CELEX: 62007TJ0112
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Trg projektov, ki so se nanašali na plinsko izolirane stikalne naprave
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGS
Razdelitev trga
Pravica do obrambe
Dokaz o kršitvi
Enotna in trajajoča kršitev
Globe
Teža in trajanje kršitve
Odvračalni učinek
Sodelovanje

Dejansko stanje
A –
Tožeče stranke
Družba Hitachi Ltd in njegova odvisna družba Hitachi Europe Ltd (v nadaljevanju skupaj: družba Hitachi) delujeta v različnih
industrijskih panogah, vključno na področju plinsko izoliranih stikalnih naprav (v nadaljevanju: GIS). Družba Japan AE Power
Systems Corp. (v nadaljevanju: JAEPS), ki je v skupni lasti družb Hitachi, Fuji Electric Systems Co. Ltd in Meidensha Corp.,
je od skupin, v katerih je imela svoje delničarje, 1. oktobra 2002 med drugim prevzela dejavnosti na področju GIS.
B –
Zadevni proizvodi
GIS se uporabljajo za nadzor pretoka energije v elektroenergetskih omrežjih. Gre za težko električno napravo, ki se uporablja
kot pomembni sestavni del elektrorazdelilnih postaj. GIS se po vsem svetu prodajajo kot sestavni deli elektrorazdelilnih postaj,
izdelanih na ključ, ali kot ločeni deli za vgradnjo v take razdelilne postaje.
C –
Upravni postopek
Družba ABB Ltd je 3. marca 2004 Komisijo Evropskih skupnosti opozorila na obstoj protikonkurenčnih ravnanj v sektorju GIS
in je v skladu z Obvestilom Komisije z dne 19. februarja 2002 o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov
(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi) ustno zaprosila
za imuniteto pred globami.
Prošnja družbe ABB za imuniteto pred globami je bila dopolnjena z ustnimi informacijami in pisnimi dokazi. Komisija je 24. aprila 2004
družbi ABB dodelila pogojno imuniteto pred globami.
Komisija je na podlagi navedb družbe ABB uvedla preiskavo ter 11. in 12. maja 2004 opravila inšpekcijski pregled v prostorih
več družb, ki so bile dejavne v sektorju GIS.
Komisija je 20. aprila 2006 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo poslano 20 družbam, med katerimi
so bile tudi tožeče stranke. Komisija je 18. in 19. julija 2006 zaslišala družbe, na katere je bilo naslovljeno obvestilo
o ugotovitvah o možnih kršitvah.
D –
Izpodbijana odločba
Komisija je 24. januarja 2007 sprejela Odločbo C(2006) 6762 konč. v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53
Sporazuma EGP (zadeva COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
V točkah od 113 do 123 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija navedla, da so različna podjetja, ki so bila udeležena
v kartelu, dodeljevanje projektov GIS po dogovorjenih pravilih razen na nekaterih trgih usklajevala po vsem svetu, zlasti
zato da bi obdržala kvote, ki so pretežno odražale njihove na podlagi preteklih obdobij ocenjene tržne deleže. Pojasnila je,
da je bila dodelitev projektov GIS opravljena na podlagi skupne „japonske“ in skupne „evropske“ kvote, ki ju je bilo treba
nato razdeliti med japonske in evropske proizvajalce. Sporazum, ki je bil podpisan 15. aprila 1988 na Dunaju (v nadaljevanju:
sporazum GQ), je postavil pravila, ki so omogočala dodelitev projektov GIS japonskim ali evropskim proizvajalcem in upoštevanje
njihove vrednosti pri ustrezni kvoti. Poleg tega je Komisija v točkah od 124 do 132 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila,
da so različna podjetja, ki so bila udeležena v kartelu, sklenila nezapisan dogovor (v nadaljevanju: skupni dogovor), v skladu
s katerim so bili projekti GIS na Japonskem na eni strani in v državah evropskih članic kartela na drugi strani, ki so bile
skupaj določene kot „matične države“ za projekte GIS, rezervirani za japonske oziroma evropske članice kartela. Informacije
o projektih GIS v „matičnih državah“ se med tema skupinama niso izmenjevale, prav tako se ti projekti niso upoštevali pri
kvotah teh skupin.
Sporazum GQ je vseboval tudi pravila v zvezi z izmenjavo informacij, ki so bile potrebne za delovanje kartela, med tema skupinama
proizvajalcev, za kar sta skrbela zlasti tajnika teh skupin, v zvezi z manipulacijami pri zadevnih razpisih za zbiranje ponudb
in v zvezi z določitvijo cen za projekte GIS, katerih dodelitev ni bila mogoča. V skladu s Prilogo 2 k sporazumu GQ se je
ta uporabljal za ves svet, razen za Združene države Amerike, Kanado, Japonsko in 17 zahodnoevropskih držav. Poleg tega so
bili na podlagi skupnega dogovora projekti GIS v evropskih državah, ki niso bile „matične države“, rezervirani za evropsko
skupino, ker so se japonski proizvajalci zavezali, da ne bodo dajali ponudb za projekte GIS v Evropi.
Po navedbah Komisije je bila razdelitev projektov GIS med evropske proizvajalce urejena v sporazumu, ki je bil prav tako podpisan
na Dunaju 15. aprila 1988, z naslovom „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (v nadaljevanju: sporazum EQ). Komisija
je navedla, da so za dodeljevanje projektov GIS v Evropi veljala enaka pravila in postopki kot za dodeljevanje projektov GIS
v drugih državah. Zlasti naj bi tudi za projekte GIS v Evropi veljala dolžnost obveščanja, treba naj bi jih bilo navesti na
seznamu, dodeliti, se o njih dogovoriti ali jim določiti najnižjo ceno.
Komisija je na podlagi dejanskih ugotovitev in pravnih presoj, opravljenih v izpodbijani odločbi, ugotovila, da so vpletena
podjetja kršila člen 81 ES in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljevanju: Sporazum EGP), in jim naložila
globe, ki jih je določila v skladu z metodologijo, opisano v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2)
uredbe št. 17 in členom 65(5) pogodbe ESPJ (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171, v nadaljevanju:
Smernice o načinu določanja glob) ter v obvestilu o ugodni obravnavi.
Komisija je v členu 1 izpodbijane odločbe ugotovila, prvič, da je družba Hitachi pri kršitvi sodelovala v obdobju od 15. aprila 1988
do 31. decembra 1999 in od 2. julija 2002 do 11. maja 2004, drugič, da je družba Hitachi Europe pri kršitvi sodelovala v obdobju
med 15. aprilom 1988 in 31. decembrom 1999 ter od 2. julija do 30. septembra 2002 ter, tretjič, da je družba JAEPS pri kršitvi
sodelovala v obdobju od 1. oktobra 2002 do 11. maja 2004.
Za kršitev, navedeno v členu 1 izpodbijane odločbe, je bila družbi Hitachi v členu 2 izpodbijane odločbe naložena globa 50.400.000 EUR,
od tega je bila za plačilo 48.375.000 EUR odgovorna solidarno z družbo Hitachi Europe. Prav tako je bila v istem členu družbi
JAEPS naložena globa 1.350.000 EUR, za plačilo katere je bila odgovorna solidarno z družbami Hitachi, Fuji Electric Holdings
Co. Ltd in Fuji Electric Systems (v nadaljevanju skupaj: Fuji).

Postopek in predlogi strank
Tožeče stranke so 17. aprila 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile to tožbo. Odgovor na tožbo in replika sta bila
vložena 13. avgusta in 21. novembra 2007. Pisni postopek se je končal z vložitvijo duplike 10. januarja 2008.
Splošno sodišče (drugi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca 22. septembra 2009 odločilo, da bo začelo ustni postopek.
V okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Splošnega sodišča je Komisijo pozvalo, naj predloži nekatere dokumente,
in stranke prosilo, naj se izrečejo o upoštevnosti teh dokumentov v zvezi s tožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitev pravice
do vpogleda v spis. Splošno sodišče je Komisiji postavilo tudi pisno vprašanje in jo pozvalo, naj nanj odgovori na obravnavi.
Komisija je v odgovor na poziv Splošnega sodišča zadevne dokumente poslala 26. oktobra 2009. Tožeče stranke so stališča v
zvezi s temi dokumenti predložile 18. novembra 2009. Komisija je na stališča tožečih strank odgovorila 3. decembra 2009.
Stranke so na obravnavi 8. decembra 2009 podale ustne navedbe ter odgovorile na pisna in ustna vprašanja Splošnega sodišča.
Splošno sodišče se je s sklepom z dne 26. marca 2010 odločilo ponovno začeti ustni postopek. V okviru ukrepov procesnega vodstva
iz člena 64 Poslovnika je 29. marca 2010 Komisijo pozvalo, naj predloži več dokumentov.
Ker je Komisija navedla, da nekaterih zadevnih dokumentov ni mogoče posredovati zaradi zaščite, dane v okviru programa prizanesljivosti,
je Splošno sodišče s sklepom z dne 11. junija 2010 Komisiji odredilo, naj jih predloži v okviru pripravljalnih ukrepov iz
člena 65 Poslovnika, in določilo podrobna pravila za vpogled tožečih strank v te dokumente. Komisija je zahteve iz tega pripravljalnega
ukrepa izpolnila v predpisanih rokih.
Ustni postopek je bil končan 27. julija 2010.
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično v delu, v katerem jih zadeva, in posledično odpravi globe, ki so jim bile naložene;
–        podredno, člen 2 izpodbijane odločbe razglasi za ničen v delu, v katerem jih zadeva;
–        še bolj podredno, odpravi ali zniža globe, ki so jim bile naložene;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–        tožečim strankam naloži plačilo stroškov.

Pravo
Tožeče stranke v podporo svoji tožbi navajajo pet tožbenih razlogov. Prvi se nanaša na to, da je Komisija kršila njihovo pravico
do obrambe. Drugi se nanaša na to, da Komisija ni dokazala obstoja skupnega dogovora ali kršitve, ki bi iz njega izhajala.
Tretji se nanaša na to, da Komisija ni dokazala obstoja enotne in trajajoče kršitve. Četrti se nanaša na to, da je Komisija
storila napake pri izračunu glob, ki so jim bile naložene. Peti se nanaša na to, da je Komisija izračunala njihove globe na
podlagi metode, ki ni v skladu z načeloma enakega obravnavanja in sorazmernosti.
Komisija izpodbija utemeljenost tožbenih razlogov, ki so jih navedle tožeče stranke.
Takoj je treba navesti, da tožeče stranke niso pojasnile, katere od tožbenih razlogov navajajo v utemeljitev različnih predlogov,
ki so jih podale. V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da so se na prvi, drugi in tretji tožbeni razlog tožeče stranke
sklicevale v podporo glavnemu predlogu iz tožbe. Če bo namreč ugodeno enemu od teh tožbenih razlogov, bo treba razglasiti
ničnost člena 1 kot tudi člena 2 izpodbijane odločbe v delu, ki se nanaša na tožeče stranke. Dalje, treba je ugotoviti, da
so tožeče stranke četrti in peti tožbeni razlog navedle podredno v podporo predlogu, saj se nanašata na določitev zneska glob,
naloženih tožečim strankam. Nazadnje je treba opozoriti, da se tožeče stranke v podporo predlogu, ki so ga navedle še bolj
podredno, niso sklicevale na noben samostojen tožbeni razlog.
A –
Glavni predlog iz tožbe: razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v delu, ki se nanaša na tožeče stranke
1.
Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice tožečih strank do obrambe s strani Komisije
a)     Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da je Komisija kršila njihovo pravico do obrambe, ker jim ni posredovala vseh upoštevnih dokumentov
iz spisa.
