CELEX: 62011CJ0625
Pritožba
Evropska agencija za kemikalije (ECHA)
Registracija, evalvacija in avtorizacija kemikalij
Uredba (ES) št. 1907/2006 (Uredba REACH)
Člena 57 in 59
Snovi, za katere je treba pridobiti avtorizacijo
Opredelitev akrilamida kot snovi, ki zbuja veliko skrb
Vključitev na seznam kandidatnih snovi
Objava
Rok za vložitev tožbe
Člen 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča
Datum, od katerega je treba šteti ta rok v primeru tožbe zoper odločitev, ki je bila objavljena le na spletni strani
Pravna varnost
Učinkovito sodno varstvo

Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (v nadaljevanju: PPG) in SNF SAS (v nadaljevanju: SNF) v pritožbi predlagata razveljavitev sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. septembra 2011 v zadevi PPG in SNF proti ECHA (
T-268/10, ZOdl. str. II-6595
, v nadaljevanju: izpodbijani sklep), s katerim je to sodišče kot nedopustno zavrglo njuno tožbo za razglasitev ničnosti odločbe Evropske agencije za kemikalije (ECHA), da se akrilamid (ES št. 201‑173‑7) opredeli kot snov, ki izpolnjuje merila iz člena 57 Uredbe (ES) št. 1907/2006 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH) ter o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije in o spremembi Direktive 1999/45/ES ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES (UL, L 396, str 1, in popravek
UL 2007, L 136, str. 3
, v nadaljevanju: Uredba REACH), in s katero se akrilamid vključi na seznam opredeljenih snovi za morebitno njihovo vključitev v Prilogo XIV k tej uredbi v skladu s členom 59 te uredbe (v nadaljevanju: sporna odločba).
Pravni okvir
Uredba REACH
Člen 57 Uredbe REACH našteva snovi, ki se lahko vključijo v Prilogo XIV k tej uredbi, naslovljeno „Seznam snovi, ki so predmet avtorizacije“. Člen 57(a) in (b) te uredbe omenja snovi, ki izpolnjujejo merila za razvrstitev kot rakotvorne in mutagene snovi in spadajo v določene skupine.
Člen 59 te uredbe, naslovljen „Identifikacija snovi iz člena 57“, določa:
„1.   Postopek, naveden v odstavkih 2 do 10 tega člena, se uporablja za opredelitev snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57, in določitev seznama tistih snovi, ki bodo morda vključene v Prilogo XIV [(v nadaljevanju: seznam kandidatnih snovi)]. […]
[…]
10.   [ECHA] objavi in posodobi seznam iz odstavka 1 na svoji spletni strani takoj, ko je odločitev o vključitvi snovi sprejeta.“
Člen 94(1) Uredbe REACH določa, da se lahko na Splošnem sodišču ali na Sodišču v skladu s členom 263 PDEU vloži tožba, s katero se izpodbija odločitev, ki jo je sprejela komisija za pritožbe oziroma ECHA v primeru odločitev, zoper katere se ni mogoče pritožiti pri komisiji za pritožbe.
Zoper odločitve, sprejete na podlagi člena 59 te uredbe, se ni mogoče pritožiti pri tej komisiji.
Poslovnik Splošnega sodišča
Člen 102 Poslovnika Splošnega sodišča določa:
„1.   Kadar začne teči rok za vložitev tožbe proti aktu institucije z dnem objave akta, se rok za namene člena 101(1)(a) računa po izteku 14. dne po objavi akta v
Uradnem listu Evropske unije
.
2.   Procesni roki se zaradi oddaljenosti podaljšajo za enkratno obdobje desetih dni.“
Dejansko stanje in sporna odločba
PPG je evropsko gospodarsko interesno združenje, ki zastopa interese družb, ki proizvajajo in/ali uvažajo polielektrolite, poliakrilamid in/ali druge polimere, ki vsebujejo akrilamid. Med njenimi člani je tudi družba SNF.
Kraljevina Nizozemska je 25. avgusta 2009 ECHA posredovala dokumentacijo, ki jo je sestavila v zvezi z opredelitvijo akrilamida kot snovi, ki izpolnjuje merila iz člena 57(a) in (b) Uredbe REACH.
