CELEX: 62009CJ0305
Неизпълнение на задължения от държава членка
Държавни помощи
Данъчни стимули в полза на предприятията, участващи в панаири в чужбина
Възстановяване

С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като не е приела в предвидените срокове
всички необходими мерки, за да премахне схемата за помощи, обявена за неправомерна и несъвместима с общия пазар с Решение
2005/919/ЕО на Комисията от 14 декември 2004 г. относно данъчните стимули в полза на предприятията, участващи в панаири в
чужбина (ОВ L 335, 2005 г., стр. 39), и да си възстанови от получателите отпуснатите по тази схема помощи, Италианската република
не е изпълнила задълженията си по Договора за ЕО и по членове 2—4 от това решение.

Правна уредба
Съображение 13 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането
на член [88 ЕО] (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) гласи следното:
„като има предвид, че в случаите на неправомерна помощ, която не е съвместима с Общия пазар, ефективната конкуренция трябва
да бъде възстановена; като има предвид, че за тази цел е необходимо помощта, включително лихвите, да бъдат възстановени незабавно;
като има предвид, че е подходящо възстановяването да бъде извършено в съответствие с процедурите от националното законодателство;
като има предвид, че прилагането на тези процедури не трябва, предотвратявайки незабавното и ефективно изпълнение на решението
на Комисията, да попречи на възстановяването на ефективната конкуренция; като има предвид, че за да се постигне този резултат,
държавите членки трябва да вземат всички необходими мерки, гарантиращи ефективността на решението на Комисията“.
Член 14 от Регламент № 659/1999, озаглавен „Възстановяване на помощ“, гласи:
„1.      Когато са взети отрицателни решения в случаи с неправомерна помощ, Комисията решава съответната държава членка да вземе всички
необходими мерки за възстановяване на помощта от получателя (наричано по-нататък „решение за възстановяване“). Комисията не
изисква възстановяване на помощта, ако това противоречи на общ принцип на правото на Общността.
2.      Помощта, която трябва да се възстанови съгласно решение за възстановяване, включва всички лихви с подходящ процент, фиксиран
от Комисията. Лихвата е дължима от датата, на която неправомерната помощ е била на разположение на получателя до датата на
нейното възстановяване.
3.      Без това да накърнява разпореждане на Съда на Европейските общности съгласно член [242 ЕО], възстановяването се извършва незабавно
и в съответствие с процедурите по националното законодателство на съответната държава членка, при условие че те позволяват
незабавното и ефективно изпълнение на решението на Комисията. За тази цел и в случая на производство пред националните съдилища
съответните държави членки предприемат всички необходими стъпки, които са предвидени в съответните им правни системи, включително
и временни мерки, без да се засяга правото на Общността“.
По силата на член 23, параграф 1 от същия регламент:
„Когато съответната държава членка не се съобразява с условни или отрицателни решения, по-специално в случаите, упоменати
в член 14, Комисията може директно да сезира Съда на Европейските общности в съответствие с член [88, параграф 2 ЕО]“.

Обстоятелства, предхождащи спора
Съгласно съображение 1 от Решение 2005/919:
„Декрет-закон № 269 […] от 30 септември 2003 г. относно „спешни мерки за насърчаване на развитието и подобряване на положението
на публичните финанси“ [наричан по-нататък „Декрет-закон № 269/2003“], публикуван от Италия [в GURI], бр. 229 от 2 октомври
2003 г. Впоследствие неговият член 1 , параграф 1, точка б), който предвижда данъчни стимули за предприятията, участващи в
панаири в чужбина, е преобразуван без изменения в Закон № 326 от 24 ноември 2003 г. […], публикуван в [GURI], бр. 274 от 25 ноември
2003 г.“
Видно от посоченото решение, разглежданата схема за помощи е давала възможност на всяко предприятие, данъчнозадължено за данъка
върху дохода в Италия, работещо към 2 октомври 2003 г., да приспада от облагаемия си доход разходите, които са пряко свързани
с неговото участие в панаири в чужбина. Посоченото приспадане давало отражение върху определянето на облагаемия доход за 2004 г.
