CELEX: 62014CJ0207
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Teisės aktų derinimas
Natūralus mineralinis vanduo
Direktyva 2009/54/EB
8 straipsnio 2 dalis
I priedas
Draudimas pateikti į rinką „natūralų mineralinį vandenį iš vieno šaltinio“ vartojant daugiau nei vieną prekės aprašą
Sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/54/EB dėl natūralaus mineralinio vandens eksploatavimo ir pateikimo į rinką (
OL L 164, p. 45
) 8 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Hotel Sava Rogaška, gostinstvo, turizem in storitve, d.o.o
. (toliau – HSR) ir
Republika Slovenija
(Slovėnijos Respublika), atstovaujamos Žemės ūkio ir aplinkos ministerijos (toliau – ministerija), ginčą, kilusį dėl to, kad pastaroji atsisakė pripažinti prekės aprašą, kurį HSR pageidauja vartoti natūraliam mineraliniam vandeniui.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2009/54
Pagal Direktyvos 2009/54 5, 7 ir 9 konstatuojamąsias dalis:
„(5)
Natūraliam mineraliniam vandeniui taikomų bet kokių taisyklių svarbiausias tikslas turėtų būti apsaugoti vartotojų sveikatą, neleisti, kad vartotojai būtų klaidinami, taip pat užtikrinti sąžiningą prekybą.
<...>
(7)
Reikia imtis priemonių, garantuojančių, kad pateikimo į rinką etape natūralus mineralinis vanduo turėtų tas savybes, dėl kurių jis buvo pripažintas natūraliu mineraliniu vandeniu. <...>
<...>
(9)
Ženklinant turėtų būti privalomai nurodoma natūralaus mineralinio vandens analizinė kompozicija užtikrinant, kad vartotojai bus apie tai informuoti. [Siekiant užtikrinti vartotojų informavimą, reikia, kad analitinės natūralaus mineralinio vandens sudėties nurodymas būtų privalomas].“
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Ši direktyva taikoma vandeniui, gaunamam iš valstybės narės žemės gelmių ir tos valstybės narės atsakingų institucijų pripažintam natūraliu mineraliniu vandeniu pagal I priedo I skirsnio nuostatas.“
Minėtos direktyvos 4 straipsnyje išvardyti būdai, kuriais gali arba negali būti ruošiamas [apdorojamas] natūralus mineralinis vanduo toks, koks jis yra šaltinyje. Taigi jo 1 dalies a–c punktuose numatyta, kad leidžiami paruošimo [apdorojimo] būdai gali būti naudojami, tik „jeigu toks paruošimas [apdorojimas] nepakeičia vandens kompozicijos pagrindinių sudedamųjų dalių, kurios vandeniui suteikia jo savybes“.
Direktyvos 2009/54 6 straipsnyje reikalaujama, kad visa natūraliam mineraliniam vandeniui pakuoti skirta tara turi būti taip uždaroma, kad būtų išvengta bet kokios falsifikavimo ar užteršimo galimybės.
Šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Natūralaus mineralinio vandens etiketėse <...> turi būti pateikiama tokia privaloma informacija:
a)
nurodoma analitinė kompozicija, išvardijant būdingąsias sudedamąsias dalis;
b)
nurodomas šaltinio naudojimo vietos ir šaltinio pavadinimas;
<...>“
Pagal šios direktyvos 8 straipsnį:
„1   Prekės apraše galima paminėti apylinkės, kaimelio ar vietovės vardą, jei jis yra susijęs su tuo natūraliu mineraliniu vandeniu, kuris gaunamas iš šaltinio, esančio tame apraše nurodytoje vietovėje, ir jei jis klaidingai nenurodo to šaltinio eksploatacijos vietos [jei jis nesuklaidina dėl to šaltinio eksploatacijos vietos].
2.   Draudžiama pateikti į rinką natūralų mineralinį vandenį iš vieno šaltinio vartojant daugiau nei vieną prekės aprašą.
3.   Tuo atveju, kai etiketėse ar užrašuose ant taros, kurioje natūralus mineralinis vanduo yra pateikiamas į rinką, esantis prekės aprašas skiriasi nuo šaltinio ar jo eksploatacijos vietos pavadinimo, ši eksploatacijos vieta ar šaltinio pavadinimas turi būti nurodyti bent pusantro karto didesniu ir platesniu nei tame prekės apraše parašytos didžiausios raidės šriftu.