Tožeče stranke v okviru prvega dela prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na obremenilne dokaze, navajajo, da jim Komisija
ni poslala stališč družbe Fuji, predloženih 21. novembra 2006, s katerimi naj bi se potrdili namen skupnega dogovora in gospodarski
razlogi družbe Fuji za njeno odsotnost z evropskega trga projektov GIS. Glede na dokazno vrednost, ki jo je Komisija pripisala
podatkom, ki jih je družba Fuji predložila v zvezi z obstojem skupnega dogovora, naj bi bilo zelo verjetno, da bi se upravni
postopek končal drugače, če bi bila zadevna stališča poslana.
Tožeče stranke v okviru drugega dela prvega tožbenega razloga navajajo, da je bila kršena njihova pravica do obrambe, ker
jim niso bili poslani ti obremenilni dokazi:
–        sporazum z naslovom „General Rules for GE Agreement“ (v nadaljevanju: sporazum GE) in stališča drugih podjetij, ki so bila
udeležena v kartelu, glede tega sporazuma; ti dokumenti naj bi bili upoštevni za dokaz obstoja evropskega kartela v sektorju
projektov GIS, ki je bil predhoden sporazumu GQ;
–        stališča drugih podjetij, ki so bila udeležena v kartelu, s katerimi se izpodbija verodostojnost pričanja g. H., ki ga je
Komisiji predložila družba Fuji, glede obstoja skupnega dogovora, na podlagi katerih naj bi bilo mogoče razveljaviti druge
dokaze, ki jih je družba Fuji predložila v zvezi z obstojem skupnega dogovora;
–        pričanja drugih podjetij, ki so bila udeležena v kartelu, glede neobstoja skupnega dogovora, zlasti pričanja, ki jih je družba
Siemens AG predložila 7. avgusta 2006 in s katerimi naj bi bilo mogoče izpodbijati verjetnost utemeljitve Komisije glede obstoja
navedenega dogovora;
–        stališča drugih japonskih podjetij glede njihovega domnevnega sodelovanja pri evropskih projektih, navedenih v točki 164 obrazložitve
izpodbijane odločbe, ki naj bi dokazovala, da japonska podjetja niso nikoli sodelovala pri razpravah o teh projektih;
–        izjave g. S. z dne 15. septembra 2006, ki jih je predložila družba Areva, glede razpada kartela leta 1999, iz katerih naj
bi bilo razvidno, da se je struktura kartela, uvedenega leta 2002, razlikovala od strukture predhodnega kartela.
Komisija nasprotuje trditvam tožečih strank.
b)     Presoja Splošnega sodišča
Upoštevanje pravice do obrambe zahteva, da je treba zadevni osebi v upravnem postopku dati možnost, da ustrezno predstavi
stališče glede resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter glede dokumentov, ki jih Komisija navaja v
utemeljitev svoje trditve o obstoju kršitve Pogodbe (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland
in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točka 66).
Pravica do vpogleda v spis, ki je posledica načela spoštovanja pravice do obrambe, pomeni, da mora Komisija zadevnemu podjetju
dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki bi bili lahko pomembni za njegovo obrambo. K temu spadajo
obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih
zaupnih podatkov (zgoraj v točki 30 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 68).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je zadevno podjetje šele na začetku upravne kontradiktorne faze z obvestilom o ugotovitvah
o možnih kršitvah obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka, in da ima to podjetje
pravico do vpogleda v spis, da se zagotovi dejansko izvajanje njegove pravice do obrambe. Zato odgovor drugih podjetij, ki
naj bi bila udeležena v kartelu, na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah načeloma ni vključen v celoto dokumentov preiskovalnega
spisa, s katerimi se stranke lahko seznanijo (sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2009 v zadevi Hoechst proti Komisiji,
T‑161/05, ZOdl., str. II-3555, točka 163).
Vendar če se Komisija namerava opreti na del odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali na dokument, priložen
k takemu odgovoru, da bi dokazala obstoj kršitve v postopku izvajanja člena 81(1) ES, je treba drugim podjetjem, vpletenim
v ta postopek, omogočiti, da se glede takega dokaznega sredstva opredelijo. V takih okoliščinah namreč zadevni odlomek iz
odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali dokument, priložen k takemu odgovoru, pomeni obremenilni dokaz zoper
različna podjetja, ki naj bi bila udeležena pri kršitvi (glej zgoraj v točki 32 navedeno sodbo Hoechst proti Komisiji, točka 164
in navedena sodna praksa). Zgoraj navedena sodna praksa se po analogiji uporablja za člen 53(1) Sporazuma EGP.
Če je lahko odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali dokument, priložen k takemu odgovoru, upošteven
za obrambo podjetja, ker mu omogoča uveljavljanje dokazov, ki niso skladni s sklepi Komisije na tej stopnji, se po analogiji
ta odlomek šteje za razbremenilni dokaz. V tem primeru je treba zadevnemu podjetju omogočiti, da preuči zadevni odlomek ali
dokument in se izreče glede njega.
Vendar zgolj dejstvo, da so druga podjetja navajala iste trditve kot zadevno podjetje in da so si po potrebi bolj prizadevala
za svojo obrambo, ne zadošča, da bi se te trditve štele za razbremenilne dokaze (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča
z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji, T-43/02, ZOdl., str. II-3435, točki 353 in 355).
Glede posledic vpogleda v spis brez upoštevanja teh pravil, se dejstvo, da dokument, na katerega se je Komisija oprla pri
obdolžitvi tega podjetja, ni bil posredovan, šteje za kršitev pravice do obrambe samo, če zadevno podjetje dokaže, da bi bil
rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil posredovan, izločen kot
obremenilni dokaz (zgoraj v točki 30 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točki 71 in 73).
V zvezi s tem, da razbremenilni dokument ni bil poslan, mora zadevno podjetje dokazati le, da je lahko njegovo nerazkritje
vplivalo na potek postopka in na vsebino odločbe Komisije v njegovo škodo. Dovolj je, če podjetje dokaže, da bi lahko navedeni
razbremenilni dokument uporabilo pri svoji obrambi, in sicer da bi, če bi se nanj lahko oprlo v upravnem postopku, lahko navedlo
dokaze, ki ne bi bili skladni s sklepi, do katerih je na tej stopnji prišla Komisija, in bi lahko tako kakor koli vplivali
na njeno presojo v odločbi, vsaj glede teže in trajanja njemu očitanega ravnanja, in s tem na višino globe (zgoraj v točki 30
navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točki 74 in 75).
Možnost, da bi lahko nerazkriti dokument vplival na potek postopka in na vsebino odločbe Komisije, se lahko dokaže le po predhodni
presoji nekaterih dokazov, ki kažejo, da bi bili lahko nerazkriti dokumenti – glede na te dokaze – tako pomembni, da jih ne
bi smeli zanemariti (zgoraj v točki 30 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 76).
–       Prvi del: nepredložitev obremenilnih dokazov
Komisija priznava, da se pri utemeljitvi očitkov zoper tožeče stranke v izpodbijani odločbi ni mogla opreti na stališča družbe
Fuji z dne 21. novembra 2006, vendar zanika, da jih je dejansko navedla kot obremenilne dokaze.
Kljub temu je treba poudariti, kot navajajo tožeče stranke, da se je Komisija na stališča družbe Fuji z dne 21. novembra 2006
sklicevala v točkah 125 in 255 obrazložitve izpodbijane odločbe, da bi potrdila obstoj skupnega dogovora.
V teh okoliščinah je vprašanje, ali bo ta del tožbenega razloga sprejet, odvisno od rezultata preučitve trditev v zvezi z
dokazom obstoja skupnega dogovora, ki so jih tožeče stranke navedle v okviru prvega dela drugega tožbenega razloga. Če bo
namreč ugotovljeno, da je bil obstoj navedenega dogovora pravno zadostno dokazan tudi po izločitvi stališč družbe Fuji z dne
21. novembra 2006 kot obremenilnih dokazov, bo treba ta del tožbenega razloga zavrniti. Če pa bo, nasprotno, ugotovljeno,
da so navedena stališča nujna za utemeljitev ugotovitev v izpodbijani odločbi glede obstoja skupnega dogovora, bo treba ta
del tožbenega razloga sprejeti.
–       Drugi del: nepredložitev razbremenilnih dokazov
Prvič, med strankami ni sporno, da je bil sporazum GE poslan tožečim strankam. Tožeče stranke namreč trdijo samo, da so imele
za njegovo preučitev na voljo zelo malo časa, ne pojasnijo pa, koliko je ta okoliščina otežila njihovo obrambo. Poleg tega
tožeče stranke v stališčih z dne 18. novembra 2009 priznavajo, da so imele možnost izraziti svoje stališče glede navedenega
sporazuma in da so jo dejansko izkoristile. Njihove trditve v zvezi s tem sporazumom zato ni mogoče sprejeti.
Drugič, kar zadeva stališča drugih podjetij, ki so bila udeležena v kartelu, glede sporazuma GE, tožeče stranke v stališčih
z dne 18. novembra 2009 navajajo, da sta tudi družbi Toshiba Corp. in Mitsubishi Electric System Corp. (v nadaljevanju: Melco)
priznali vrednost navedenega sporazuma kot razbremenilnega dokaza, in sicer iz enakih razlogov, kot so jih tožeče stranke
predstavile Komisiji. Tožeče stranke tako trdijo samo, da sta družbi Toshiba in Melco navedli enake trditve kot one, kar pomeni,
da stališč družb Toshiba in Melco ni mogoče šteti za razbremenilni dokaz.
Tretjič, enaka ugotovitev velja za stališča drugih podjetij, ki so bila udeležena v kartelu, s katerimi se izpodbija verodostojnost
pričanja g. H. glede obstoja skupnega dogovora. Tožeče stranke namreč v stališčih z dne 18. novembra 2009 navajajo, da sta
tudi družbi Toshiba in Melco grajali dokazno vrednost navedenega pričanja iz enakih razlogov, kot so bili predstavljeni Komisiji.
Četrtič, v stališčih in pričanjih, ki sta jih predložili družbi Melco in Siemens, ter pričanjih, ki jih je predložila družba
Fuji, sta omenjena obstoj „velikih“ ovir za vstop na evropski trg in dejstvo, da je ta „zrel“, tako da naj bi bil prodor japonskih
proizvajalcev na trg otežen ali celo nemogoč. Sicer pa so družbi Siemens in Melco ter njuni zaposleni izrecno izpodbijali
obstoj skupnega dogovora ali z njim povezanih razprav, iz pričanja g. T., ki ga je predložila družba Siemens, pa izhaja, da
je bil kartel, ki je temeljil na sporazumu GQ, usmerjen na Srednji vzhod in se ni uporabljal za Evropo.
Vendar po eni strani tožeče stranke niso izpodbijale trditve Komisije, da so jim bila pričanja zaposlenih v družbi Fuji posredovana.
V zvezi s temi informacijami zato ni mogoče ugotoviti nobene kršitve pravice do vpogleda v spis.
Po drugi strani so tožeče stranke v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah zagovarjale enake trditve, kot so
navedene v točki 45 zgoraj, kar pomeni, da stališč družb Melco in Siemens ni mogoče šteti za razbremenilne dokaze, katerih
predložitev bi lahko vplivala na potek postopka in vsebino izpodbijane odločbe.
Enaka ugotovitev velja tudi za pričanja zaposlenih v družbah Melco in Siemens, saj pisnih pričanj zaposlenih v neki družbi,
ki so bila sestavljena pod njenim nadzorom in ki jih je ta v upravnem postopku, ki ga vodi Komisija, predložila v svojo obrambo,
načeloma ni mogoče opredeliti kot informacije, ki se razlikujejo od izjav te družbe in so od njih neodvisni. Splošno pravilo
je namreč, da stališče družbe glede resničnosti dejstev, ki ji jih očita Komisija, temelji predvsem na poznavanju dejstev
in mnenjih njenih zaposlenih in vodstva.
