elektroonilised andmed on täielikud ja muutmata. Käesoleval juhul ei teadnud kontrollijad väidetavalt blokeeritud J.‑i meilikontot kontrollides, et saabuvad e‑kirjad olid suunatud serverisse, kuni kontrollimise viimase päevani. Seega komisjon ei eksinud, kui leidis vaidlustatud otsuse põhjenduses 87, et kui ettevõtja ei järgi kontrollijate juhiseid, mille kohaselt peavad meilikontod olema kontrollimise ajal nende omanikele ligipääsmatud ja kontrollijatele täielikult avatud, tuleb järeldada, et see mittejärgimine kujutab endast oma laadilt nende menetluslike kohustuste rasket rikkumist, mida ettevõtjad peavad kontrollimise ajal täitma.
Teiseks, kuna hagejad ei ole eelnevate väidete raames hoolsuse puudumist tõendanud, ei saa nad käesoleva väite raames väita, et komisjon oleks pidanud arvestama nende liidu konkurentsiõiguse alaste teadmiste puudumist või piiratud ressursse. Samuti tuleb tagasi lükata nende argument, et vaidlustatud otsus kui esimene otsus, mis puudutab keeldumist alluda kontrollimisele elektrooniliste failides otsingu tegemisel, ei saa olla pretsedendiks just selle sama hoolsuse puudumise tõttu.
Nimelt kõigepealt ja nagu on tõdetud eespool punktides 70–73, olid hagejad alates kontrollimise algusest informeeritud nende koostöökohustusest ja õigusest kasutada advokaadi teenuseid. Vastavale valdkonnale spetsialiseerunud majavälised advokaadid viibisid nende ruumides kontrollimise teise päeva pärastlõunast alates (vaidlustatud otsuse põhjendused 97 ja 98). Järgmiseks asjaolud, eeldusel et need on tõendatud, mille hagejad esitasid seoses sellega, et nad on väikesed, et nende piiriülene tegevus on väheoluline ja et nad asutati lühikest aega enne kontrollimise algust, ei mõjuta seda, et nad esitaid mittetäielikud meilikontod, rikkudes sellega kontrollijate selgemõttelisi juhiseid. Seega lükkas komisjon kõik need argumendid õiguspäraselt tagasi (vaidlustatud otsuse põhjendus 93).Lõpuks ei saa ka nõustuda nende argumentidega, mis tuginevad nende rikkumise väidetavalt uuele laadile, sest selgitavates märkustes oli nimetatud spetsiifiliselt võimalust teostada otsingut elektroonilistes failides (vt eespool punkt 73) ja kontrollimise määramise otsuses oli detailselt välja toodud koostöökohustus, mida sellise otsingu puhul tuleb täita.
Kolmandaks ja vastupidi hagejate väidetule ei saa 2500 00 euro suurust trahvi pidada ebaproportsionaalseks võrreldes nende suurust käesolevatel asjaoludel. Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 kohaselt võib komisjon määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahvi, mis ei ületa 1% eelmise majandusaasta kogukäibest, kui nad rikuvad menetlusnorme. Nagu on vaidlustatud otsuse põhjenduses 103 tõdetud, vastab hagejatele määratud trahv 0,25%‑le EPH aastakäibest aastal 2010. Märkigem, et selle käibe, mis oli 990 700 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 3), esitasid hagejad haldusmenetluses. Hagejad ei ole esitanud ühtegi argumenti, mis tõendaks, et nende trahvi summa on nende suurusega võrreldes ebaproportsionaalne.
Esmalt tuleb tõdeda, et argumenti, millega hagejad vaidlustavad oma turuosa suuruse 6,9% vastavalt tootmisele, millest vaidlustatud otsus lähtub (põhjendus 95), ei toeta mitte ükski veenev tõend. Nad viitavad esitlusele, mille nad olid teinud haldusmenetluses, märkides „tootmisvõimsuse” protsendiks kontrollimise ajal 1,7% ja 6,7% aastal 2012, esitamata aga andmeid, mis võimaldavad seda arvutust ja allikat kontrollida. Nad esitavad pelga väite, et nad ei olnud „juba kontrollimise ajal energeetikasektori oluline ettevõtja” (vaidlustatud otsuse põhjendus 95). Igal juhul on hagejate suurust arvesse võetud, kuna määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 1 kehtestab ülempiiriks 1% käibest.