Pirmos pastraipos nuostatos
mutatis mutandis
ir tuo pačiu tikslu, ypač didelės svarbos teikiant šaltinio pavadinimui ar jo eksploatacijos vietai, yra taikomos ir bet kokio pobūdžio reklamoje vartojamame natūralaus mineralinio vandens prekės apraše.“
Direktyvos 2009/54 12 straipsnio a ir b punktuose patikslinama, kad Europos Komisija atitinkamai patvirtina leidžiamas natūralaus mineralinio vandens sudedamųjų dalių koncentracijas ir visas būtinas ženklinimo nuostatas, pagal kurias nurodomos didelės tam tikrų sudedamųjų dalių koncentracijos.
Šios direktyvos I priedo I skirsnis „Apibrėžimas“ apima tokius punktus:
„1
„Natūralus mineralinis vanduo“ – tai pagal 5 straipsnio nuostatas mikrobiologiškai visavertis vanduo, esantis požeminiame vandens sluoksnyje ar telkinyje ir trykštantis iš vieno ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių.
Natūralų mineralinį vandenį galima aiškiai atskirti nuo paprasto geriamojo vandens:
a)
pagal jo pobūdį, kurį parodo jo sudėtyje esančios mineralinės medžiagos, mikroelementai ar kitos sudedamosios dalys, o kai kada ir tam tikras poveikis [pagal tam tikrą poveikį];
b)
pagal jo pirminį būvį,
kai abi savybės yra nepakitusios dėl to, kad vanduo yra požeminis <...>
2.
1 punkte nurodytos savybės, kurios gali suteikti natūraliam mineraliniam vandeniui žmogaus sveikatą teigiamai veikiančių galių, yra vertinamos:
a)
tokiais požiūriais:
i)
geologiniu ir hidrogeologiniu;
ii)
fizikiniu, cheminiu ir fizikiniu-cheminiu;
iii)
mikrobiologiniu;
iv)
jei reikia, farmakologiniu, fiziologiniu ir klinikiniu;
b)
pagal II skirsnyje išvardytus kriterijus;
<...>
3.
Natūralaus mineralinio vandens sudėtis, temperatūra ir kitos svarbiausios savybės išlieka [turi išlikti] pastovios neviršijant tam tikro natūralaus svyravimo ribų; visų pirma joms nedaro įtakos [neturi daryti įtakos] galimi debito svyravimai.
<...>“
Šio priedo II dalyje „Apibrėžimo taikymo reikalavimai ir kriterijai“ išvardyti reikalavimai ir kriterijai, taikytini geologiniam ir hidrologiniam, fizikiniam, cheminiam ir fizikiniam-cheminiam, mikrobiologiniam bei klinikiniam ir farmakologiniam tyrimams, kurie, remiantis minėto priedo I dalies 2 punkto b papunkčiu, turi būti atliekami siekiant įvertinti šios I dalies 1 punkte nurodytas natūralaus mineralinio vandens savybes.
Direktyvos 2009/54 II priedo „Natūralaus mineralinio vandens eksploatacijos ir pateikimo į rinką sąlygos“ 2 punkte nurodyta, kad „įranga [natūralaus mineralinio] vandens naudojimui yra [turi būti] taip sumontuota, kad būtų galima <...> išlaikyti tas jo savybes, kurios būdingos vandeniui gavybos vietoje“.
Direktyva 2000/60/EB
2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (
OL L 327, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t. p. 275), 1 straipsnyje nurodyta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti vidaus paviršinių vandenų, tarpinių vandenų, pakrančių vandenų ir požeminio vandens apsaugos sistemą, kuri:
a)
neleistų toliau prastėti vandenų ekosistemų, taip pat sausumos ekosistemų <...> bei šlapžemių <...> būklei <...>, ją apsaugotų ir pagerintų;
b)
skatintų subalansuotą vandens vartojimą, remiantis ilgalaike turimų vandens išteklių apsauga;
c)
siektų geriau apsaugoti ir gerinti vandenų aplinką <...>;
d)
užtikrintų laipsnišką požeminio vandens taršos mažinimą ir užkirstų kelią jo tolesniam teršimui;
e)
prisidėtų prie potvynių bei sausrų sukeltų padarinių švelninimo
ir taip padėtų:
—
tiekti pakankamą geros kokybės paviršinio ir požeminio vandens kiekį, kurio reikia tausojančioms, subalansuotoms ir pagrįstoms vandens vartojimo reikmėms,
—
smarkiai sumažinti požeminio vandens taršą,
—
apsaugoti teritorinius ir jūros vandenis,
—
pasiekti atitinkamų tarptautinių susitarimų, įskaitant ir tų, kuriais siekiama užkirsti kelią jūros aplinkos taršai ir ją panaikinti, keliamus tikslus <...>“
Pagal šios direktyvos 2 straipsnį:
„Šioje direktyvoje vartojamos šios sąvokos:
<...>
11.