Po izvedenem postopku iz člena 59 Uredbe REACH je ECHA v sporni odločbi akrilamid opredelila kot snov, ki izpolnjuje merila iz člena 57 te uredbe, in ga vključila na seznam kandidatnih snovi.
ECHA je ta seznam objavila 30. marca 2010 na svoji spletni strani v skladu s členom 59(10) Uredbe REACH.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklep
PPG in družba SNF sta 10. junija 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe.
ECHA je 5. novembra 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila ugovor nedopustnosti zoper to tožbo. Uveljavljala je tri razloge za nedopustnost, in sicer nespoštovanje roka za vložitev tožbe, ter podredno, da se sporna odločba ni neposredno nanašala na pritožnici in na dejstvo, da se ta odločba, ki ni bila predpis v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, ni nanašala na njiju.
Kraljevini Nizozemski in Evropski komisiji je bila dovoljena intervencija v podporo predlogom ECHA. Komisija je podprla trditve ECHA glede nespoštovanja roka za vložitev tožbe in se sklicevala tudi na nedopustnost te tožbe zaradi litispendence.
V zvezi z neupoštevanjem roka za vložitev tožbe sta ECHA in Komisija v bistvu trdili, da je bila sporna odločba objavljena 30. marca 2010 in da je rok za vložitev tožbe proti tej odločbi, ki je določen v členu 263, šesti odstavek, PDEU, potekel 30. maja 2010. Od tega dne naj bi tekel dodatni rok zaradi oddaljenosti, ki ga določa člen 102(2) Poslovnika Splošnega sodišča, tako da naj bi celotni rok potekel 9. junija 2010. Zato naj bi bila tožba, ki sta jo PPG in družba SNF vložila 10. junija 2010, prepozna.
Pritožnici sta se sklicevali na člen 102(1) tega poslovnika in menili, da se rok za vložitev tožbe računa po izteku 14. dne po objavi sporne odločbe, kar pomeni, da je bil ta rok v tem primeru spoštovan.
V točki 33 izpodbijanega sklepa je Splošno sodišče odločilo, da se ta zadnja določba glede na njeno besedilo uporablja le za akte, objavljene v
Uradnem listu Evropske unije
, medtem ko je v skladu s členom 59(10) Uredbe REACH objava seznama kandidatnih snovi določena na spletni strani ECHA in v nobeni drugi določbi navedene uredbe ni navedena druga oblika objave.
V zvezi s tem je v točki 35 tega sklepa Splošno sodišče najprej menilo, da se izključna objava na spletni strani izvede elektronsko, tako da so tako objavljeni akti hkrati dostopni javnosti po vsej Evropski uniji. Nasprotno pa je po mnenju Splošnega sodišča, čeprav je na spletni strani dostopna tudi elektronska različica
Uradnega lista Evropske unije
, verodostojna samo tiskana izdaja tega uradnega lista.
Nadalje je Splošno sodišče v točki 37 izpodbijanega sklepa menilo, da v tej zadevi ni mogoče uporabiti sodne prakse v zvezi z objavo odločb o državnih pomočeh. V zvezi s tem je pojasnilo, da čeprav v skladu s to sodno prakso dejstvo, da imajo tretje osebe dostop do celotnega besedila odločbe na spletni strani skupaj z objavo kratkega obvestila v
Uradnem listu Evropske unije
, omogoča uporabo člena 102(1) Poslovnika, je za to vrsto zadev objava v
Uradnem listu Evropske unije
izrecno določena v členu 26 Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339).
Nazadnje je Splošno sodišče v točki 38 izpodbijanega sklepa zavrnilo trditev pritožnic, da dejstvo, da se člen 102(1) Poslovnika ne uporablja za objave, za katere je v skladu s pravom Unije predvidena izključno objava na spletu, ne pomeni njune diskriminacije ali samovoljnega obravnavanja. Menilo je, da dejanski in pravni položaj, v katerem se znajde oseba po objavi akta v
Uradnem listu Evropske unije
, ni primerljiv s položajem, v katerem bi bila ta oseba po izključni objavi akta na spletni strani. Splošno sodišče poleg tega meni, da upoštevanje datuma objave sporne odločbe na spletnem mestu ECHA kot datuma objave v smislu člena 263, šesti odstavek, PDEU zagotavlja enako obravnavanje vseh zainteresiranih oseb, saj vsem omogoča enak izračun roka za vložitev tožbe zoper to odločbo. Splošno sodišče je dodalo, da so obstoječe razlike pri računanju roka za vložitev tožbe med objavo v
Uradnem listu Evropske unije
in objavo na spletni strani prav tako v vsakem primeru upravičene zaradi značilnosti objave na spletni strani.