Teisalt tuleb tagasi lükata väide, mille kohaselt on määratud trahv, mis vastab 0,25%‑le asjaomasest käibest, suur ja ebaproportsionaalne, võrreldes trahviga, mille komisjon määras E.ON Energie AG‑le (Juhtum COMP/B‑1/39.326 – E.ON Energie AG), mis vastas vaid 0,14%‑le asjaomasest käibest ning mis on väiksem kui käesoleval juhul, sõltumata raskendavatest asjaoludest ja sellest, et tegemist oli palju ilmsema ja tõsisema rikkumisega, st pitseri rikkumisega. Viimati mainitu kontekstis leidis Euroopa Kohus, et pitseri rikkumises seisnenud rikkumine, mis annab alust kahtlusele pitseeritud ruumis asuvate tõendite terviklikkuse suhtes, oli oma laadilt iseäranis raske (eespool punktis 37 viidatud kohtuotsus E.ON Energie
vs
. komisjon,
EU:C:2012:738
, punktid 128 ja 129). Analoogsed kaalutlused on kohaldatavad käesolevas kohtuasjas, kuna määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 2 punkti b ja artikli 23 lõike 1 punkti c eesmärk on kaitsta kontrollimisi ohu eest, mis kaasneb kontrollijate poolt kogutud äriliste andmete terviklikkuse puudumisega. Siiski tuleb tõdeda, et erinevalt E.ON‑i olukorrast puudutavad vaidlustatud otsuse aluseks olevad asjaolud kahte eraldiseisvat juhtumit, millest üks pandi toime tahtlikult.
Igal juhul asjaolu, et komisjon minevikus kohaldas teatava suurusega trahve teatavat tüüpi rikkumistele, ei saa veel võtta võimalust seda taset tõsta määruses nr 1/2003 märgitud piirides, kui see on vajalik liidu konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks. Nende eeskirjade tõhus rakendamine nõuab nimelt, et komisjon saaks igal ajal trahvide taset selle poliitika vajadustest lähtuvalt kohandada (vt seoses määrusega nr 17 eespool punktis 107 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon,
EU:C:1983:158
, punkt 109).
Neljandaks, mis puudutab vaidlusaluse rikkumise kestuse arvessevõtmist, siis märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 90, et rikkumist „jätkati suuremal osal ajast, mil kontrollimist EPIA ja EPH ruumides läbi viidi, [et] [M.‑i] meilikonto oli esimesel ja teisel päeval blokeeringu alt vaba ja [J.‑i] e‑kirjad suunati ümber teisel ja kolmandal päeval [ning et] mida kauem meilikonto blokeeringu alt vaba oli ja mida kauem e‑kirju ümber suunati, seda suurem oli e‑kirjade võltsimise oht”.
Kõigepealt olgu märgitud, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 3 on sätestatud, et trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust. Kõnealune säte ei tee mingit vahet trahvidel, mis määratakse materiaalõigusnormide või menetlusnormide rikkumiste eest. Sellest järeldub vastupidi hagejate väidetule, et komisjonil oli trahvisumma kindlaksmääramisel õigus võtta arvesse vaidlusaluse menetlusnormide rikkumise kestust.
Järgmiseks tuleb tagasi lükata argument, et komisjon ei ole põhjendanud oma hinnanguut, mille kohaselt jätkus rikkumine suuremal osal kontrollimise ajast. Nagu nähtub eespool punktidest 101 ja 115, põhjendas komisjon õiguslikult piisavalt oma arutluskäiku vaidlusaluse trahvi kindlaksmääramisel, täpsustades eelkõige, et kestus suurendas elektrooniliste andmete võltsimise ohtu. Vastuseks Üldkohtu küsimusele kohtuistungil rõhutas komisjon uuesti, et kahe juhtumi kestus mõjutas otseselt kõnealust rikkumist, sest mida kauem need kestsid, seda suurem oli oht, et kontrollijad ei suuda leida oodatud faile meilikontodel.
Lõpuks tuleb tagasi lükata argument, et komisjon oleks rikkumise kestuse kindlaksmääramisel pidanud arvesse võtma hagejate täielikku koostööd kontrollijatega. Teise väite analüüsist nähtub, et komisjon tuvastas selle rikkumise objektiivsete tõendite alusel, mida ei ole Üldkohtus vaidlustatud. Asjaolu, et hagejad tegid kontrollijatega muus osas koostööd, nagu nad väidavad repliigi punktis 57, ei mõjuta ei rikkumise moodustava kahe juhtumi kestuse hinnangut ega kergendavate asjaolude arvessevõtmist. Tuleb tõdeda, et selline koostöö ei ületanud nende kohustust alluda kontrollimisele (vt eespool punkt 40).
Kolmandaks, mis puudutab kergendavaid asjaolusid, millele hagejad tuginevad, siis piisab kõigepealt tõdemusest, et identsed argumendid seoses nende suuruse ja olulisusega energeetikasektoris asjaolude toimumise ajal on juba eespool punktides 111 ja 112 tagasi lükatud. Kuna hagejate suurust on arvestatud ülempiiriga 1% käibest, ei õigusta see iseenesest trahvisumma vähendamist.