Ker tožeče stranke trdijo, da pričanja zaposlenih v družbi Siemens postavljajo pod vprašaj trditev Komisije, da evropski proizvajalci
niso izpodbijali obstoja skupnega dogovora, je treba opozoriti, da ni dokazano, da se je Komisija v obvestilu o ugotovitvah
o možnih kršitvah ali na poznejši stopnji oprla na tako splošno trditev. V zvezi s tem je iz točke 125 obrazložitve izpodbijane
odločbe kvečjemu razvidno, da je Komisija ugotovila, da obstoja navedenega dogovora nista izpodbijali družbi Alstom in Areva
ter da ga ni odkrito izpodbijalo podjetje iz skupine, v katero spada družba VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
(v nadaljevanju: VA TECH). Po drugi strani pa Komisija ni pojasnila stališča družbe Siemens ali evropskih proizvajalcev na
splošno. Argument tožečih strank zato ni podprt z dejstvi. Poleg tega bo stališče evropskih proizvajalcev glede obstoja skupnega
dogovora in njegove upoštevnosti obravnavano v točkah od 197 do 203 spodaj.
Petič, Komisija je v odgovor na zahtevo Splošnega sodišča v zvezi s stališči drugih japonskih podjetij glede njihovega domnevnega
sodelovanja pri projektih GIS v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), navedenih v točki 164 obrazložitve izpodbijane odločbe,
predložila odlomek iz odgovora družbe Melco na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, iz katerega je razvidno, da družba
Melco zanika sodelovanje pri razdelitvi teh projektov.
Vendar je družba Melco v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah zgolj sprejela enako stališče kot tožeče stranke,
kar te priznavajo v stališčih z dne 18. novembra 2009. Zato odlomek iz odgovora družbe Melco na obvestilo o ugotovitvah o
možnih kršitvah ni razbremenilni dokaz, katerega predložitev bi lahko vplivala na potek postopka in vsebino izpodbijane odločbe.
Šestič, iz izjav g. S. z dne 15. septembra 2006 je razvidno, da je ta po eni strani menil, da je kartel razpadel po prekinitvi
udeležbe družbe Siemens v njem leta 1999 in po drugi strani, da je bil kartel, uveden od leta 2002, bistveno drugačen od tistega,
ki je obstajal do leta 1999.
Tožeče stranke so v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah na podlagi enakih argumentov izpodbijale obstoj
enotne in trajajoče kršitve. V teh okoliščinah in glede na navedbe v točki 48 zgoraj, kar zadeva opredelitev pričanj zaposlenih
v družbi, je treba ugotoviti, da se izjave g. S. prav tako ne štejejo za razbremenilni dokaz, katerega predložitev bi lahko
vplivala na potek postopka in vsebino izpodbijane odločbe.
Na podlagi vsega zgoraj navedenega je treba zavrniti drugi del prvega tožbenega razloga.
2.
Drugi tožbeni razlog: Komisija ni dokazala obstoja skupnega dogovora ali kršitve, ki bi iz njega izhajala
Tožeče stranke v okviru prvega dela drugega tožbenega razloga trdijo, da Komisija ni pravno zadostno dokazala obstoja skupnega
dogovora, in opozarjajo, da si ni prizadevala za to, da bi odpravila obstoječe dvome v okviru neodvisne preiskave. Menijo,
da bi v obravnavanem primeru Komisija morala sprejeti njihovo alternativno razlago dejstev. Tožeče stranke v okviru drugega
dela drugega tožbenega razloga trdijo, da Komisija ni dokazala, da je skupni dogovor pomenil omejevalni sporazum ali usklajeno
ravnanje.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
a)     Prvi del: Komisija ni dokazala obstoja skupnega dogovora
V skladu s sodno prakso mora Komisija dokazati kršitve, ki jih ugotovi, in predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno
dokaže obstoj dejstev, ki pomenijo kršitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v združenih zadevah Dresdner
Bank in drugi proti Komisiji, T-44/02 OP, T‑54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP in T-61/02 OP, ZOdl., str. II-3567, točka 59
in navedena sodna praksa).
V tem okviru je treba dvom sodišča razlagati v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve. Sodišče torej ne
more sklepati, da je Komisija pravno zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če še vedno dvomi o tem vprašanju, zlasti v
okviru tožbe za razglasitev ničnosti odločbe o naložitvi globe (zgoraj v točki 57 navedena sodba Dresdner Bank in drugi proti
Komisiji, točka 60).
V tem zadnjem primeru je namreč treba upoštevati načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Konvencije o
varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, in ki se uvršča med temeljne pravice,
ki pomenijo splošna načela prava Skupnosti. Z vidika narave zadevnih kršitev ter narave in stopnje strogosti sankcij, ki so
zanje predpisane, se načelo domneve nedolžnosti uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo
za podjetja, na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (glej v tem smislu zgoraj v točki 57
navedeno sodbo Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točka 61 in navedena sodna praksa).
Zato se mora Komisija pri dokazovanju obstoja kršitve sklicevati na natančne in ujemajoče se dokaze. Vendar je treba poudariti,
da ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede vsakega znaka kršitve. Dovolj je, da skupek
indicev, na katerega se sklicuje institucija, gledano na splošno, izpolnjuje to zahtevo (glej zgoraj v točki 57 navedeno sodbo
Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točki 62 in 63 ter navedena sodna praksa).
Poleg tega ob upoštevanju splošno znane prepovedi protikonkurenčnih sporazumov od Komisije ni mogoče zahtevati, naj predloži
listine, ki izrecno dokazujejo stike med zadevnimi gospodarskimi subjekti. Nepopolni in sporadični dokazi, s katerimi bi lahko
razpolagala Komisija, morajo biti primerni, da se v vsakem primeru dopolnijo s sklepanjem, ki omogoča rekonstrukcijo upoštevnih
okoliščin. O obstoju protikonkurenčne prakse ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi določenega števila naključij
in indicev, ki lahko skupaj, če ne obstaja druga logična razlaga, pomenijo dokaz kršitve pravil o konkurenci (glej zgoraj
v točki 57 navedeno sodbo Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točki 64 in 65 ter navedena sodna praksa).
Če pa se Komisija za sklep o obstoju kršitve opira le na ravnanje zadevnih podjetij na trgu, zadostuje, da ta dokažejo obstoj
okoliščin, ki dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, prikazujejo v drugačni luči in tako dopuščajo, da se razlaga Komisije,
ki jo je navedla pri ugotovitvi obstoja kršitve pravil Skupnosti o konkurenci, nadomesti z drugo logično razlago dejstev (glej
v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T-67/00,
T-68/00, T-71/00 in T-78/00, ZOdl., str. II-2501, točka 186 in navedena sodna praksa).
V nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke, se to pravilo ne uporablja v vseh primerih, v katerih je kršitev dokazana izključno
z nelistinskimi dokazi.
V zvezi z dokazi, ki jih je mogoče navesti za ugotovitev kršitve člena 81 ES, velja namreč v pravu Skupnosti načelo proste
presoje dokazov (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Dalmine proti Komisiji, T‑50/00, ZOdl., str. II-2395,
točka 72). Navedena sodna praksa se po analogiji uporablja za člen 53 Sporazuma EGP.
Zato tudi če se neobstoj listinskih dokazov kot tak lahko izkaže za upoštevnega v okviru splošne presoje skupka indicev, na
katere se sklicuje Komisija, pa to ne pomeni, da lahko zadevno podjetje trditve Komisije izpodbija s predložitvijo alternativne
razlage dejstev. Tako je samo v primeru, če na podlagi dokazov, ki jih je predložila Komisija, ni mogoče nedvoumno in brez
potrebne razlage dokazati obstoja kršitve (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. septembra 2007 v zadevi Coats
Holdings in Coats proti Komisiji, T-36/05, neobjavljena v ZOdl., točka 74).
Iz enakega razloga Komisiji, tudi če ni listinskih dokazov, ni treba izvesti neodvisnih preiskav za preverjanje dejstev.
Poleg tega nobena določba niti splošno načelo prava Skupnosti Komisiji ne prepovedujeta, da bi proti podjetju uporabila izjave
drugih podjetij, ki se jim očita udeležba v kartelu. Nasprotno bi bilo dokazno breme Komisije za ravnanja, ki so v nasprotju
s členom 81 ES, nevzdržno in nezdružljivo z njeno nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb (zgoraj v točki 62 navedena
sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 192). Navedena sodna praksa se po analogiji uporablja za člen 53 Sporazuma EGP.
Vendar izjave nekega podjetja, ki se mu očita udeležba v kartelu, katere točnost prereka več drugih zadevnih podjetij, ni
mogoče šteti za zadosten dokaz obstoja kršitve, ki so jo ta podjetja storila, ne da bi to potrjevali drugi dokazi, saj je
zaradi zanesljivosti zadevnih izjav lahko zahtevana stopnja potrditve manjša (zgoraj v točki 62 navedena sodba JFE Engineering
in drugi proti Komisiji, točki 219 in 220).
Kar zadeva dokazno vrednost različnih dokazov, je edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov njihova verodostojnost
(zgoraj v točki 64 navedena sodba Dalmine proti Komisiji, točka 72).
V skladu s splošnimi dokaznimi pravili sta verodostojnost in tako dokazna vrednost dokumenta odvisni od njegovega izvora,
okoliščin njegovega nastanka, njegovega naslovnika in njegove vsebine (sodba Splošnega sodišča z dne 15. marca 2000 v združenih
zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T-42/95
do T‑46/95, T-48/95, od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T‑88/95, T-103/95 in T-104/95, Recueil, str. II-491,
točki 1053 in 1838).
Pri izjavah je poleg tega še posebej visoko dokazno vrednost mogoče priznati tistim, ki so, prvič, zanesljive, drugič, podane
v imenu podjetja, tretjič, podane s strani osebe, ki ima poklicno obveznost delovati v interesu tega podjetja, četrtič, nasprotujejo
interesom avtorja izjave, petič, so podane s strani neposredne priče dogajanju, ki ga opisujejo, in, šestič, so podane pisno,
načrtno in po tehtnem premisleku (glej v tem smislu zgoraj v točki 62 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji,
točke od 205 do 210).
Čeprav je poleg tega nekaj nezaupanja do prostovoljnih navedb glavnih udeležencev v protipravnem kartelu običajnega glede
na verjetnost, ki so jo navedle tožeče stranke, da želijo ti udeleženci zmanjšati pomen svojega prispevka h kršitvi in poudariti
prispevek drugih, to ne spremeni dejstva, da se namreč s predlogom za uporabo obvestila o ugodni obravnavi, da bi se dosegla
imuniteta pred globo ali znižanje globe, ne spodbuja nujno k temu, da se predložijo izkrivljeni dokazi glede sodelovanja preostalih
udeležencev v kartelu. Vsak poskus zavajanja Komisije namreč lahko omaje odkritost in popolnost sodelovanja predlagatelja
in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležen vseh ugodnosti na podlagi obvestila o ugodni obravnavi (glej v tem smislu sodbo
Splošnega sodišča z dne 16. novembra 2006 v zadevi Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, T-120/04, ZOdl., str. II-4441, točka 70).
V zvezi s tem je treba še opozoriti, da so morebitne posledice predložitve izkrivljenih dokazov še toliko hujše, ker mora
biti izpodbijana izjava podjetja potrjena, kot izhaja iz točke 68 zgoraj. To namreč povečuje tveganje, da bodo Komisija in
druga vpletena podjetja odkrili netočne izjave.