„Vandeningasis sluoksnis“ – tai žemiau žemės paviršiaus esantis uolienos ar kitokių geologinių klodų sluoksnis ar sluoksniai, pakankamai akyti ir pralaidūs, kad pro juos galėtų pratekėti ar būtų galima imti nemažai požeminio vandens.
12.
„Požeminio vandens telkinys“ – tai kiekybės rodikliais apibrėžtas požeminio vandens kiekis, esantis vandeningajame sluoksnyje ar keliuose sluoksniuose.
<...>“
Slovėnijos teisė
Iš dalies pakeista 1980 m. liepos 15 d Tarybos direktyva 80/777/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su natūralaus mineralinio vandens naudojimu ir prekyba, suderinimo (
OL L 229, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 6 t., p. 50), vietoje kurios buvo priimta Direktyva 2009/54, į Slovėnijos teisę perkelta Natūralaus mineralinio vandens, šaltinio vandens ir stalo vandens dekretu (
Pravilnik o naravni mineralni vodi, izvirski vodi in namizni vodi
,
Uradni list RS
, Nr. 50/04, 75/05, 45/08, toliau – dekretas).
Šio dekreto 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad mineralinis vanduo – tai vanduo, kuris, be tam tikrų mikrobiologinių reikalavimų, taip pat atitinka reikalavimą, kad yra požeminiame vandens sluoksnyje ar telkinyje, apsaugotas nuo bet kokios galimos taršos ir trykštantis iš vieno ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių. Minėto dekreto 12 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad natūralų mineralinį vandenį iš vieno šaltinio į rinką galima pateikti vartojant tik vieną prekės aprašą.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad 2011 m. liepos 18 d. HSR pateikė ministerijai prašymą Slovėnijoje pripažinti natūralaus mineralinio vandens, išgaunamo iš gavybos vietos RgS‑2/88, prekės aprašą „ROI Roitschocrene“.
2012 m. vasario 26 d. sprendimu ministerija atmetė šį prašymą ir nurodė, kad pagal dekreto 12 straipsnio 4 dalį ir Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį natūralų mineralinį vandenį iš vieno šaltinio į rinką galima pateikti vartojant tik vieną prekės aprašą ir kad 2001 m. liepos 3 d. sprendimu natūralus mineralinis vanduo iš to paties vandeningojo sluoksnio kaip ir nagrinėjamas vanduo, tačiau iš kitos gavybos vietos (vadinamos V-3/66-70), jau buvo pripažintas natūraliu mineraliniu vandeniu, kurio prekės aprašas yra „Donat Mg“, ir yra taip pateikiamas į rinką.
HSR pateikė
Upravno sodišče Republike Slovenije
(Slovėnijos Respublikos administracinis teismas) skundą dėl 2012 m. vasario 26 d. sprendimo panaikinimo; ji nurodė, pirma, kad gavybos vietoje RgS‑2/88 gaunamas ne toks pats vanduo kaip gavybos vietoje V‑3/66‑70, ir, antra, kad reikia skirti sąvokas „šaltinis“ ir „vandeningasis sluoksnis“. Kadangi šis skundas buvo atmestas, HSR pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme; ji visų pirma tvirtino, kad
Upravno sodišče Republike Slovenije
klaidingai aiškino Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalyje esančią sąvoką „šaltinis“.
Priminęs, kad turi remtis pirmojoje instancijoje nustatytomis faktinėmis aplinkybėmis,
Vrhovno sodišče
(Aukščiausiasis Teismas) nurodo, jog iš šių aplinkybių visų pirma matyti, kad gavybos vietose V-3/66-70 ir RgS-2/88 vanduo imamas iš to paties požeminio vandens sluoksnio arba telkinio, ir šiuo klausimu patikslina, kad sąvoka „bendras požeminio vandens sluoksnis arba telkinys“ suprantama kaip „to paties vandeningojo sluoksnio vandens telkinys“. Toliau jis nurodo, kad 2001 m. liepos 3 d. ministerijos sprendimu vanduo iš gavybos vietų RgS‑2/88 ir V‑3/66‑70 buvo pripažintas natūraliu mineraliniu vandeniu, kurio prekės aprašas yra „Donat Mg“, nors bendrovė, kuriai skirtas šis sprendimas, t. y.