Na podlagi presoje ugovora nedopustnosti zaradi nespoštovanja roka za vložitev tožbe je Splošno sodišče tožbo PPG in družbe SNF zavrglo kot nedopustno, ostalih ugovorov nedopustnosti, na katere sta se sklicevali ECHA in Komisija, pa ni presojalo.
Predlogi strank
Pritožnici predlagata Sodišču, naj izpodbijani sklep razveljavi in izpodbijano odločbo razglasi za nično ali podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču, da to odloči o njuni tožbi ter ECHA naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah postopka.
ECHA, Kraljevina Nizozemska in Komisija, ki so v postopku na prvi stopnji podprle ECHA, Sodišču predlagajo, naj ugotovi, da pritožba ni utemeljena, in naj pritožnicama naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Trditve strank
Pritožnici navajata en pritožbeni razlog, in sicer, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi in uporabi člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča, posledica te napačne uporabe pa je bila kršitev načela učinkovitega sodnega varstva. Trdita, da se štirinajstdnevni rok, ki ga ta določba določa, uporablja za vse objavljene odločbe in ne le za tiste, ki so objavljene v
Uradnem listu Evropske unije
.
V zvezi s tem pritožnici trdita, da načeli, ki podpirata upoštevanje štirinajstdnevnega roka, ki ga določa navedeni člen 102(1), pri izračunu roka za vložitev tožbe, in sicer načelo pravne varnosti in načelo enakosti med tretjimi osebami, veljata tudi za objave na spletnih straneh. V zvezi s točko 37 izpodbijanega sklepa menita, da je v primeru izpodbijane odločbe in v primeru odločb, izdanih na področju državnih pomoči, v zvezi s katerimi je nastala sodna praksa, na katero se je glede tega sklicevalo Splošno sodišče, uradna odločitev objavljena na spletnih straneh. Zato naj bi Splošno sodišče s tem, da je ta dva primera različno obravnavalo, napačno uporabilo pravo.
Poleg tega naj bi bil v nasprotju s tem, kar naj bi ugotovilo Splošno sodišče v točki 38 izpodbijanega sklepa, dejanski in pravni položaj, v katerem se znajde oseba po objavi akta v
Uradnem listu Evropske unije
, enak položaju, v katerem bi bila ta oseba zaradi izključne objave akta na spletni strani, tako da bi neuporaba člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča za to zadnjo objavo pomenila diskriminacijo in samovoljno obravnavanje.
ECHA, ki jo podpira Kraljevina Nizozemska, meni, da se te določbe ne sme uporabljati prek njenega besedila. V zvezi s tem ta agencija po eni strani opozarja, da stroga uporaba predpisov Unije glede procesnih rokov zadosti zahtevi pravne varnosti in nujnosti preprečitve vsakršne diskriminacije ali samovoljnega obravnavanja pri izvajanju sodne oblasti in po drugi strani, da so ti roki, ki so bili določeni za zagotovitev jasnosti in varnosti pravnih položajev, zakonski roki in njihovo določanje torej ni prepuščeno strankam ali sodiščem. Splošno sodišče bi lahko razširilo področje uporabe člena 102(1) Poslovnika le, če bi ga spremenilo. ECHA vztraja tudi na obstoječem razlikovanju med objavo na spletni strani in objavo v
Uradnem listu Evropske unije
.
Komisija meni, da bi bili pritožnici diskriminirani ali samovoljno obravnavani le, če bi zanju veljal krajši rok od tistega, do katerega naj bi bile upravičene druge stranke v enakem položaju, in sicer tiste stranke, ki bi prav tako želele izpodbijati zakonitost seznama kandidatnih snovi. Kot naj bi Splošno sodišče presodilo v točki 38 izpodbijanega sklepa, pa naj bi se položaj oseb, ki izpodbijajo akt, ki je bil objavljen le na spletnih straneh organa Unije, razlikoval od položaja oseb, ki predlagajo razglasitev ničnosti akta, objavljenega v
Uradnem listu Evropske unije
. Komisija tudi meni, da Splošno sodišče v točkah 35 in 37 izpodbijanega sklepa ni napačno uporabilo prava.