V zvezi z uporabo teh pravil v obravnavanem primeru je treba najprej opozoriti, da je bil glede na ugotovitve v izpodbijani
odločbi skupni dogovor nepisni dogovor, ki je zajemal, prvič, zavezo japonskih podjetij, da ne bodo prodrla na trg projektov
GIS v EGP, drugič, zavezo evropskih podjetij, da ne bodo prodrla na japonski trg projektov GIS, in, tretjič, zavezo evropskih
podjetij, da bodo japonska podjetja obvestila o projektih GIS v evropskih državah, ki niso matične države, in te projekte
vračunala v skupno „evropsko“ kvoto, določeno v sporazumu GQ. Po navedbah Komisije je bil cilj mehanizma obveščanja in vračunavanja
v kvote ponuditi nadomestilo japonskim podjetjem, ki so jih evropska podjetja štela za morebitne konkurente na trgu EGP.
V teh okoliščinah je treba kar takoj zavrniti trditev tožečih strank, da vsebina pojma skupnega dogovora ni enaka v vsej izpodbijani
odločbi. Čeprav je mogoče ugotoviti manjše razlike med različnimi ubeseditvami v izpodbijani odločbi, te razlike ne vplivajo
na temeljne značilnosti tega pojma, ki so bile pojasnjene v prejšnji točki.
Ena od različnih sestavin skupnega dogovora, naštetih v točki 74 zgoraj, je domnevna zaveza japonskih podjetij, da ne bodo
prodrla na trg EGP, ki je podlaga za očitek Komisije tožečim strankam. Pravno zadostno je torej treba dokazati obstoj te zaveze.
Vendar se lahko tudi druge sestavine skupnega dogovora, če so dokazane, izkažejo za upoštevne kot neposredni dokazi, na podlagi
katerih je mogoče sklepati o obstoju ustrezne zaveze japonskih podjetij.
Tožeče stranke izpodbijajo obstoj skupnega dogovora in navajajo, da je njihovo odsotnost z evropskega trga projektov GIS mogoče
pojasniti z dejstvom, da se japonska podjetja iz različnih razlogov, zlasti poslovnih in tehničnih, niso štela za resne konkurente
na evropskem trgu. Izpodbijajo dokazno vrednost različnih informacij, ki jih je Komisija navedla v izpodbijani odločbi, in
navajajo druge informacije, ki po njihovem mnenju kažejo na neobstoj skupnega dogovora. Navajajo tudi poročilo, ki so ga pripravili
svetovalci (v nadaljevanju: zunanje poročilo) in ki naj bi podprlo njihovo alternativno razlago dejstev.
Komisija trdi, da je obstoj skupnega dogovora, zlasti zaveze japonskih podjetij, da ne bodo prodrla na trg EGP, pravno zadostno
dokazan s skupkom dokazov, ki vsebuje listinske dokaze, izjave podjetij, pričanja in informacije o učinkovitem delovanju kartela.
Torej je treba preučiti zanesljivost in vsebino različnih zadevnih dokazov ter tako preveriti, ali dokazi, ki jih navaja Komisija,
skupaj pomenijo podlago za trdno prepričanje o obstoju skupnega dogovora, o katerem ni mogoče podvomiti glede na dokaze, ki
jih navajajo tožeče stranke.
Sporazuma GQ in EQ
–       Trditve strank
Tožeče stranke po eni strani trdijo, da v sporazumih GQ in EQ ni nobene omembe skupnega dogovora, čeprav so v teh sporazumih
natančno določena pravila kartela. V zvezi s tem naj Priloga 2 k sporazumu GQ ne bi odražala obstoja navedenega skupnega dogovora,
temveč izključitev držav zahodne Evrope s področja uporabe sporazuma.
Po drugi strani tožeče stranke izpodbijajo obstoj tesne zveze med sporazumom GQ in sporazumom EQ. Po njihovem mnenju naj v
sporazumu GQ, kljub temu da je podroben, ne bi bil omenjen sporazum EQ. Poleg tega naj japonski proizvajalci ne bi bili podpisniki
sporazuma EQ in naj ne bi bili seznanjeni z njegovo vsebino.
Tožeče stranke posledično menijo, da sporazuma GQ in EQ nista listinska dokaza o obstoju skupnega dogovora. Ker naj v navedenih
sporazumih ne bi bil naveden skupni dogovor kljub njegovemu domnevnemu bistvenemu pomenu za svetovni omejevalni sporazum,
naj bi njuna vsebina dokazovala celo, da navedeni sporazum ni obstajal.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
Med strankami ni sporno, da sporazum GQ določa vzpostavitev kartela za projekte GIS na svetovni ravni. Kot pa opozarjajo tožeče
stranke, v tem sporazumu po eni strani ni omenjen skupni dogovor, po drugi strani pa so v Prilogi 2 k navedenemu sporazumu
z njegovega področja uporabe izključene Japonska, 12 držav članic tedanje Evropske skupnosti in pet drugih držav Zahodne Evrope.
V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da je sporazum GQ listinski dokaz o obstoju skupnega dogovora. Razlaga Komisije, da so
bile evropske države in Japonska izključene zaradi obstoja navedenega dogovora, namreč
a priori
ni nič verjetnejša od nasprotne razlage, ki jo zagovarjajo tožeče stranke.
Sporazum EQ je sporazum o izvajanju sporazuma GQ in se med drugim nanaša na razdelitev skupne „evropske“ kvote, določene s
tem zadnjim sporazumom. Zato je med navedenima sporazumoma obstajala določena povezava. Vendar so sporazum EQ sklenila izključno
evropska podjetja. Tožeče stranke torej niso stranke tega sporazuma. Poleg tega v njem skupni dogovor ni izrecno omenjen.
V zvezi s tem je treba še poudariti, da v skladu s točko 4 dela „E (E-Members)“ Priloge 2 k sporazumu EQ evropski proizvajalci
„odločajo o obveščanju [skupine japonskih proizvajalcev] o evropskih projektih“. Iz sobesedila Priloge 2 je razvidno, da je
bilo treba informacije poslati pred dodelitvijo zadevnih projektov GIS.
Na podlagi tega je deloma mogoče zavrniti utemeljitev tožečih strank, saj namiguje na to, da so proizvajalci menili, da bi
japonske proizvajalce lahko zanimal vsaj postopek dodelitve nekaterih projektov GIS v EGP in da so bili zato morebitni konkurenti
pri teh projektih.
Vendar nič v sporazumu EQ in v drugih dokumentih, ki jih je izpostavila Komisija, ne dokazuje, da so evropski proizvajalci
zadevni mehanizem izvajali ali da so japonski proizvajalci vedeli za njegov obstoj.
Sporazum EQ zato samo kaže na to, da so se japonski proizvajalci šteli za resne konkurente pri izvedbi nekaterih projektov
GIS v EGP, kot trdi Komisija.
Poleg tega je treba omeniti, da zaveza skupine proizvajalcev, da ne bodo prodrli na trg, ki je rezerviran za drugo skupino,
kot je zaveza, ki jo Komisija očita japonskim proizvajalcem, temelji na preprosti zamisli, ki je zlahka uresničljiva. Prav
tako za njeno uresničitev načeloma ni potrebno sodelovanje med zadevnimi podjetji. Zato ima taka zaveza lahko obliko nenapisanega
dogovora, kar hkrati zmanjšuje tveganje za njeno razkritje. Komisija je v zvezi s tem v točkah od 170 do 176 obrazložitve
izpodbijane odločbe navedla, da so v obravnavanem primeru udeleženci v kartelu sprejeli niz organizacijskih in tehničnih previdnostnih
ukrepov, da bi preprečili njegovo razkritje.
Čeprav so bili za mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote, ki se je izvajal po razdelitvi zadevnih projektov GIS, na
katerega se sklicuje Komisija, resda potrebni nekateri izvedbeni ukrepi, pa ti niso bili posebej zapleteni, saj so večinoma
obsegali pošiljanje nekaterih podatkov evropske skupine japonski skupini, ki je poleg tega potekalo hkrati s pošiljanjem podatkov
na podlagi sporazuma GQ o projektih GIS zunaj EGP. Zato se ne zdi, da bi taki ukrepi nujno zahtevali pisna pravila.
Izjave družbe ABB
–       Trditve strank
Tožeče stranke najprej ponovijo, da je treba dejstva, ki jih je družba ABB predstavila v okviru prošnje za imuniteto pred
globami, zlasti njene izjave po tem, ko ji je Komisija dodelila pogojno imuniteto, presojati z vidika pritiska, ki mu je bila
družba ABB izpostavljena, ker je želela ohraniti koristi imunitete, tako da bi čim bolj zmanjšala težo svojega ravnanja in
čim bolj povečala težo ravnanj drugih vpletenih podjetij. V obravnavanem primeru naj bi se ta pritisk kazal s pristranskimi
izjavami družbe ABB na obravnavi pred Komisijo in v okviru vzporednega postopka, ki ga je vodil češki organ za varstvo konkurence.
Tožeče stranke še dodajajo, da izjave družbe ABB niso bile podane v času dejanskega stanja, da ne vsebujejo dovolj pojasnil
o skupnem dogovoru in da so se sčasoma spremenile, kar zmanjšuje njihovo dokazno vrednost.
Družba ABB naj se v prvi prošnji za imuniteto pred globami z dne 3. marca 2004 ne bi sklicevala na obstoj skupnega dogovora,
saj naj bi ga navedla izključno v stališčih z dne 11. marca 2004.
Tožeče stranke v zvezi s stališči družbe ABB z dne 11. marca 2004 opozarjajo, prvič, da se družba ABB ob navajanju sodelovanja
japonskih podjetij pri skupnem dogovoru očitno sklicuje na podjetji JAEPS in TM T & D Corp., skupno podjetje družb Toshiba
in Melco, ki je njune dejavnosti na področju GIS izvajala od oktobra 2002 do aprila 2005. Komisija naj v izpodbijani odločbi
izjav družbe ABB ne bi razlagala samo kot sklicevanje na katero koli obdobje kršitve po letu 1988, čeprav niti družba TM T & D
niti družba JAEPS takrat nista obstajali, ampak tudi kot da se poleg teh dveh družb nanašajo tudi na družbi Hitachi in Hitachi
Europe.
Drugič, tožeče stranke trdijo, da je družba ABB v stališčih z dne 11. marca 2004 navedla zgolj nejasne izjave o trajanju kartela,
pri čemer se je osredotočila na obdobje med letoma 1999 in 2002.
Tretjič, tožeče stranke trdijo, da nejasnost in protislovnost stališč družbe ABB z dne 11. marca 2004 kažeta, da gre bolj
za domnevo zaposlenih te družbe o razmerah na trgu kot pa za dokaz izrecnega dogovora, kar vzbudi dvom o skupni volji.
Četrtič, tožeče stranke menijo, da je družba ABB v stališčih z dne 11. marca 2004 že takoj potrdila, da je bil po mnenju zadevnih
podjetij vstop na evropski trg zaradi pravnih, tehničnih in poslovnih ovir otežen ali celo nemogoč. Trdijo, da bi bil v takih
okoliščinah kakršen koli izrecni sporazum, ki vključuje zavezo o neprodoru na zadevni trg, brezpredmeten.