на предприятията, чийто работен цикъл съвпада с календарната година.
След като Комисията започва официално разследване, италианските власти уведомяват публично потенциалните получатели по схемата
за възможните последици от евентуалната констатация на тази институция за несъвместимост на посочената схема с общия пазар
помощ. Комисията преценява, че във всички случаи помощите, които евентуално вече са били предоставени на получателите, е необходимо
да се възстановят.
По-конкретно членове 1—4 от Решение 2005/919 гласят следното:
„
Член 1
Схемата за държавни помощи, предоставяни под формата на данъчни стимули в полза на предприятията, участващи в панаири в чужбина,
предвидени в член 1, параграф 1, буква б) от Декрет-закон № 269/2003, неправомерно прилагана от Италия в нарушение на член 88,
параграф 3 от Договора за ЕО, е несъвместима с общия пазар.
Италия е длъжна да премахне посочената в първа алинея схема за помощи.
Член 2
1.      Италия взема всички необходими мерки, за да си възстанови от получателите на помощите, посочени в член 1, неправомерно предоставени
на тяхно разположение.
Възстановяването се извършва незабавно в съответствие с вътрешноправните процедури.
2.      Ако помощта вече е била предоставена под формата на намаление на дължимия за текущата данъчна година данък, Италия трябва
да събере дължимия данък в пълен размер при последното предвидено за 2004 г. плащане.
Във всички останали случаи Италия си възстановява изискуемия данък най-късно до края на първата данъчна година, през която
е направено уведомлението за настоящото решение.
3.      Помощите, които трябва да се възстановят, включват лихвите от датата, на която са били предоставени на получателите, до датата
на възстановяването им. Лихвите се изчисляват въз основа на членове 9, 10 и 11 от Регламент (EО) № 794/2004.
Член 3
В двумесечен срок, считано от датата на уведомлението за настоящото решение, Италия отправя покани до всички получатели на
посочените в член 1 помощи да възстановят неправомерните помощи ведно с натрупаните лихви.
В посочения в първа алинея срок Италия:
а)      изисква от всички получатели на помощи, визирани в член 1, да възстановят неправомерно получените помощи, заедно с лихвите;
б)      представя всички документи, доказващи, че процедурата по възстановяване от страна на получателите на неправомерните помощи
действително е започнала.
Член 4
Адресат на настоящото решение е Италианската република“.

Досъдебна процедура
На 17 декември 2004 г. Италианската република е уведомена за Решение 2005/919.
За да изпълнят решението, италианските власти приемат определен брой мерки и уведомяват Комисията за тях. Процедурата по изпълнение
протича по следния начин:
–        италианските власти уведомяват Комисията за приемането на Закон № 29 от 25 януари 2006 г. (GURI, бр. 32 от 8 февруари 2006 г.,
наричан по-нататък „Закон № 29/2006“), в сила от 23 февруари 2006 г., чиито разпоредби предвиждат, по-конкретно, преустановяване
на разглежданата схема за помощи, както и реда и условията за установяване, определяне и възстановяване на неправомерно получените
помощи;
–        Agenzia delle Entrate определя кодове за възстановяване на разглежданите помощи, изпраща вътрешни указания и практически способи
до териториалните си звена, и накрая, одобрява съответната компютърна програма за проследяване на хода на възстановяването;
–        италианският законодател се опитва по законодателен път да разреши процедурния проблем, произтичащ от постановеното от националните
юрисдикции спиране на изпълнението на разпорежданията за възстановяване на помощите, като приема Декрет-закон № 59 от 8 април
2008 г. (GURI, бр. 84 от 9 април 2008 г., стр. 3, наричан по-нататък „Декрет-закон № 59/2008“), влязъл в сила на 9 април 2008 г.,
преобразуван в закон със Закон № 101 от 6 юни 2008 г. (GURI, бр. 132 от 7 юни 2008 г., стр. 4).