Droga Kolinska

d.d
., neturi koncesijos naudoti vandens iš gavybos vietos RgS‑2/88, nes ši koncesija, remiantis vėliau priimtu 2008 m. vasario 14 d. sprendimu, priklauso HSR; todėl
Droga Kolinska d.d
. negali pateikti į rinką minėto vandens vartodama prekės aprašą „Donat Mg“. Galiausiai jis nurodo, kad natūralus mineralinis vanduo „Donat Mg“ įtrauktas į Slovėnijoje pripažinto natūralaus mineralinio vandens registrą ir į valstybių narių pripažinto natūralaus mineralinio vandens rūšių sąrašą (
OL C 95, 2013, p. 38
).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad nėra Teisingumo Teismo praktikos šioje srityje, ir kelia klausimą dėl sąvokos „natūralus mineralinis vanduo iš vieno šaltinio“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį, išaiškinimo. Jis pažymi, kad sąvoka „šaltinis“, kuri daug kartų pavartota šioje direktyvoje, joje neapibrėžta. Atsižvelgiant į minėtos direktyvos I priedo I skirsnio 1 punkte esančios sąvokos „natūralus mineralinis vanduo“ apibrėžimo skirtingų kalbinių versijų neatitikimus, ši sąvoka gali būti aiškinama įvairiai. Jeigu pagrindinis tikslas yra neleisti suklaidinti vartotojo, sąvoką „iš vieno šaltinio“ reikėtų suprasti kaip reiškiančią „iš vienos gavybos vietos“, nes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, tik iš vienos gavybos vietos išgaunamas vanduo gali būti tos pačios cheminės ir mikrobiologinės sudėties. Tačiau galima remtis ir platesniu aiškinimu, kad tai yra vanduo iš kelių gavybos vietų, kurios visos turi bendrą vandeningąjį sluoksnį, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2000/60 2 straipsnio 11 punktą, arba vanduo, kuris sudaro tą patį požeminio vandens telkinį, kaip tai suprantama pagal tos pačios nuostatos 12 punktą.
Šiomis aplinkybėmis
Vrhovno sodišče
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar direktyvos [2009/54] 8 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad „natūraliu mineraliniu vandeniu iš vieno šaltinio“ laikytinas vanduo:
a)
išgaunamas toje pačioje gavybos vietoje, tačiau juo nelaikytinas vanduo, išgaunamas kitose gavybos vietose, net jei tai yra vanduo iš to paties vandeningojo sluoksnio požeminio vandens telkinio, kaip tai suprantama pagal direktyvoje [2000/06] pateiktus „vandeningojo sluoksnio“ ir „požeminio vandens telkinio“ sąvokų apibrėžimus;
b)
išgaunamas toje pačioje gavybos vietoje, tačiau juo nelaikytinas vanduo, išgaunamas kitose gavybos vietose, net jei tai yra vanduo iš to paties vandeningojo sluoksnio požeminio vandens telkinio, kaip tai suprantama pagal direktyvoje [2000/06] pateiktus „vandeningojo sluoksnio“ ir „požeminio vandens telkinio“ sąvokų apibrėžimus, kai šiems apibrėžimams svarbus ir atstumas tarp gavybos vietų, gavybos vietos gylis, vandens iš kiekvienos gavybos vietos kokybės savybės (pavyzdžiui, cheminė ir mikrobiologinė sudėtis), hidrologinis gavybos vietų ryšys, vandeningojo sluoksnio uždarumas ir atvirumas;
c)
iš to paties vandeningojo sluoksnio požeminio vandens telkinio, kaip tai suprantama pagal direktyvoje [2000/06] pateiktus „vandeningojo sluoksnio“ ir „požeminio vandens telkinio“ sąvokų apibrėžimus, neatsižvelgiant į tai, kad į žemės paviršių jis patenka per kelias gavybos vietas;
d)
iš to paties vandeningojo sluoksnio požeminio vandens telkinio, kaip tai suprantama pagal direktyvoje [2000/06] pateiktus „vandeningojo sluoksnio“ ir „požeminio vandens telkinio“ sąvokų apibrėžimus, neatsižvelgiant į tai, kad į žemės paviršių jis patenka per kelias gavybos vietas, kai šiems apibrėžimams svarbus ir atstumas tarp gavybos vietų, gavybos vietos gylis, vandens iš kiekvienos gavybos vietos kokybės savybės (pavyzdžiui, cheminė ir mikrobiologinė sudėtis), hidrologinis gavybos vietų ryšys, vandeningojo sluoksnio uždarumas ir atvirumas?