Presoja Sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da ni sporno, da je odločitev ECHA, ki se nanaša na vključitev določene snovi na seznam kandidatnih snovi, akt, ki ga je mogoče izpodbijati v smislu člena 263, prvi odstavek, PDEU. Člen 94(1) Uredbe REACH namreč določa, da se lahko v skladu s členom 263 PDEU vloži tožba, s katero se izpodbija odločitev, ki jo je sprejela ECHA med drugim v primeru odločitev, zoper katere se ni mogoče pritožiti pri komisiji ECHA za pritožbe. Tako je v primeru odločitev, ki so bile sprejete na podlagi člena 59 te uredbe.
Glede objavljenega akta člen 263, šesti odstavek, PDEU določa, da je treba tožbo vložiti v dveh mesecih od njegove objave. Člen 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča določa, da se, kadar rok za vložitev tožbe proti aktu institucije začne teči z dnem objave akta, rok računa po izteku 14. dne po objavi akta v
Uradnem listu Evropske unije
.
V nasprotju s tem, kar je odločilo Splošno sodišče v točki 33 izpodbijanega sklepa, iz besedila te zadnje določbe ne izhaja, da se ta določba uporablja le za akte, objavljene v
Uradnem listu Evropske unije
.
Kot je namreč ugotovil generalni pravobranilec v točkah 76 in 77 sklepnih predlogov, je prvi del stavka člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča oblikovan tako, da se tako kot člen 263, šesti odstavek, PDEU nanaša na objavo aktov na splošno. Omembo
Uradnega lista Evropske unije
v drugem delu tega stavka se torej lahko pojasni s preprostim dejstvom, da je bila objava v njem edina, ki je bila v času, ko je bil sprejet ta poslovnik, sploh predvidljiva.
Iz tega izhaja, da ni izključeno, da se določba iz člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča uporablja za akt, ki je bil objavljen le na spletni strani, kot je bilo to v primeru sporne odločbe.
Poleg tega je, če se ob formulaciji člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča pojavijo dvomi, niso pa podani nujni razlogi, ki bi utemeljevali nasprotno, treba dati prednost tistim, ki ne povzročijo prekluzije, ki bi zainteresiranim strankam odvzela pravico do pravnega sredstva (glej v tem smislu sodbo z dne 5. aprila 1979 v zadevi Orlandi proti Komisiji,
117/78, Recueil, str. 1613
, točka 11).
Na splošno je treba opozoriti, da je treba, če določba ni dovolj jasna, upoštevati sobesedilo te določbe in cilje te uredbe (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2012 v zadevi Leno Merken, C‑149/11, točka 39).
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da cilj štirinajstdnevnega roka iz člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča zainteresiranim strankam zagotavlja dovolj dolgo časovno obdobje, da vložijo tožbo zoper objavljene akte, kar omogoča spoštovanje pravice do učinkovitega sodnega varstva, ki ga sedaj zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
Če pa je, kot je bilo odločeno v točki 31 te sodbe, mogoče člen 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča razlagati tako, kot da se nanaša na vsak objavljen akt, ne glede na obliko objave, je treba to določbo razlagati v tem smislu, da se prepreči, da se zainteresiranim osebam, ki se zanašajo na obstoj dodatnega 14‑dnevnega roka za vložitev tožbe, ne odvzame pravica do učinkovitega sodnega varstva.
Iz tega izhaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, s tem ko je odločilo, da se ta določba uporablja le za akte, ki so bili objavljeni v
Uradnem listu Evropske unije
, in s tem ko je posledično ugotovilo, da tožba PPG in družbe SNF ni dopustna.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugoditi edinemu pritožbenemu razlogu pritožnic in tudi njuni pritožbi ter izpodbijani sklep razveljaviti.
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko to ob razveljavitvi odločitve samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
V tem primeru stanje postopka ne dovoljuje, da bi Sodišče lahko odločilo o zadevi, zato se ta vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, odločitev o stroških pa se pridrži.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. septembra 2011 v zadevi PPG in SNF proti ECHA (T‑268/10) se razveljavi.

2.
Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.

3.
Odločitev o stroških se pridrži.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.