В хода на цялата досъдебна процедура Комисията настоява за незабавно и ефективно изпълнение на Решение 2005/919. Освен това
тя многократно иска информация и допълнителни разяснения относно получателите и приемането на разпоредбите, уреждащи събирането.
С поредица от писма италианските власти уведомяват Комисията за хода и способите за изпълнение на Решение 2005/919.
Комисията обръща внимание на Италианската република на недостатъчния характер на процедурата по събиране на помощите, обявени
за неправомерни и несъвместими с общия пазар. По-точно, с писмо от 11 декември 2007 г., Комисията подчертава, че възстановяването,
извършено от италианските власти, съответства на по-малко от 50 % от помощите, за които може да се предположи, че са били
предоставени. Вследствие на това, като преценява, че възстановяването на тези помощи не е напреднало въпреки законодателните
мерки, Комисията решава да предяви настоящия иск.

По иска

Доводи на страните
В исковата си молба Комисията поддържа, че съгласно член 249 ЕО държавата членка — адресат на решение, което я задължава да
си възстанови неправомерни помощи, трябва да предприеме всички подходящи мерки, за да осигури изпълнението на посоченото решение.
Според Комисията задължението за възстановяване е същинско задължение за постигане на определен резултат. Освен това възстановяването
следвало да бъде не само ефективно, но и незабавно.
По отношение на необходимостта да се приеме закон и съответните административни мерки за изпълнение на Решение 2005/919, Комисията
припомнила неколкократно, че изборът на един законодателен акт не съставлява най-подходящото средство, за да се гарантира
незабавното и ефективно изпълнение на това решение.
По-нататък Комисията отбелязва, че единственото правно основание, на което Италианската република може да се позове в своя
защита в настоящото дело, е основанието, изведено от абсолютна невъзможност да се изпълни правилно Решение 2005/919. Италианските
власти обаче никога не са твърдели да е налице абсолютна невъзможност за изпълнение.
Във всички случаи условието за абсолютната невъзможност за изпълнение не било спазено, щом като държавата членка ответник
се ограничава, както в настоящото дело, само с това да уведоми Комисията за правните, политическите или практическите трудности,
свързани с изпълнението на Решение 2005/919.
Що се отнася до решенията на националните юрисдикции, с които се налагат мерки за спиране, Комисията подчертава, че принципът
на ефективност трябва да се прилага и по отношение на националните юрисдикции. При наличието на евентуална молба за спиране
на изпълнението на мярката за възстановяване националният съд бил длъжен да прилага предвидените в съдебната практика условия,
за да не лиши решението за възстановяване от полезно действие. В настоящото дело обаче наложените от националните юрисдикции
мерки за спиране не отговаряли на изискванията, произтичащи от посочената съдебна практика.
Макар и по силата на посочения в точка 10 от настоящото решение Декрет-закон № 59/2008 в случай на спиране на изпълнението
на решението за възстановяване по съображения за незаконосъобразност националният съд да трябва по принцип незабавно да отправи
преюдициално запитване до Съда, Комисията е на мнение, че тази национална законодателна уредба видимо не е оказала особено
влияние върху процесуалната практика на националните юрисдикции. Всъщност повече от четири години след приемането на Решение
2005/919 италианските власти си били възстановили само 65 % от помощите, за които е издадено разпореждане за плащане.
Накрая, що се отнася до задължението на италианските власти за предоставяне на информация както по силата на член 3 от Решение
2005/919, така и на член 10 ЕО, Комисията посочва, че не е получила никакви данни за възстановяване на разглежданите помощи
от страна на 104‑ма получатели, които първоначално не са имали право да ползват схемата за помощи. Според Комисията това съставлява
нарушение на горепосоченото задължение.
Италианската република изтъква, че правото на Съюза не налага да се следва конкретна процедура за възстановяване на държавните
помощи, а изисква единствено прилагането на националните производства да позволява незабавно и ефективно изпълнение на Решение
2005/919.