2.
Ar tuo atveju, jeigu neįmanoma teigiamai atsakyti nė į vieną pirmojo klausimo dalį, formuluotės „natūralus mineralinis vanduo iš vieno šaltinio“ aiškinimas turi būti grindžiamas šiomis aplinkybėmis: atstumu tarp gavybos vietų, gavybos vietos gyliu, vandens iš kiekvienos gavybos vietos kokybės savybėmis (pavyzdžiui, cheminė ir mikrobiologinė sudėtis), hidrologiniu gavybos vietų ryšiu, vandeningojo sluoksnio uždarumu ir atvirumu?“
Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, kaip aiškinti Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalyje esančią sąvoką „natūralus mineralinis vanduo iš vieno šaltinio“.
Pagal šią nuostatą „[d]raudžiama pateikti į rinką natūralų mineralinį vandenį iš vieno šaltinio vartojant daugiau nei vieną prekės aprašą“. Nors šios direktyvos I priedo I skirsnio 1 punkto pirmoje pastraipoje „natūralus mineralinis vanduo“ apibrėžiamas kaip „mikrobiologiškai visavertis vanduo, esantis požeminiame vandens sluoksnyje ar telkinyje ir trykštantis iš vieno ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių“, jokioje minėtos direktyvos nuostatoje aiškiai nenurodoma, kaip reikia suprasti sąvoką „šaltinis“ arba žodžių junginį „iš vieno šaltinio“.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką žodžių, kurių apibrėžimas Sąjungos teisėje nepateiktas, reikšmė ir apimtis turi būti nustatoma remiantis jų įprasta reikšme bendrinėje kalboje, atsižvelgiant į kontekstą, kuriam esant jie pavartoti, ir teisės akto, kurio dalį jie sudaro, tikslus (Sprendimo
EasyCar
, C‑336/03,
EU:C:2005:150
, 21 punktas ir jame nurodyta teismo praktika bei Sprendimo
Partena
, C‑137/11,
EU:C:2012:593
, 56 punktas).
Be to, Sąjungos teisės nuostata turi būti aiškinama lyginant jos kalbines versijas (Sprendimo
Cilfit ir kt
., 283/81,
EU:C:1982:335
, 18 punktas ir Sprendimo
Ispanija / Taryba
, C‑36/98,
EU:C:2001:64
, 47 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Esant įvairių kalbinių versijų neatitikimų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į bendrą teisės akto, kurio dalis ji yra, struktūrą ir tikslą (Sprendimo
Bouchereau
, 30/77,
EU:C:1977:172
, 14 punktas ir Sprendimo
Brey
, C‑140/12,
EU:C:2013:565
, 74 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šiuo atveju nei žodžio „šaltinis“ įprasta reikšmė, kuri gali apimti tiek vandens gavybos vietą, tiek jo kilmę apskritai, nei Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalies skirtingų kalbinių versijų palyginimas ar šios direktyvos I priede pateiktas natūralaus mineralinio vandens apibrėžimas neišsklaido prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonių dėl sąvokos „šaltinis“ aiškinimo ir žodžių junginio „iš vieno šaltinio“ reikšmės pagal minėtą 8 straipsnio 2 dalį. Kaip savo išvados 33 ir 34 punktuose iš esmės nurodė generalinis advokatas, šio apibrėžimo įvairių kalbinių versijų palyginimas neleidžia nustatyti, ar ši sąvoka nurodo nagrinėjamo vandens požeminę kilmę, ar vietą, kurioje vanduo trykšta į žemės paviršių.
Taigi pateikiant prašomą išaiškinimą reikia atsižvelgti į Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalies kontekstą ir apskritai į šios direktyvos bendrą struktūrą bei tikslą.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog nors Direktyvos 2009/54 I priedo I skirsnio 1 punkto pirmoje pastraipoje pateiktas natūralaus mineralinio vandens apibrėžimas pats savaime nepaaiškina sąvokos „šaltinis“ reikšmės ir to, kaip reikia suprasti šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje esantį žodžių junginį „iš vieno šaltinio“, vis dėlto šio apibrėžimo formuluotė leidžia daryti išvadą, kad sąvoka „šaltinis“ neturi būti prilyginama sąvokai „požeminio vandens sluoksnis ar telkinys“, nes šioje formuluotėje šios dvi sąvokos aiškiai atskirtos. Todėl, atsižvelgiant į minėtą formuluotę, tam, kad natūralų mineralinį vandenį būtų galima laikyti „iš vieno šaltinio“, reikia, kad jis būtų iš vieno ir to paties požeminio vandens sluoksnio arba telkinio.