Nazadnje tožeče stranke trdijo, da je družba ABB v stališčih z dne 4. oktobra 2005, ki jih je podala po predložitvi stališč
tožečih strank in stališč drugih japonskih proizvajalcev, v katerih so bile pojasnjene zgoraj navedene ovire, spremenila predhodne
izjave o skupnem dogovoru, ker je med drugim izjavila, da so bile ovire za vstop na evropski trg premagljive in da je bil
zato vstop japonskih proizvajalcev gospodarsko izvedljiv. Po mnenju tožečih strank dokazna vrednost take zapoznele izjave,
ki popolnoma spreminja predhodne izjave, vzbuja dvome.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
Glede verodostojnosti izjav družbe ABB v okviru njene prošnje za imuniteto pred globami je bilo v točkah 72 in 73 zgoraj navedeno,
da namen samega predloga za uporabo obvestila o ugodni obravnavi, da bi se dobilo navedeno imuniteto, ne spodbuja nujno k
temu, da se predložijo izkrivljeni dokazi glede sodelovanja preostalih udeležencev v kartelu.
Posebne okoliščine, ki naj bi potrjevale pritisk na družbo ABB, na to ugotovitev ne vplivajo. Družba ABB je namreč na obravnavi
pred Komisijo navedla samo dejanski okvir kartela in zatrdila, da informacije, ki jih je predložila Komisiji, upravičujejo
dodelitev imunitete pred globami. V postopku, ki ga je izvedel češki organ za varstvo konkurence, je intervencijska vloga
družbe ABB poleg teh dveh delov obsegala del o pravni presoji dejanskega stanja in stališča glede obvestila o ugotovitvah
o možnih kršitvah. Vendar se ne zdi, da bi družba ABB v teh dveh primerih šla dlje od tega, kar je mogoče pričakovati od podjetja,
ki je prosilo za imuniteto pred globami in ki si s popolnim sodelovanjem z zadevnim organom prizadeva za ohranitev pogojne
imunitete, ki mu je bila dodeljena. Posledično ni mogoče ugotoviti, da je verodostojnost izjav družbe ABB vprašljiva zato,
ker je zahtevala imuniteto pred globami.
Prav tako ni mogoče sprejeti trditve tožečih strank, da izjave družbe ABB ne spadajo v čas dejanskega stanja. Izjave, ki jih
podjetje Komisiji predloži v okviru prošnje za imuniteto pred globami, prvič, namreč
per definitionem
ne morejo v celoti izhajati iz časa domnevnega krivdnega ravnanja, ne da bi s tem izgubile vso dokazno vrednost. Drugič,
družba ABB je v obravnavanem primeru zatrjevala obstoj skupnega dogovora od 11. marca 2004, to je pred koncem kršitve, na
katero se nanaša izpodbijana odločba.
Kar zadeva vsebino različnih izjav družbe ABB, prvič, ne smemo pripisati posebnega pomena dejstvu, da skupni dogovor ni omenjen
v prvotni prošnji, to je v prošnji za imuniteto pred globami z dne 3. marca 2004. Normalno je namreč, da podjetje ob prvem
stiku s Komisijo v okviru prošnje za imuniteto pred globami ne opiše podrobno vseh vidikov kršitve, katere obstoj namerava
razkriti.
Čeprav družba ABB poleg tega v prvotni prošnji ne omenja izrecno skupnega dogovora, pa navaja, da sta bili družbi JAEPS in
TM T & D med udeleženci kartela in da je ta pokrival vse države članice Evropske unije. To pomeni, da sta po mnenju družbe
ABB ti družbi sodelovali pri skupnem dogovoru.
Drugič, družba ABB se je v stališčih z dne 11. marca 2004, to je pred dodelitvijo pogojne imunitete, izrecno sklicevala na
obstoj skupnega dogovora, v skladu s katerim obe japonski družbi ne bi predložili ponudb za evropske projekte, evropske družbe
pa ne bi predložile ponudb za japonske projekte.
V takih okoliščinah je razumljivo, da se je družba ABB sklicevala na dve japonski družbi, in sicer JAEPS in TM T & D, saj
so bile ob predložitvi njenih izjav dejavnosti podjetij Hitachi, Fuji, Toshiba in Melco na področju GIS združene v teh skupnih
družbah. Kljub temu je Komisija to izjavo upravičeno razlagala, kot da sta navedeni podjetji sami sodelovali pri skupnem dogovoru.
Družba ABB je namreč že v prvotni prošnji pojasnila, da je po njenih informacijah kartel obstajal že več kot deset let, kar
pomeni, da je nastal precej pred ustanovitvijo družb JAEPS in TM T & D.
Tudi na podlagi stališč družbe ABB z dne 11. marca 2004 v povezavi z njeno prvotno prošnjo je mogoče zavrniti trditev tožečih
strank, da družba ABB ni posredovala podatkov o trajanju kartela. Družba ABB je namreč v prvotni prošnji navedla, da je kartel
deloval najmanj od leta 1994, njena stališča z dne 11. marca 2004 pa tej ugotovitvi ne nasprotujejo.
Poleg tega je res, da je družba ABB izjavila, da je skupni dogovor temeljil na okoliščini, da japonski proizvajalci niso bili
dobro sprejeti pri evropskih strankah in da so se na evropskem trgu srečevali z nekaterimi ovirami. Vendar je iz njenih stališč
z dne 11. marca 2004 nedvoumno razvidno, da vpletena japonska podjetja niso zgolj ugotovila obstoja teh ovir, temveč so se
do evropskih partnerjev zavezala, da ne bodo prodrla na trg EGP. Zaradi ovir za vstop na navedeni trg torej obstoj skupnega
dogovora ne postane brezpredmeten, temveč se te ovire prej štejejo za dejavnik, ki je privedel do sklenitve navedenega dogovora.
Poleg tega je treba navesti, da taka ugotovitev ni paradoksalna, saj je za proizvajalca nekaj običajnega, da v okviru razdelitve
trgov, kot jo Komisija zatrjuje v obravnavanem primeru, svojim konkurentom prepusti trge, na katerih je v slabem položaju.
Tretjič, treba je zavrniti trditev tožečih strank, da stališča družbe ABB z dne 4. oktobra 2005 nasprotujejo njenim predhodnim
izjavam. V navedenih stališčih je družba ABB namreč potrdila obstoj skupnega dogovora. Čeprav je ob tem poudarila premostljivost
ovir, s katerimi so se soočali japonski proizvajalci, če so želeli prodreti na trg EGP, pa ta ugotovitev vendarle ni v nasprotju
z izjavami z dne 11. marca 2004, v katerih ni bilo navedeno, da prodor na navedeni trg ni bil mogoč, temveč da je bil težaven.
Zato stališča družbe ABB z dne 4. oktobra 2005 v nasprotju s trditvami tožečih strank pomenijo pojasnilo, ki je skladno z
njenimi predhodnimi izjavami.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da se z izjavami družbe ABB lahko dokaže skupni dogovor, saj je omenjen obstoj
navedenega dogovora, opisana njegova bistvena vsebina ter navedeni njegovo trajanje in udeleženci.
Poleg tega so izjave družbe ABB dosledne, predložene so bile v imenu podjetja, iz njihove vsebine pa je razvidno, da temeljijo
na internih raziskavah in razgovorih z zaposlenimi v tem podjetju. Zato jim je treba priznati določeno stopnjo dokazne vrednosti.
Kljub temu je treba njihovo vsebino v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 68 zgoraj, vsekakor potrditi še z drugimi dokazi.
Pričanja zaposlenih in nekdanjega zaposlenega v družbi ABB
–       Trditve strank
Tožeče stranke najprej ponovijo trditev, da je dokazna vrednost informacij, ki jih je predložila družba ABB, zmanjšana, ker
je prosila za imuniteto pred globami.
Tožeče stranke v zvezi s tem pojasnijo, da so bila pričanja zaposlenih in nekdanjega zaposlenega v družbi ABB predložena na
razgovorih septembra 2005, to je 18 mesecev po prvi prošnji za imuniteto pred globami, in sicer na zahtevo Komisije in v navzočnosti
njenega osebja ter pravnega svetovalca družbe ABB, ki naj bi celo dejavno posredoval na razgovoru z g. M.
Po mnenju tožečih strank je tudi iz nekaterih stališč, predloženih na teh razgovorih, razvidno, da so pred tem potekali pripravljalni
sestanki in da je bilo pripravljeno vsaj eno pisno stališče. Zlasti na izjave g. M. naj bi očitno vplival pripravljalni razgovor
z zunanjim svetovalcem družbe ABB, ki naj bi potekal na dan obravnave. Ne glede na to naj bi bile v različnih pričanjih nedoslednosti.
Poleg tega naj bi bile priče opozorjene, kako pomembni so ti sestanki za usodo prošnje družbe ABB za imuniteto pred globami.
Po mnenju tožečih strank so zato te priče imele osebni interes za to, da Komisiji predložijo dokaze, ki potrjujejo obstoj
skupnega dogovora. Natančneje, edini razlog za sodelovanje g. M. v postopku naj bi bila ohranitev prejemkov, ki mu jih je
družba ABB plačevala po upokojitvi.
Po drugi strani po mnenju tožečih strank ni bilo nevarnosti, da bi pričanja škodovala družbi ABB, saj so se pri presoji njene
prošnje za imuniteto pred globami obravnavala pozitivno.
Poleg tega naj izjave prič ne bi bile niti zapisane niti naj jih te ne bi pregledale, da bi preverile njihovo točnost. Tako
naj ne bi bile podane po temeljitem premisleku. Priče naj bi nastopile kot zaposleni ali nekdanji zaposleni in ne kot uradni
predstavniki družbe ABB.
Tožeče stranke še dodajajo, da v številnih primerih zaslišane osebe niso bile neposredne priče dogodkov, na katere se sklicujejo.
Predvsem g. M. naj ne bi bil niti neposredna priča nastanka skupnega dogovora niti njegovega domnevnega sprejetja 15. aprila 1988,
saj je navedel, da je dogovor obstajal, ko se morda še niti ni rodil.
Poleg tega naj bi bilo pričanje g. M. septembra 2005 večkrat v nasprotju s predhodnimi stališči družbe ABB, ki so temeljila
na njegovih predhodnih izjavah, izražal naj bi se nejasno in ob napeljevanju Komisije ali zunanjega svetovalca družbe ABB.
Tudi dejstvo, da se ni spomnil obstoja sporazuma GE pred novembrom 2006, naj bi vzbujalo dodaten dvom o zanesljivosti njegovega
pričanja.
Komisija naj bi sama priznala majhno dokazno vrednost pričanja g. M., saj naj bi pokazala selektivnost pri informacijah, ki
jih je uporabila.
Kar zadeva vsebino pričanj, naj nobena priča ne bi mogla potrditi trajanja skupnega dogovora, saj naj bi g. M. menil, da je
mehanizem sporazuma GQ in torej implicitno samega dogovora prenehal obstajati leta 2002, medtem ko naj bi druge priče trdile,
da je dogovor veljal v različnih obdobjih med letoma 2002 in 2004. Prav tako naj nobena priča ne bi uporabila izraza „skupni
dogovor“, temveč se je na obstoj kartela sklicevala na pobudo Komisije, in ne sama od sebe.
Tožeče stranke v zvezi s tem pojasnjujejo, da je Komisija zamisel o skupnem dogovoru sicer navedla na sestanku z g. Wi., vendar
je ta lahko podal stališča samo za obdobje od julija 2002 do januarja 2004. Stališča g. P. glede skupnega dogovora naj bi
bila prav tako nejasna, zato naj bi ga Komisija skušala prepričati, naj nenatančne navedbe zamenja z jasnejšimi izjavami,
ki potrjujejo njeno stališče. G. V.-A. naj bi Komisijo na razgovoru že takoj obvestil, da sta bili Evropa in Severna Amerika
izključeni iz kartela. Tako kot v primeru g. P. naj bi Komisija zamisel o skupnem dogovoru uvedla pozneje med pogovorom. Vsa
tri zadevna pričanja naj bi bila torej nenatančna, nedosledna in naj torej ne bi bila plod temeljitega razmisleka.