Именно с цел да се осигури незабавното и ефективно изпълнение на Решение 2005/919 италианските власти преценяват за необходимо
да приемат Закон № 29/2006. Всъщност в италианския правен ред този правен акт съставлявал най-подходящото средство за изпълнение
на изискванията, произтичащи от принципа на ефективност.
Италианската република изтъква и това, че в обемистата кореспонденция между Комисията и италианските власти последните са
сигнализирали по-конкретно за трудностите, свързани с необходимостта от изчисляване на дължимите суми, както и с изключването
на малките и средните предприятия, по отношение на които помощта следвало да се приеме за съвместима с общия пазар.
Що се отнася до довода на Комисията, изведен от неефективността на националните съдебни процедури, Италианската република
подчертава усилията на законодателя, както и на националния данъчен орган. В този контекст държавата членка изтъква и това,
че тя не може да бъде упреквана, че не е събрала разглежданите помощи, щом като тяхното възстановяване зависи от решение на
националните съдилища.
Що се отнася до правното основание на Комисията, изведено от нарушение на задължението за предоставяне на информация, Италианската
република твърди, че е уведомила тази институция, че положението на потенциалните получатели на разглежданите помощи не се
урежда от Закон № 29/2006, а по-скоро е свързано с правната уредба на избягването на данъци. Освен това в писмената си защита
тази държава членка представя допълнителни данни за събраните до този момент суми, както и за хода на делата по този въпрос.

Съображения на Съда
От постоянната съдебна практика следва, че съгласно член 249 ЕО държавата членка — адресат на решение, което я задължава да
си възстанови неправомерни помощи, трябва да предприеме всички подходящи мерки, за да осигури изпълнението на това решение
(вж. Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Комисия/Франция, C‑232/05, Recueil, стр. I‑10071, точка 42 и цитираната съдебна
практика).
Държавата членка трябва да постигне ефективно възстановяване на дължимите суми (вж. Решение по дело Комисия/Франция, посочено
по-горе, точка 42 и Решение от 22 декември 2010 г. по дело Комисия/Италия, C‑304/09, все още непубликувано в Сборника, точка 32).
Късното възстановяване, след определените срокове, не съответства на изискванията на Договора (вж. Решение по дело Комисия/Италия,
посочено по-горе, точка 32 и цитираната съдебна практика).
В съответствие с член 2, параграф 1, втора алинея от Решение 2005/919 Италианската република е била длъжна незабавно да събере
от получателите разглежданите помощи. Тази държава членка е трябвало да събере дължимия данък в пълен размер при последното
предвидено за 2004 г. плащане, в частност когато помощта вече е била предоставена под формата на намаление на дължимия за
текущата данъчна година данък. Във всички останали случаи изискуемият данък заедно с лихвите е трябвало да бъде възстановен
най-късно до края на първата данъчна година, през която е направено уведомлението за посоченото решение, а именно до 17 декември
2004 г.
По настоящото дело обаче е безспорно, че няколко години след уведомяването на Италианската република за Решение 2005/919 и
след изтичането на всички определени в него срокове, тази държава членка все още не си е възстановила значителна част от неправомерните
помощи. Едно такова положение е явно несъвместимо със задължението ѝ да постигне ефективно възстановяване на дължимите суми
и представлява нарушение на задължението за незабавно и ефективно изпълнение на Решение 2005/919.
Тази констатация не се поставя под съмнение от обстоятелството, че видно от преписката, около 90 % от размера на неправомерно
предоставените помощи е събран до деня на съдебното заседание по настоящото дело. Освен това не се оспорва, че разглежданите
помощи не са били напълно събрани към датата на предявяване на настоящия иск.
От преписката обаче не е видно, че италианските власти са спазили сроковете, предвидени в член 2 от Решение 2005/919 за възстановяване
от техните получатели на неправомерно предоставените помощи.