Iš šios formuluotės matyti ir tai, kad sąvoka „šaltinis“ juo labiau neturėtų būti prilyginama sąvokai „gavybos vieta“, kaip siūlo HSR, nes minėtoje formuluotėje aiškiai nurodoma, kad vanduo gali trykšti „iš vieno ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių“. Tai reiškia, jog tam, kad būtų galima laikyti, kad tai yra arba nėra natūralus mineralinis vanduo „iš vieno šaltinio“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį, yra nesvarbu, ar jis imamas iš vienos, ar kelių gavybos vietų.
Tačiau, kaip savo išvados 48 punkte nurodė generalinis advokatas, tai, jog natūralus mineralinis vanduo yra iš vieno ir to paties požeminio vandens sluoksnio ar telkinio, yra būtina sąlyga, tačiau jos nepakanka, kad būtų galima laikyti, jog šis vanduo yra iš vieno šaltinio, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį. Iš tikrųjų svarbu pažymėti, kad šio sprendimo 24 punkte primintą natūralaus mineralinio vandens apibrėžimą papildo antra pastraipa, kurioje nurodyta, kad „[n]atūralų mineralinį vandenį galima aiškiai atskirti nuo paprasto geriamojo vandens <...> pagal jo pobūdį, kurį parodo jo sudėtyje esančios mineralinės medžiagos, mikroelementai ar kitos sudedamosios dalys, o kai kada ir tam tikras poveikis, [ir] pagal jo pirminį būvį, kai abi savybės yra nepakitusios dėl to, kad vanduo yra požeminis <...>“. Kadangi apibrėžiant natūralų mineralinį vandenį atsižvelgiama ir į jo sudėtį, konstatuotina, kad natūralaus mineralinio vandens savybės yra lemiamos identifikuojant tokį vandenį.
Be kita ko, svarbu priminti, kad Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalyje numatytas ne tik draudimas pateikti į rinką natūralų mineralinį vandenį iš vieno šaltinio vartojant kelis prekės aprašus; šio straipsnio 1 dalyje taip pat numatyta, kad prekės apraše galima paminėti apylinkės, kaimelio ar vietovės vardą, tik jeigu jis yra susijęs su tuo natūraliu mineraliniu vandeniu, kuris gaunamas iš šaltinio, esančio tame apraše nurodytoje vietovėje, ir tik jei neklaidina dėl to šaltinio eksploatacijos vietos. Šio straipsnio 3 dalyje reglamentuojamos, be kita ko, natūralaus mineralinio vandens etiketės ir reklama tuo atveju, kai jose esantis prekės aprašas skiriasi nuo šaltinio ar jo eksploatacijos vietos pavadinimo; reikalaujama, kad ši eksploatacijos vieta ar šaltinio pavadinimas būtų „nurodyti bent pusantro karto didesniu ir platesniu nei tame prekės apraše parašytos didžiausios raidės šriftu“.
Taigi visu Direktyvos 2009/54 8 straipsniu siekiama užtikrinti, kad visais atvejais natūralaus mineralinio vandens šaltinio pavadinimas arba jo eksploatacijos vietos nuoroda leistų vartotojui pirkimo momentu vienareikšmiškai identifikuoti nagrinėjamo vandens kilmę ir dėl šio pavadinimo arba šios nuorodos atskirti konkretų natūralų mineralinį vandenį nuo bet kokio kito natūralaus mineralinio vandens. Iš tikrųjų pagal šį straipsnį prekės apraše gali būti nurodomas šaltinio pavadinimas arba jo eksploatacijos vieta ir taip šis aprašas gali būti naudojamas nagrinėjamam vandeniui identifikuoti, arba šis prekės aprašas gali skirtis nuo tokio pavadinimo arba tokios vietos, todėl minėtas pavadinimas arba minėtos vietos nuoroda etiketėse ir reklamoje turi būti nurodyti didesniu, nei tame prekės apraše parašytos raidės, šriftu. Todėl, kiek tai susiję su natūralaus mineralinio vandens identifikavimu, šiuo straipsniu lemiama reikšmė suteikiama natūralaus mineralinio vandens šaltinio pavadinimui arba prireikus – jo eksploatacijos vietos nuorodai.