Kar zadeva pričanje g. M., tožeče stranke trdijo, da se njegova prvotna izjava o vzajemni zaščiti domačih trgov nanaša na
koncept matičnih držav in ne na skupni dogovor, kot ga je opredelila Komisija. Tudi njegove izjave o skupnem dogovoru naj
bi bile nejasne.
Tožeče stranke še opozarjajo, da g. M. ni potrdil, da so imeli japonski proizvajalci možnost prodajati proizvode GIS na evropskem
trgu. Celo po posredovanju zunanjega svetovalca družbe ABB, ki naj bi skušal usmerjati pričo, naj bi ta namreč zatrdila, da
je bilo sodelovanje japonskih proizvajalcev na evropskem trgu zelo redko.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba navesti, da pričanja zaposlenih in nekdanjega zaposlenega v družbi ABB niso ločeni dokazi, neodvisni od izjav
te družbe, saj so priče podale izjave pred Komisijo na pobudo družbe ABB in v okviru njene obveznosti sodelovanja na podlagi
obvestila o ugodni obravnavi, pri čemer so izkoristile navzočnost zunanjega svetovalca družbe ABB. Zato navedena pričanja
ne morejo potrditi izjav družbe ABB v smislu sodne prakse, navedene v točki 68 zgoraj. Gre bolj za dopolnitve navedenih izjav,
katerih vsebino lahko pojasnijo in ponazorijo. Zato morajo biti potrjene tudi z drugimi dokazi.
Če tožeče stranke omenjajo vprašanje verodostojnosti pričanj zaposlenih in nekdanjega zaposlenega v podjetju, ki je prosilo
za imuniteto pred globami, iz točk 72 in 73 zgoraj izhaja, da takih informacij ni treba samodejno obravnavati s previdnostjo.
Kar zadeva posamične motive prič, je seveda mogoče, da zaposleni v takem podjetju, kjer morajo delovati v njegovem interesu,
želijo predložiti čim več obremenilnih dokazov, saj lahko njihovo sodelovanje v postopku pozitivno vpliva tudi na njihovo
poklicno prihodnost. Vendar se morajo zadevni zaposleni v takem primeru zavedati tudi morebitnih negativnih posledic navajanja
netočnih dejstev, ki so še občutnejše zaradi zahteve po potrditvi.
G. M., nekdanjemu zaposlenemu v družbi ABB, načeloma ni več treba delovati v interesu nekdanjega delodajalca, kar zadeva prostovoljno
sodelovanje v upravnem postopku. Vendar to tudi pomeni, da načeloma nima interesa, da bi v zvezi s tem navajal netočna dejstva.
V zvezi s tem je treba navesti, da je bil g. M. v času pričanja že upokojen. V teh okoliščinah se ne zdi, da bi njegovo nesodelovanje
v upravnem postopku zanj imelo neugodne posledice, zlasti kar zadeva prejemke, ki mu jih je domnevno plačevala družba ABB.
Dejstvo, da je med vložitvijo prošnje za imuniteto pred globami in razgovori s pričami preteklo nekaj časa, kot tako prav
tako vzbuja dvom o dokazni vrednosti zbranih pričanj. Komisija ima namreč med preiskavo pravico zbrati dodatne dokaze, da
bi imela na voljo vse upoštevne informacije za presojo obstoja kršitve, zlasti ob upoštevanju stališč zadevnih podjetij.
Po drugi strani pa je čas, ki preteče med pričanjem in dejanskim stanjem, na katero se nanaša, lahko upošteven pri presoji
verodostojnosti pričanja, saj lahko priče na splošno zagotovijo podrobnejše in zanesljivejše pričanje v zvezi z nedavnimi
dogodki. V obravnavanem primeru čas, ki je pretekel med pričanji septembra 2005 in koncem vpletenosti različnih prič v kartel,
in sicer maja 2004 v primeru g. V.-A., g. W. in g. P. ter junija 2002 v primeru g. M., ni dovolj dolg, da bi vplival na njihovo
verodostojnost.
Na verodostojnost pričanj na splošno prav tako ne vpliva navzočnost zunanjega svetovalca družbe ABB na razgovorih, saj so
bila pričanja podana v okviru sodelovanja družbe ABB na podlagi obvestila o ugodni obravnavi, priče pa so na začetku razgovorov
izrecno izrazile željo, da jim pomaga navedeni svetovalec.
Zunanji svetovalec družbe ABB je na razgovoru g. M. resda posredoval v točno določenem trenutku, da bi mu namignil, da bi
bil prodor japonskih proizvajalcev na evropski trg zanje lahko donosen, o čemer pa se je zdelo, da g. M. ni bil prepričan.
Zato je treba šteti, da je g. M. izrazil dvome o poslovnem interesu takega ravnanja, in to okoliščino upoštevati pri presoji
vsebine njegovega pričanja. Vendar tožeče stranke ne pojasnijo, koliko to posredovanje zunanjega svetovalca družbe ABB vpliva
na verodostojnost pričanja g. M. z drugih vidikov.
Kar zadeva predhodno pripravo stališča in pripravljalne razgovore, ni presenetljivo, da je podjetje, ki je prosilo za imuniteto
pred globami, predhodno opredelilo dejstva, upoštevna za njegovo prošnjo, in priče, ki bi se lahko izrazile o njihovi vsebini,
ter skupaj z njimi preučilo obseg njihovega poznavanja dejstev.
Poleg tega ni mogoče šteti, da zadevna pričanja ne bi mogla imeti škodljivih posledic za družbo ABB. Ker so sestanki potekali
pred pošiljanjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, namreč niti družba ABB niti njeni zaposleni in nekdanji zaposleni
niso mogli biti prepričani o obsegu in natančni vsebini očitkov družbi ABB.
Nasprotno pa tožeče stranke upravičeno trdijo, da se ne zdi, da bi bila zadevna pričanja plod temeljitega razmisleka in da
po dodatnem premisleku in preverjanjih niso bila spremenjena. Pričanja so bila namreč ustna in ni nobenega sledu o tem, da
bi Komisija pred tem pričam postavila pisna vprašanja, niti da so izjave o skupnem dogovoru in o ovirah za vstop na trg EGP
njihovi avtorji pozneje preučili in spremenili.
Prav tako ni očitno, da bi priče nastopile kot uradni predstavniki družbe ABB. Zdi se najprej, da so tako vlogo namreč večinoma
imeli zunanji svetovalci družbe ABB, ki so podali izjave, preučene v točkah od 102 do 114 zgoraj. Dalje, kot je bilo opozorjeno
v točki 131 zgoraj, g. M. ob pričanju
a priori
ni bilo več treba ravnati v interesu nekdanjega delodajalca, prav tako pa nič ne kaže na to, da se je ta ali katera druga
priča sistematično pripravila na razgovor, tako da bi se posvetovala z drugimi zaposlenimi v družbi ABB in se seznanila z
dokumenti, s katerimi je ta razpolagala. Nazadnje, vprašanja, ki jih je Komisija postavila na razgovorih, niso zadevala uradnega
stališča družbe ABB glede obravnavanih tem, temveč bolj to, kar so različne priče osebno vedele o zadevi.
Trditev tožečih strank, da zaslišane osebe pogosto niso bile neposredne priče zadevnih dogodkov, je treba zavrniti. Iz pričanj
je namreč razvidno, da so štiri priče osebno sodelovale pri dejavnostih kartela. Predvsem g. M. je bil eden od predstavnikov
družbe ABB v kartelu med letoma 1988 in 2002, torej skoraj ves čas njegovega delovanja, medtem ko je bila družba ABB ena od
glavnih akterjev. G. M. je bil torej neposredna in glavna priča okoliščin, ki jih je navedel.
Pri tem je treba priznati, da je g. M. v pričanju potrdil, da ni bil navzoč ob sklenitvi skupnega dogovora, do katerega je
po njegovih besedah prišlo pred podpisom sporazumov GQ in EQ. Tudi na vprašanje, ali je bil na sestankih, ki se jih je udeležil,
obravnavan skupni dogovor, je g. M. odgovoril, da ga ni bilo treba omeniti, saj je bil samoumeven. Vendar te okoliščine ne
vzbudijo dvoma o dokazni vrednosti pričanja g. M. Priča namreč čisto lahko dokaže trajajoč pojav, tudi če ni sodelovala pri
njegovem nastanku. Čeprav je g. M. izjavil, da na sestankih, ki se jih je udeležil, niso izrecno obravnavali vprašanja skupnega
dogovora, pa je iz njegovega pričanja razvidno, da je po njegovem mnenju to zato, ker so udeleženci v kartelu razumeli vsebino
navedenega dogovora, se z njo strinjali in jo izvajali, ne da bi bila potrebna izrecna razprava. Ker je bila zaveza japonskih
podjetij, na katero se sklicuje Komisija, v preprosti opustitvi ravnanja in ne v dejavnem ukrepanju, je to tudi čisto mogoče.
Tožeče stranke ne navajajo podrobnosti o domnevnih neskladnostih med različnimi pričanji. Tudi primerjava pričanj, tako med
seboj kot tudi z drugimi informacijami, ki jih je predložila družba ABB, ne razkrije neskladnosti, ki bi lahko vplivale na
verodostojnost izjav o obstoju skupnega dogovora. Edino razhajanje, ki je kakor koli pomembno, je povezano z obstojem poslovnega
interesa japonskih podjetij za prodor na evropski trg. Kot je navedeno v točkah od 156 do 158 spodaj, stališče nekaterih prič
glede tega vprašanja ne vpliva na njihove izjave o obstoju skupnega dogovora.
Glede domnevno pomanjkljivega pričanja g. M. je treba opozoriti, da ni presenetljivo, če se priča na sestanku ne more spomniti
vseh dokumentov v zvezi s kartelom. Še več, čeprav se g. M. na razgovoru ni izrecno skliceval na sporazum GE, je kljub temu
omenil dodelitev projektov GIS v EGP, ki je bila izvedena na podlagi sporazumov, sprejetih pred sporazumom GQ, katerega del
je bil med drugim sporazum GE.
Tudi dejstvo, da Komisija ni uporabila vseh informacij, ki jih vsebuje pričanje, ne pomeni, da je njegova dokazna vrednost
majhna. Čisto običajno je namreč, da so nekateri podatki brezpredmetni ali da nekatere okoliščine prepričljivejše potrjujejo
drugi dokazi.
Kar zadeva vsebino pričanj, so v nasprotju s trditvami tožečih strank izjave o trajanju kartela skladne med seboj in tudi
s trditvami Komisije.
G. M. je namreč jasno navedel, da se je pravilo o vzajemnem spoštovanju domačih trgov s strani skupin evropskih in japonskih
proizvajalcev uporabljalo že dolgo, celo pred sporazumom GQ.
Izjava g. M., da je mehanizem sporazuma GQ prenehal obstajati leta 2002, še ne pomeni, da je prenehal tudi skupni dogovor.
Po eni strani se je v tem obdobju način delovanja kartela nekoliko spremenil, zlasti ker sta družba Siemens in podjetje Hitachi
znova začela sodelovati pri navedenem kartelu, zato je g. M. lahko domneval, da se je sporazum GQ, podpisan leta 1988 in nato
spremenjen, nehal izvajati. To ne vpliva na dejstvo, da so metode delovanja, ki so se izvajale od julija 2002, lahko temeljile
tudi na skupnem ali podobnem dogovoru. Priče družbe ABB, razen g. M., izrecno potrjujejo, da je bilo v obravnavanem primeru
tako, saj je iz njihovih izjav razvidno, da je skupni dogovor med evropskimi in japonskimi proizvajalci glede spoštovanja
domačih trgov obstajal v obdobju, ko so bile vpletene v delovanje kartela, to je od julija 2002 do leta 2004.