Що се отнася до защитните доводи на Италианската република, следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика
единственото правно основание за защита, което държава членка може да изтъква срещу предявен от Комисията иск за установяване
на неизпълнение на задължения на основание член 88, параграф 2 ЕО, се извежда от абсолютната невъзможност да се изпълни правилно
въпросното решение (вж. по-специално Решение от 20 септември 2007 г. по дело Комисия/Испания, C‑177/06, Сборник, стp. I‑7689,
точка 46, Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Комисия/Франция, C‑214/07, Сборник, стр. I‑8357, точка 44 и Решение по дело
Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 35).
Условието за абсолютна невъзможност за изпълнение не е спазено, когато държавата членка ответник се задоволява само да уведоми
Комисията за правните, политическите или практическите трудности, свързани с изпълнението на решението, без да направи реални
постъпки пред съответните предприятия за възстановяване на помощта и без да предложи на Комисията алтернативни способи за
изпълнение на решението, които биха позволили преодоляването на тези трудности (вж. по-специално Решение от 14 декември 2006 г.
по дело Комисия/Испания, С‑485/03—С‑490/03, Recueil, стр. І‑11887, точка 74 и Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Комисия/Франция,
посочено по-горе, точка 46 и Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 36).
Съдът е приел също, че държава членка, която при изпълнението на решение на Комисията в областта на държавните помощи среща
непредвидени и непредвидими трудности или съобрази, че биха настъпили последици, за които Комисията не си дава сметка, трябва
да отнесе тези въпроси за разглеждане от последната заедно с предложения за подходящи изменения в обсъжданото решение. В такъв
случай по силата на правилото, че държавите членки и институциите на Съюза имат взаимни задължения за лоялно сътрудничество,
което именно е в основата на член 10 ЕО, държавата членка и Комисията трябва да си сътрудничат добросъвестно, за да преодолеят
тези трудности, при пълно спазване на разпоредбите на Договора, и по-конкретно на тези относно помощите (Решение по дело Комисия/Италия,
посочено по-горе, точка 37 и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се подчертае, че в контактите си с Комисията, както и в производството пред Съда Италианската република
не се е позовала на абсолютна невъзможност за изпълнение на Решение 2005/919. Освен това, видно от преписката, тази държава
членка никога не е предлагала на Комисията промени в Решение 2005/919 с цел преодоляване на трудностите, свързани с ефективното
и незабавно прилагане на последното.
Всъщност в конкретния случай Италианската република само е уведомила Комисията за правните, политическите или практическите
трудности, свързани с изпълнението на посоченото решение.
По-конкретно, доводът на Италианската република, изведен от трудностите, свързани с необходимостта от изчисляване на дължимите
суми и с изключването от разглежданото възстановяване на малките и средните предприятия, за които помощта следвало да се приеме
за съвместима с общия пазар, не може да бъде уважен. Обстоятелството, че за съответната държава членка е необходимо да провери
конкретното положение на всяко от засегнатите предприятия, с цел да извърши предварителна проверка за определяне на получателите,
които са визирани от решението на Комисията, не е от естество да оправдае неизпълнение на това решение (вж. Решение от 1 април
2004 г. по дело Комисия/Италия, C‑99/02, Recueil, стр. I‑3353, точка 23, както и Решение от 1 юни 2006 г. по дело Комисия/Италия,
C‑207/05, точки 46 и 50).
Вярно е, че в хода на процедурата по възстановяване италианският законодател е предприел сериозни постъпки за гарантиране
на ефективността на това възстановяване с приемането, първо, на Закон № 29/2006, и впоследствие на Декрет-закон № 59/2008.
В частност от преписката по делото е видно, че този закон е предвиждал преустановяване на схемата за помощи, както и условията
за установяване, определяне и възстановяване на неправомерно получените помощи. За да се ускори уреждането на висящите спорове,
този декрет-закон е имал за цел да разреши процедурния проблем, възникнал в резултат от спирането на изпълнението на разпорежданията
за възстановяване на помощите, постановено от националните юрисдикции.