Šaltinio pavadinimui ir jo eksploatacijos vietai suteikta reikšmė identifikuojant natūralų mineralinį vandenį matyti ir iš Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies b punkto, kuriame numatyta, kad natūralaus mineralinio vandens etiketėse turi būti privalomai nurodomas šaltinio eksploatacijos vieta ir paties šaltinio pavadinimas.
Taigi, kadangi natūralaus mineralinio vandens šaltinio pavadinimas turi lemiamą reikšmę vartotojams identifikuojant tokį vandenį ir kadangi konkretus natūralus mineralinis vanduo identifikuojamas, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 31 punkte, iš principo atsižvelgiant į jo savybes, būtent natūralaus mineralinio vandens savybės iš esmės leidžia identifikuoti šaltinį, iš kurio jis yra. Todėl sąvoka natūralus mineralinis vanduo „iš vieno šaltinio“ iš esmės turi būti suprantama kaip nurodanti natūralų mineralinį vandenį, kuris yra ne tik iš vieno ir to paties požeminio vandens sluoksnio arba telkinio, bet ir turi tas pačias savybes.
Tokį aiškinimą, viena vertus, pagrindžia bendra Direktyvos 2009/54 struktūra. Iš tikrųjų visas jos tekstas patvirtina, kad ją taikant lemiamą reikšmę turi natūralaus mineralinio vandens savybės.
Šiuo klausimu galima paminėti Direktyvos 2009/54 4 straipsnį; jame nurodyti būdai, kuriais natūralus mineralinis vanduo toks, koks jis yra šaltinyje, gali būti apdorojamas, ir pagal jį būdai, kurių sąrašas pateiktas šio straipsnio 1 dalies a–c punktuose, gali būti taikomi tik „jeigu toks paruošimas [apdorojimas] nepakeičia vandens kompozicijos pagrindinių sudedamųjų dalių, kurios vandeniui suteikia jo savybes“; ir minėtos direktyvos 6 straipsnį, kuriame, nustatant, kad visa natūraliam mineraliniam vandeniui pakuoti skirta tara būtų uždaroma taip, kad būtų išvengta bet kokios falsifikavimo ar užteršimo galimybės, garantuojama, kad natūralaus mineralinio vandens kokybės ir higieninės savybės bus išsaugotos visoje tokio vandens gamybos ir jo pateikimo į rinką grandinėje.
Galima paminėti ir Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies a punktą, kuriame numatyta, kad natūralaus mineralinio vandens etiketėse turi būti privalomai nurodoma nagrinėjamo vandens „analitinė kompozicija, išvardijant būdingąsias sudedamąsias dalis“; šios direktyvos 12 straipsnio a ir b punktus, kuriuose numatyta, kad Komisija patvirtina leidžiamas natūralaus mineralinio vandens sudedamųjų dalių koncentracijas ir visas būtinas ženklinimo nuostatas, pagal kurias nurodomos didelės tam tikrų sudedamųjų dalių koncentracijos; arba minėtos direktyvos II priedą, kurio 2 punkte nurodoma, kad natūraliam mineraliniam vandeniui naudoti skirta įranga turi būti sumontuota taip, kad būtų galima, be kita ko, „išlaikyti tas jo savybes, kurios būdingos vandeniui gavybos vietoje“.
Kita vertus, šio sprendimo 35 punkte pateiktas aiškinimas yra vienintelis, kuris užtikrintų Direktyva 2009/54 siekiamų tikslų įgyvendinimą.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Direktyvos 2009/54 5 konstatuojamąją dalį natūraliam mineraliniam vandeniui taikomų bet kokių taisyklių svarbiausias tikslas yra apsaugoti vartotojų sveikatą, neleisti, kad jie būtų klaidinami, taip pat užtikrinti sąžiningą prekybą. Šios direktyvos 7 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad reikia rūpintis tuo, kad pateikimo į rinką etape natūralus mineralinis vanduo turėtų tas savybes, dėl kurių buvo pripažintas natūraliu mineraliniu vandeniu, o jos 9 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad, siekiant užtikrinti vartotojų informavimą, etiketėse turėtų būti privalomai nurodoma natūralaus mineralinio vandens analitinė kompozicija.
Kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 29–35 punktuose pateiktų išvadų, natūralaus mineralinio vandens prekės aprašas neišvengiamai susijęs su tokio vandens savybėmis, vartotojai būtų suklaidinti ir, kalbant apie sveikatos apsaugą, negalėtų teisingai pasirinkti remdamiesi galimomis natūralaus mineralinio vandens savybėmis, jeigu būtų įmanoma tokią pačią kilmę ir tokias pačias savybes turinčiu natūraliu mineraliniu vandeniu prekiauti vartojant skirtingus prekės aprašus.
Be to, Direktyvos 2009/54 I priede nurodyta, kokios savybės svarbios identifikuojant natūralų mineralinį vandenį, t. y. konkrečiai mineralinių medžiagų, mikroelementų ar kitų sudedamųjų dalių kiekis, požiūriai ir kriterijai, pagal kuriuos šios savybės turi būti vertinamos; šie kriterijai išvardyti šio priedo II skirsnyje, iš kurio, be kita ko, matyti, kad atliekant geologinius ir hidrologinius patikrinimus, be kita ko, turi būti reikalaujama nurodyti tikslią kaptažo vietą ir hidrogeologinio sluoksnio stratografiją ir kad fizikiniai, cheminiai ir fizikiniai-cheminiai patikrinimai, kuriuos privaloma atlikti, turi, be kita ko, apimti grunto sluoksnio pobūdžio ir vandenyje esančių mineralinių medžiagų pobūdžio bei tipo santykio nustatymą. Be to, minėtame priede paaiškinta, kad „[n]atūralaus mineralinio vandens sudėtis, temperatūra ir kitos svarbiausios savybės išlieka [turi išlikti] pastovios neviršijant tam tikro natūralaus svyravimo ribų“.
Vertinant minėtas savybes ir aiškinant Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį nereikia remtis Direktyvoje 2000/60 pateiktomis sąvokomis „vandeningasis sluoksnis“ ir „požeminio vandens telkinys“. Iš tikrųjų iš pastarosios direktyvos 1 straipsnio ir Teisingumo Teismo praktikos (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Liuksemburgas
, C‑32/05,
EU:C:2006:749
, 41 punktą ir Sprendimo
Komisija / Vokietija
, C‑525/12,
EU:C:2014:2202
, 50 punktą) matyti, kad Direktyvos 2000/60 tikslai skiriasi nuo Direktyvos 2009/54 tikslų. Pirmąja jų iš esmės siekiama aplinkos apsaugos tikslų, o antrosios tikslas yra apsaugoti vartotojų sveikatą, neleisti, kad jie būtų klaidinami, taip pat užtikrinti sąžiningą prekybą. Todėl Direktyvos 2000/60 nuostatos neturi būti laikomos reikšmingomis šiuo atveju prašomam išaiškinimui (pagal analogiją žr. Sprendimo
Møller
, C‑585/10,
EU:C:2011:847
, 37 punktą).
Taigi nustatyti, ar konkretus natūralus mineralinis vanduo yra „iš vieno šaltinio“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2009/54 8 straipsnio 2 dalį, galima atsižvelgiant tik į šios direktyvos nuostatas.
Iš visų pateiktų svarstymų matyti, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 2009/54 I priede pateiktą natūralaus mineralinio vandens apibrėžimą, bendrą šios direktyvos struktūrą ir ja siekiamą tikslą, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje esanti sąvoka „natūralus mineralinis vanduo iš vieno šaltinio“ turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia natūralų mineralinį vandenį iš vieno ir to paties požeminio vandens sluoksnio ar telkinio, trykštantį iš vieno ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių, jeigu visuose šiuose natūraliuose ar dirbtinai išgręžtuose šaltiniuose šis vanduo, atsižvelgiant į minėtos direktyvos I priede išvardytus kriterijus, turi identiškų savybių, kurios išlieka pastovios neviršijant tam tikro natūralaus svyravimo ribų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/54/EB dėl natūralaus mineralinio vandens eksploatavimo ir pateikimo į rinką 8 straipsnio 2 dalyje esanti sąvoka „natūralus mineralinis vanduo iš vieno šaltinio“ turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia natūralų mineralinį vandenį iš vieno ir to paties požeminio vandens sluoksnio ar telkinio, trykštantį iš vieno ar daugiau natūralių ar dirbtinai išgręžtų šaltinių, jeigu visuose šiuose natūraliuose ar dirbtinai išgręžtuose šaltiniuose šis vanduo, atsižvelgiant į minėtos direktyvos I priede išvardytus kriterijus, turi identiškų savybių, kurios išlieka pastovios neviršijant tam tikro natūralaus svyravimo ribų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: slovėnų.