Po drugi strani se je g. M. junija 2002 predčasno upokojil, potem ko je njegov novi nadrejeni odkril tajne dejavnosti. To
pojasni, zakaj g. M. ni bil podrobno seznanjen z metodami delovanja kartela, ki so se uporabljale od julija 2002.
Prav tako ni mogoče trditi, da so sklicevanja prič na skupni dogovor nejasna in nespontana. Vsaka od prič je namreč s svojimi
besedami omenila obstoj posebnega položaja v zvezi z evropskim in japonskim trgom, kar ustreza skupnemu dogovoru, na katerega
se sklicuje Komisija.
V nasprotju s trditvijo tožečih strank je g. Wi. izjavil, da je bila odsotnost japonskih podjetij z evropskega trga posledica
sistema zaščite japonskega in evropskega trga, razlog za to pa je bilo dejstvo, da nobena od obeh skupin proizvajalcev ni
želela, da bi druga skupina posegla na njen domači trg. Čeprav se je predstavnik Komisije v nadaljevanju razgovora znova vrnil
k tej temi in pri tem dejansko uvedel pojem skupnega dogovora, pa je vseeno zgolj razjasnil zamisel, ki jo je sam od sebe
navedel g. Wi.
G. P. se je sam od sebe skliceval na skupni dogovor, v skladu s katerim japonska podjetja ne bodo sodelovala na evropskem
trgu, evropska podjetja pa ne bodo sodelovala na japonskem trgu. Tudi v tem primeru se je predstavnik Komisije v nadaljevanju
vrnil k temu vprašanju, vendar je samo preveril, ali je pravilno razumel predhodne spontane izjave.
V primeru g. V.-A. Komisija ni uvedla pojma skupnega dogovora, temveč je pričo samo vprašala, ali je seznanjena s kakršnim
koli dogovorom med evropskimi in japonskimi proizvajalci. G. V.-A. je v odgovor na to vprašanje navedel obstoj dogovora med
japonskimi in evropskimi proizvajalci, da evropska podjetja ne bodo „napadala“ japonskih podjetij na japonskem trgu in obratno.
G. V.-A. je še izjavil, da je sodeloval pri izrecni razpravi med evropskimi podjetji in predstavnikom japonskega podjetja
o spoštovanju tega dogovora, ki so jo spodbudili poskusi japonskih podjetij, da bi prodrla na evropski trg.
Poleg tega je g. V.-A. glede domnevne izključitve nekaterih ozemelj s področja uporabe svetovnega kartela po eni strani navedel,
da je bila Severna Amerika izključena iz posebnega razloga, in sicer zaradi nevarnosti sankcij, ki bi jih povzročilo razkritje
kartela. Po drugi strani je pojasnil, da je izključitev držav Zahodne Evrope pomenila, da evropski proizvajalci o zadevnih
projektih GIS niso razpravljali na sestankih, na katerih je bil navzoč, to je na sestankih svetovnega kartela, ki sta ga pred
tem urejala sporazuma GQ in EQ, temveč ob drugi priložnosti. Te izjave so popolnoma skladne z navedenimi sporazumi kot tudi
s trditvami Komisije.
Nazadnje, kar zadeva pričanje g. M., je ta izjavil, da je med japonskimi in evropskimi proizvajalci obstajal dogovor o vzajemni
zaščiti domačih trgov, predhoden sporazumu GQ, da je bil ta dogovor nujni pogoj za sklenitev sporazumov za druga območja in
da je upoštevanje pravil tega sporazuma pomenilo, da japonski proizvajalci ne bodo prodrli na domači trg evropskih proizvajalcev,
čeprav bi v tehničnem smislu to lahko storili. G. M. je v zvezi s tem še pojasnil mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote
ter dejstvo, da projekti GIS v matičnih državah niso bili predmet razprav med obema skupinama proizvajalcev in niso bili vračunani
v kvote, predvidene s sporazumom GQ.
Izjave g. M. tako potrjujejo obstoj skupnega dogovora, na katerega se sklicuje Komisija, in jih ni mogoče šteti za nejasne,
saj pojasnjujejo trajanje navedenega dogovora, njegovo vsebino in udeležence. Neobstoj pojasnil glede izvajanja tega dogovora
nikakor ni presenetljiv, saj se je bistvena zaveza strank nanašala na nedelovanje na nekaterih trgih. Poleg tega je g. M.
opisal del skupnega dogovora, ki je zahteval izvedbene ukrepe, in sicer mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote.
Kot pa je bilo opozorjeno v točki 135 zgoraj, g. M. ni bil prepričan o poslovnem interesu japonskih podjetij za prodor na
evropski trg. Z njim se je strinjal tudi g. P., ki je menil, da so japonski proizvajalci verjetno menili, da posel ne bi bil
poslovno upravičen. Po navedbah dveh drugih prič, g. Wi. in g. V.-A., je poslovni interes za tako ravnanje obstajal.
Vendar mnenje g. M. in g. P. ne vpliva na dejstvo, da so štiri priče izjavile, da so se japonska podjetja zavezala, da ne
bodo prodrla na trg EGP, čeprav so bila v tehničnem smislu to sposobna storiti, ne glede na morebiten neobstoj neposredne
poslovne upravičenosti take zaveze.
V zvezi s tem je treba še opozoriti, da v nasprotju s trditvami tožečih strank obstoj dogovora, kot je skupni dogovor, še
ne postane brezpredmeten zaradi morebitnega neobstoja poslovnega interesa japonskih proizvajalcev za prodor na trg EGP v danem
trenutku. S takim dogovorom se namreč lahko po eni strani odpravi preostalo tveganje za prihodnji prodor na zadevne trge v
primeru spremembe konkurenčnih razmer, s tem pa se obema skupinama proizvajalcev zagotovi dolgoročna varnost, saj utrdi njuna
privilegirana položaja. Po drugi strani je lahko podlaga za vzajemno zaupanje med obema skupinama. Po izjavah g. M. je bilo
tako zaupanje nujno za izvajanje kartela na svetovni ravni.
Skratka, izjave štirih zadevnih prič, in zlasti g. M., so, prvič, verodostojne, ker so jih podale neposredne priče dogodkov,
na katere se nanašajo, in ker iz okoliščin obravnavanega primera ne izhaja, da so imele te priče razloge za predložitev izkrivljenih
dokazov.
Dalje, vsa štiri pričanja so skladna med seboj in tudi glede na druge elemente, ki jih je predložila družba ABB v zvezi z
obstojem in bistveno vsebino skupnega dogovora. Priče so tako potrdile obstoj dogovora, s katerim so se japonska podjetja
zavezala, da ne bodo prodrla na evropski trg projektov GIS, evropska podjetja pa so se zavezala, da ne bodo prodrla na japonski
trg teh projektov. Vse štiri priče so tudi potrdile, da je bil prodor na evropski trg v tehničnem smislu mogoč ne glede na
obstoj nekaterih vstopnih ovir. Čeprav so se njihova stališča glede poslovnega interesa japonskih podjetij za prodor na evropski
trg razlikovala, pa je to dejstvo v obravnavanem primeru brezpredmetno glede na izjave o obstoju skupnega dogovora, kot je
bilo navedeno v točkah od 156 do 158 zgoraj.
Nazadnje, vsa štiri pričanja dajejo natančno in popolno sliko skupnega dogovora glede na različno stopnjo poznavanja dejstev
posameznih prič. Predvsem g. M. je med pričanjem podrobno opisal vsebino navedenega dogovora, njegov namen in delovanje.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da pričanja zaposlenih in nekdanjega zaposlenega v družbi ABB kažejo na obstoj
skupnega dogovora in imajo veliko dokazno moč.
Informacije, ki jih je predložila družba Fuji
–       Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da odgovor družbe Fuji na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni dovolj natančen in podroben
dokaz za potrditev informacij, ki jih je navedla družba ABB, in posledično tudi teze Komisije o obstoju skupnega dogovora.
Prvič, družba Fuji naj ne bi pojasnila, kako je izvedela za obstoj skupnega dogovora, niti naj ne bi navedla, kdaj je bil
sklenjen, v kakšni obliki, kdo je pri njem sodeloval in ali se je izvajal.
Drugič, družba Fuji naj ne bi potrdila vzajemne narave skupnega dogovora, navedla pa naj bi ovire za vstop na evropski trg
projektov GIS, s katerimi se je srečevala, ter tako postavila pod vprašaj koristnost navedenega dogovora. Pri tem po navedbah
tožečih strank o vzajemni naravi skupnega dogovora ni mogoče sklepati na podlagi dejstva, da japonski proizvajalci nimajo
nikakršnega interesa, da bi se strinjali z enostranskim dogovorom. Trdijo, da japonski proizvajalci niso imeli interesa za
sklenitev kakršnega koli dogovora, saj je bil japonski trg za evropska podjetja nedostopen.
Tretjič, neskladnosti med pričanjem g. H. in drugimi pričanji zaposlenih in nekdanjih zaposlenih v družbi Fuji glede obstoja
skupnega dogovora ter tehničnih in poslovnih ovir za prodor na trg EGP naj bi na splošno vzbujale dvom o dokazni vrednosti
informacij, ki jih je navedla družba Fuji.
Četrtič, trditve družbe Fuji v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah naj ne bi bile združljive z njeno poznejšo
prošnjo za ugodno obravnavo.
Petič, tožeče stranke opozarjajo, da Komisija ni znižala globe družbe Fuji na podlagi obvestila o ugodni obravnavi, kar pomeni,
da informacije, ki jih je predložila družba Fuji, niso potrjevale obstoja skupnega dogovora.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
Družba Fuji je v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izjavila, da je bila seznanjena s skupnim dogovorom,
v skladu s katerim si japonski proizvajalci ne bodo prizadevali za prodor na evropski trg, pri čemer je pojasnila, da je bil
glavni razlog za odsotnost družbe Fuji s trga EGP ta, da ni bila resen in pomemben dobavitelj GIS v Evropi.
Prvič, treba je priznati, da je ta izjava precej nejasna, saj družba Fuji zgolj navaja zavezo japonskih proizvajalcev, da
ne bodo prodrli na evropski trg. Vendar je družba Fuji s tem potrdila bistveni element, razviden iz dokazov, ki jih je predložila
družba ABB, in ki ga Komisija očita japonskim proizvajalcem. Zadevna izjava torej v obravnavanem primeru ni brezpredmetna.
To še toliko bolj drži, ker je omejeno védenje družbe Fuji mogoče razložiti z njeno drugotno vlogo v kartelu in predvsem z
dejstvom, da je bila družba Fuji, kot izhaja iz točke 150 obrazložitve izpodbijane odločbe, edina japonska družba, ki ni bila
v odboru skupine japonskih proizvajalcev, ki je bil med drugim pristojen za dogovarjanje med obema skupinama proizvajalcev
v okviru sporazuma GQ.
Drugič, dejstvo, da družba Fuji ni potrdila vzajemne narave skupnega dogovora, je v obravnavanem primeru brezpredmetno. Kot
je bilo ugotovljeno v točki 76 zgoraj, se namreč obstoj zaveze evropskih proizvajalcev, da ne bodo prodrli na japonski trg
projektov GIS, lahko šteje za posredni dokaz sodelovanja japonskih podjetij pri kršitvi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP,
vendar v teh okoliščinah ni nujni element.
Poleg tega je res, da se je družba Fuji v svoji izjavi sklicevala na obstoj tehničnih in poslovnih ovir za vstop na trg EGP.
Vendar te ovire niso bile navedene kot edini razlog za odsotnost družbe Fuji z navedenega trga, temveč zgolj kot glavni razlog.