Приемането на мерките, посочени в предходната точка, обаче не е позволило да се поправи закъснението в изискваното от Решение
2005/919 възстановяване на помощите. Всъщност тези мерки са влезли в сила след изтичане на сроковете, определени в посоченото
решение и тяхното прилагане се е оказало неефективно, щом като няколко години след уведомяването за Решение 2005/919, до датата
на предявяването на настоящия иск и след изтичане на всички определени в него срокове, част от неправомерно предоставените
помощи все още не е събрана от Италианската република.
Следва да се отбележи обаче, че предприетите късно или оказали се неефективни законодателни постъпки, предназначени да гарантират
изпълнението от страна на националните юрисдикции на решение на Комисията, с което държавата членка е задължена да си възстанови
неправомерните помощи, не отговарят на изискванията, произтичащи от съдебната практика, посочена в точки 26 и 27 от настоящото
решение (Решение от 22 декември 2010 г. по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 42).
Освен това Италианската република изтъква, че положението на определен брой получатели на разглежданите помощи не се урежда
от Закон № 29/2006, а то по-скоро попада в обхвата на правната уредба на избягването на данъци и че в този случай задължението
за събиране на неправомерните помощи не е приложимо.
В това отношение следва да се установи, че позоваването на Италианската република на приложното поле на Закон № 29/2006 в
случая не е релевантно. Видно от член 1 от Решение 2005/919 и от неговото първо съображение, разглежданата схема за помощи
действително е била прилагана в съответствие с член 1, параграф 1, буква б) от Декрет-закон № 269/2003, впоследствие преобразуван
в Закон № 326/2003 от 24 ноември 2003 г. Италианската република обаче е длъжна, по силата на член 2, параграф 1 от Решение
2005/919, да събере помощите, предоставени по силата на Декрет-закон № 269/2003. В тази перспектива въпросът дали предимството,
предоставено на заинтересованите предприятия, е било в съответствие с вътрешното законодателство, или напротив, то е съставлявало
случай на данъчно избягване или на данъчна измама, няма значение за задължението на разглежданата държава членка за събиране
на помощите в определените срокове. Евентуални трудности, свързани с необходимостта да се упражни контрол над данъчните декларации
в рамките на съответните национални процедури, не биха могли сами по себе си, видно от точки 33 и 37 от настоящото решение,
да оправдаят неизпълнението на Решение 2005/919 в определените срокове.
Що се отнася и до довода на Комисията, свързан с възможността националните юрисдикции да постановяват мерки за спиране на
изпълнението в хода на процедурата по възстановяване на помощта, следва да се напомни, че в съответствие с постоянната съдебна
практика подобни мерки могат да бъдат постановени, ако са налице условията, изведени в съдебната практика (вж. по-специално
Решение от 21 февруари 1991 г. по дело Zuckerfabrik Süderdithmarschen и Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 и C‑92/89, Recueil, стр. I‑415
и Решение от 9 ноември 1995 г. по дело Atlanta Fruchthandelsgesellschaft и др. (I), C‑465/93, Recueil, стр. I‑3761).
По-конкретно, обезпечителна мярка по спиране на изпълнението може да бъде постановена от националната юрисдикция, ако последната
има сериозни съмнения по отношение на валидността на акта на Съюза и ако — в случай че Съдът все още не е бил сезиран с въпроса
за валидността на оспорвания акт — самата тя отправи запитване до него. А по настоящото дело юрисдикциите на Съюза не са били
сезирани с въпрос за законосъобразността на Решение 2005/919. Във всички случаи Италианската република не доказва в производството
пред Съда, че са изпълнени другите условия, предвидени в цитираната в предходната точка съдебна практика.
В действителност единствените национални съдебни актове, приложени към материалите по делото от страните по настоящия спор,
отнасящи се до разпореденото с Решение 2005/919 възстановяване, а именно Решението на Commissione tributaria provinciale di
Treviso от 2 юли 2007 г. и Решението на Commissione tributaria regionale di Venezia-Mestre от 15 декември 2008 г., имат за
предмет, както приема това Италианската република в съдебното заседание, контрол за законосъобразност на национален акт, който
има за цел възстановяване от предприятие получател на неправомерно предоставена помощ, а не поставят под съмнение законосъобразността
на Решение 2005/919. Следователно Решение по дело Zuckerfabrik Süderdithmarschen и Zuckerfabrik Soest, посочено по-горе, както
и Решение по дело Atlanta Fruchthandelsgesellschaft и др. (I), посочено по-горе, не могат да намерят приложение по отношение
на посочените национални съдебни актове.