Järgmiseks, mis puudutab hagejate argumenti, et nende koostöö võimaldas kontrollijatel tuvastada asjaolusid, milles rikkumine toime pandi, siis tuleb tõdeda, et komisjon on seda asjaolu vaidlustatud otsuses arvesse võtnud, kuid et hagejate hinnangul ei ole see kohane.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 102 on märgitud:
„[... E]t määrata kindlaks trahvisumma, võtab komisjon arvesse asjaolu, et pooled tegid koostööd viisil, mis võimaldas tal tuvastada kontrollimisele allumisest keeldumise asjaolusid seoses e‑kirjadega: poolte nimel tegutsenud IT‑osakonna juhataja allkirjastas meilikonto blokeeringu alt vabastamist ja e‑kirjade ümbersuunamist kirjeldava protokolli ning pärast kontrollimist saatsid pooled ka kirja, milles nad möönsid, et nii e‑kirjade ümbersuunamine kui meilikonto blokeeringu alt vabastamine toimusid kontrollimise ajal. Samuti tuleb märkida, et [H.] ei võtnud ise omaks menetlusnormide rikkumist IT‑valdkonnas. Ta tegi seda alles siis, kui kontrollijad leidsid tõendeid kontrollimisele allumisest keeldumise kohta (st asjaolu, et [M.‑i] kontole ei olnud enam võimalik ligi pääseda ja et e‑kirjad ei saabunud enam [J.‑i] saabuvate kirjade kausta). Samuti, kuigi on tõsi, et pooled ei ole teatud asjaolusid vaidlustanud, seadsid nad kahtluse alla allkirjastatud protokolli tõendusliku väärtuse ja üritasid üldiselt ümber lükata menetlusnormide rikkumist.”
Olgu märgitud, et käesolevas asjas rikkumise moodustavad kaks juhtumit ei saanud kontrollijatele teatavaks hagejate kaudu. Kontrollijad märkasid kahel juhul kõrvalekaldeid meilikontodes, mis olid väidetavalt nende kontrolli all, ja olid sunnitud uurima, miks oli nende juurdepääs e‑kirjadele häiritud (vt eespool punktid 11 ja 14). Lisaks vaidlustasid hagejad protokolli tõendusliku väärtuse (vt eespool punkt 12), kuid mitte Üldkohtus (vt eespool punkt 34). Arvestades, et käesoleval ajal ei ole olemas suuniseid menetluslike trahvide summa kindlaksmääramiseks, et vaidlustatud otsus on õiguslikult piisavalt põhjendatud (vt eespool punkt 101) ja arvestades hagejate ühemõttelist käitumist kontrollimisele allumisest keeldumise asjaolude tuvastamisel, leiab Üldkohus, et komisjon on trahvisumma kindlaksmääramisel nende koostööd piisavalt arvesse võtnud.
Lõpuks, mis puudutab argumenti, et kontrollimine ei olnud ei vajalik ega põhjendatud, kuna ei esine ühtegi materiaalset tõendit juhtumi põhjendatuse kohta, tuleb viidata eespool punktis 55 esitatud kaalutlustele. Lisaks, nagu hagejad vastuseks Üldkohtu küsimusele kohtuistungil kinnitasid, ei vaielnud nad kontrollimise määramise otsusele vastu ei haldusmenetluses ega Üldkohtus (vt eespool punkt 4).
Kõikidest eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et hagejatele määratud trahv ei ole ebaproportsionaalne.
Sellest järeldub, et neljas väide tuleb tagasi lükata ning hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista hagejatelt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kuues koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Energetický a průmyslový holding a.s.’lt ja EP Investment Advisors s.r.o.’lt.

Frimodt Nielsen
Dehousse
Collins
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 26. novembril 2014 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Õiguslik raamistik

Vaidluse taust

Menetlus ja poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

Teine väide, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punkti c on kohaldatud vääralt

Blokeeritud meilikontole ettevaatamatuse tõttu juurdepääsu lubamine

Saabuvate e‑kirjade tahtlik ümbersuunamine serverisse

Esimene ja kolmas väide, mis tuginevad vastavalt kaitseõiguste rikkumisele ja süütuse presumptsiooni põhimõtte rikkumisele

Esimene väide

Kolmas väide

Neljas väide, et trahvisumma kindlaksmääramisel rikuti proportsionaalsuse põhimõtet

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.