В това отношение е важно да се припомни, че макар и упражненият от националния съд контрол за законосъобразност от гледна
точка на изискванията за форма на национален акт за възстановяване на неправомерна държавна помощ да трябва да се разглежда
единствено като еманация на основния принцип на правото на Съюза за ефективна съдебна защита, все пак се налага да се подчертае,
че по силата на член 14, параграф 3 от Регламент № 659/1999 националните юрисдикции са длъжни да гарантират пълна ефективност
на решението, с което е разпоредено възстановяването на неправомерната помощ, и да достигнат до разрешение в съответствие
с целта на това решение (вж. Решение от 20 май 2010 г. по дело Scott и Kimberly Clark, C‑210/09, все още непубликувано в Сборника,
точки 25 и 29).
Всъщност отмяната на национален акт за изпълнение на решение на Комисията, с което се разпорежда възстановяването на неправомерно
предоставената помощ, отмяна, която създава пречка за незабавното и ефективно изпълнение на посоченото решение, е несъвместима
с изискванията, протичащи от член 14, параграф 3 от посочения Регламент № 659/1999 (вж. в този смисъл Решение по дело Scott
и Kimberly Clark, посочено по-горе, точка 30).
Що се отнася до националните съдебни актове, посочени в точка 45 от настоящото съдебно решение, следва да се установи, че
видно от преписката по делото, предприятието получател на неправомерно предоставената помощ, задължено да я възстанови по
силата на оспорен от него национален акт, с който се разпорежда плащането, е извършило плащането едва след постановяване на
въззивното решение на 15 декември 2008 г., с което не се уважава жалбата за отмяна. От предходните съображения става ясно,
че отмяната в първоинстанционното производство на национален акт, с който се разпорежда плащането, е причинила значително
закъснение в събирането на неправомерно предоставените помощи. Това положение не може да гарантира незабавното и ефективно
изпълнение на Решение 2005/919.
От изложеното дотук следва, че настоящият иск е основателен, доколкото Комисията твърди, че Италианската република не е приела
в предвидените срокове всички необходими мерки, за да си възстанови от получателите всички помощи, отпуснати по схемата за
помощи, обявена с Решение 2005/919 за неправомерна и несъвместима с общия пазар.
Предвид изложения в предходната точка извод не е необходимо Съдът да се произнася по искането на Комисията Италианската република
да бъде осъдена за това, че не е информирала Комисията за мерките, посочени в тази точка, тъй като нарушението на тази държава
членка се състои именно в неизпълнението на Решение 2005/919 в предвидените срокове (Решение от 22 декември 2010 г. по дело
Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 57 и цитираната съдебна практика).
Поради това следва да се приеме за установено, че като не е приела в предвидените срокове всички необходими мерки, за да си
възстанови от получателите всички помощи, отпуснати по схемата за помощи, обявена за неправомерна и несъвместима с общия пазар
с Решение 2005/919, Италианската република не е изпълнила задълженията си по член 2 от това решение.

По съдебните разноски
Съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако
е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на Италианската република и последната е загубила
делото, Италианската република трябва да бъде осъдена да заплати разноските.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)
Като не е приела в предвидените срокове всички необходими мерки, за да си възстанови от получателите всички помощи, отпуснати
по схемата за помощи, обявена за неправомерна и несъвместима с общия пазар с Решение 2005/919/ЕО на Комисията от 14 декември
2004 година относно данъчните стимули в полза на предприятията, участващи в панаири в чужбина, Италианската република не е
изпълнила задълженията си по член 2 от това решение.
2)
Осъжда Италианската република да заплати съдебните разноски.
Подписи
*
Език на производството: италиански.