Poleg tega se je družba Fuji ob navedbi različnih zadevnih ovir sklicevala na svoj majhen svetovni tržni delež, zaradi katerega
je bila v neugodnem položaju glede na svoje večje konkurente, tako evropske kot tudi japonske. Zato se ne zdi, da bi se lahko
njena argumentacija v zvezi s tem prenesla na trditve drugih japonskih proizvajalcev.
Opozoriti je treba še, da je bilo v točkah 110 in 158 zgoraj ugotovljeno, da obstoj ovir za vstop na trg EGP in morebitna
posledica tega, in sicer domnevni neobstoj poslovnega interesa japonskih proizvajalcev za prodor na trg EGP, še ne pomeni,
da postane dogovor, kot je skupni dogovor, brezpredmeten.
Tretjič, ni sporno, da Komisija pisnega pričanja g. H. ni vključila med dokaze, na katere se je nameravala opreti po tem,
ko je poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Zato tega pričanja ni mogoče šteti za obremenilni dokaz.
Glede vrednosti pričanja g. H. kot razbremenilnega dokaza je treba ugotoviti, da ni mogoče opaziti nobenega bistvenega neskladja
med tem pričanjem in drugimi pričanji zaposlenih in nekdanjih zaposlenih v družbi Fuji. Predvsem niti drugi zaposleni v družbi
Fuji niti njeni nekdanji zaposleni niso izpodbijali obstoja skupnega dogovora, saj so priče o tem preprosto molčale. G. H.
tudi ni izpodbijal obstoja tehničnih in poslovnih ovir za prodor japonskih podjetij na trg EGP.
Četrtič, tožeče stranke ne pojasnijo domnevnih neskladnosti med izjavo družbe Fuji v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o
možnih kršitvah in njeno prošnjo za ugodno obravnavo. Njihovo trditev je zato treba zavrniti.
V preostalem je treba ugotoviti, da lahko Komisija na podlagi točke 21 obvestila o ugodni obravnavi odobri znižanje globe,
če imajo zadevni dokazi precejšnjo dokazno vrednost v primerjavi z dokazi, ki jih Komisija že ima.
Zato se lahko podjetje, ki želi doseči znižanje globe, v prošnji za ugodno obravnavo, predloženi po posredovanju odgovora
na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, upravičeno osredotoči na dejstva, ki po njegovem mnenju dotlej niso bila pravno
zadostno dokazana, da jim s tem doda pomembno dodano vrednost. To je lahko razlog, da zadevno podjetje izpusti dejstva, za
katera meni, da so bila brez vsakega dvoma dokazana v predhodno predloženih dokazilih.
Petič, glede na besedilo točke 21 obvestila o ugodni obravnavi ni mogoče izključiti, da predložitev dokazov, ki imajo določeno
dokazno vrednost, vendar se nanašajo na dejstva, ki so bila dokazana že z drugimi dokazi, ne pripelje do znižanja.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da izjava družbe Fuji v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
potrjuje izjave družbe ABB in pričanja, ki so jih zaposleni in nekdanji zaposleni v tej družbi predložili o obstoju skupnega
dogovora. Vendar je glede na njeno nejasno in splošno naravo njena dokazna vrednost omejena.
Predlog družbe Alstom, predložen 10. julija 2002
–       Trditve strank
Tožeče stranke nasprotujejo temu, kako je Komisija razlagala predlog, ki ga je družba Alstom podala na sestanku strank kartela
z dne 10. julija 2002 in ki ga je predstavnik podjetja Hitachi zavrnil na naslednjem sestanku 15. julija 2002. Po njihovem
mnenju namen zadevnega predloga ni bila posodobitev skupnega dogovora z njegovo razširitvijo na države Srednje in Vzhodne
Evrope glede na njihovo morebitno pridružitev Uniji, kot trdi Komisija v točkah 127 in 128 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Šlo naj bi za poskus družbe Alstom, da v okviru razvoja metod delovanja kartela uvede dogovor, ki dotlej še ni obstajal in
s katerim bi se vsaka od obeh skupin proizvajalcev obvezala k spoštovanju tradicionalnega trga druge skupine. Vendar naj bi
japonska podjetja ta dogovor zavrnila, evropska podjetja pa tega vprašanja niso več postavila.
Tožeče stranke v zvezi s tem še opozarjajo, da trditev Komisije ni združljiva niti z njeno trditvijo, da je o skupnem dogovoru
mogoče sklepati iz Priloge 2 k sporazumu GQ, niti s pričanjem g. M., ki je izjavil, da je „ureditev iz sporazuma GQ“ prenehala
junija 2002.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
Iz točke 127 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je družba Alstom na sestanku z dne 10. julija 2002, na katerem se
je razpravljalo o razvoju metod delovanja kartela, potem ko sta se družba Siemens in podjetje Hitachi znova pridružila temu
kartelu, predlagala, da bi morali evropski proizvajalci ostati v Evropi, japonski proizvajalci pa bi morali ostati na Japonskem
in si ne bi smeli prizadevati za prodor na evropski trg. V tej točki obrazložitve je še pojasnjeno, da je na naslednjem sestanku
z dne 15. julija 2002 predstavnik podjetja Hitachi navedel, da to podjetje ta predlog zavrača, da so se evropski proizvajalci
odzvali z izjavo, da je Evropa, vključno s Srednjo in Vzhodno Evropo, njihov trg in da nameravajo ohraniti cene, ki veljajo
v Zahodni Evropi, in še napovedali, da se bo o tem znova razpravljalo, čeprav se to ni zgodilo.
Priznati je treba, da iz tega povzetka sestankov z dne 10. in 15. julija 2002, ki temelji na informacijah, ki so jih predložile
tožeče stranke, na prvi pogled izhaja, da je družba Alstom dejansko predlagala sklenitev novega dogovora, ki ga je podjetje
Hitachi zavrnilo in o katerem se pozneje ni več razpravljalo, kar bi pomenilo, da vsaj od julija 2002 ni obstajal noben dogovor
o ravnanju japonskih proizvajalcev na trgu EGP.
Vendar pa povzetek sestanka z dne 15. julija 2002 po eni strani razkriva, da podjetje Hitachi ni zavrnilo same zamisli o razdelitvi
trgov, temveč samo konkretni predlog družbe Alstom. Po drugi strani je v povzetku navedeno, da je podjetje Hitachi opozorilo,
da zahteve evropskih proizvajalcev vključujejo Srednjo in Vzhodno Evropo, kar kaže, da je bilo njegovo nasprotovanje povezano
s tem posebnim vidikom in ne z razmerami v Zahodni Evropi.
Opozoriti je treba še, da razlaga tožečih strank ni združljiva z njihovo utemeljitvijo konkurenčnih razmer na trgu EGP. Ob
predpostavki, da se japonski proizvajalci – kot trdijo tožeče stranke – zaradi nepremagljivih vstopnih ovir niso šteli za
resne konkurente na trgu EGP, bi bil dogovor o tem trgu dejansko nekoristen. V tem primeru evropski proizvajalci, ki bi se
glede na svoj privilegiran položaj v Evropi tega dejstva zavedali, ne bi imeli nobenega razloga, da bi predlagali tak dogovor.
Vendar je iz povzetka, ki so ga predložile tožeče stranke, razvidno, da se je predlog družbe Alstom dejansko nanašal na trg
EGP ter na trg Srednje in Vzhodne Evrope.
V teh okoliščinah je treba sprejeti razlago iz točk 127 in 128 obrazložitve izpodbijane odločbe, da je družba Alstom predlagala
razširitev skupnega dogovora na države Srednje in Vzhodne Evrope, in ne razlago, ki jo zagovarjajo tožeče stranke.
Druge trditve tožečih strank ne morejo vplivati na to ugotovitev. Po eni strani je bil predlog družbe Alstom podan v času,
ko so se zaradi ponovne pridružitve družbe Siemens in podjetja Hitachi kartelu metode delovanja tega kartela spremenile. Razlaga
Komisije, da je treba med te spremembe vključiti razširitev skupnega dogovora onkraj meja, ki so bile prej določene s sporazumom
GQ, ni v ničemer protislovna.
Po drugi strani, kot je bilo opozorjeno v točki 147 zgoraj, izjava g. M., da se je „ureditev iz sporazuma GQ“ prenehala izvajati
junija 2002, ne pomeni, da je prenehal obstajati tudi skupni dogovor ali da obsega tega dogovora pozneje ni bilo mogoče razširiti
še na Srednjo in Vzhodno Evropo. Poleg tega je g. M. junija 2002 prenehal sodelovati pri dejavnostih kartela, zato načeloma
nima neposrednih izkušenj z njegovim poznejšim delovanjem.
Skratka, treba je ugotoviti, da je družba Alstom na sestanku z dne 10. julija 2002 predlagala, da se skupni dogovor, na katerega
se sklicuje Komisija, razširi na države Srednje in Vzhodne Evrope. To dokazuje, da je v času sestanka navedeni dogovor obstajal.
Poleg tega glede na razlago predloga družbe Alstom dejstvo, da je podjetje Hitachi ta predlog zavrnilo, ne pomeni, da je zavrnilo
skupni dogovor kot tak, temveč samo njegovo razširitev. To torej ne dokazuje, da je skupni dogovor prenehal veljati julija 2002.
Stališče drugih naslovnikov obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah
–       Trditve strank
Tožeče stranke, prvič, opozarjajo, da je obstoj skupnega dogovora izpodbijalo pet japonskih družb, in sicer Hitachi, JAEPS,
Toshiba, Melco in TM T & D.
Drugič, trdijo, da je Komisija narobe razlagala stališče družbe VA TECH, ko je trdila, da ta družba ni izpodbijala obstoja
skupnega dogovora. Skupni dogovor naj bi zanikala tudi družba Siemens, ki naj bi predložila tudi pričanje enega od svojih
zaposlenih, g. T., ki je bil tesno povezan z delovanjem kartela. Komisija naj teh informacij ne bi upoštevala, medtem ko naj
bi se precej oprla na pričanja zaposlenih in nekdanjega zaposlenega v družbi ABB. Poleg tega naj bi bila dokazna vrednost
informacij, ki jih je predložila družba Siemens, še toliko večja, ker naj bi bila njena prošnja za ugodno obravnavo zavrnjena
zaradi izpodbijanja dejstev, ki jih je navedla Komisija.
Poleg tega po navedbah tožečih strank evropska podjetja na splošno niso imela interesa za izpodbijanje izjav o skupnem dogovoru,
ker ta ni bil upošteven za očitke, ki jih je zoper njih navedla Komisija. Nasprotno, ta podjetja bi verjetno imela korist,
če bi Komisija ugotovila, da obstaja skupni dogovor, saj naj bi ta okoliščina deloma zmanjšala težo njihovih protikonkurenčnih
ravnanj. Poleg tega – kot ponazarja primer družbe Siemens – naj bi bilo neizpodbijanje dejstev, ki jih je navedla Komisija,
pomembno za usodo prošenj evropskih podjetij za ugodno obravnavo.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej, iz vsebine spisa je razvidno, da je družba VA TECH izrecno izpodbijala obstoj skupnega dogovora, kot trdijo tožeče
stranke.
Vendar Komisija ni storila napake, ko je menila, da je treba izjavam in pričanjem družbe ABB, izjavam družbe Fuji o obstoju
skupnega dogovora ter izjavam tožečih strank glede obveščanja in vračunavanja v kvote pripisati večjo dokazno vrednost kot
izpodbijanju obstoja skupnega dogovora s strani družb Hitachi, JAEPS, Toshiba, Melco, TM T & D, Siemens in VA TECH.
V nasprotju s prvo skupino dokaznih sredstev namreč zadevna izpodbijanja niso v nasprotju z interesi zadevnih podjetij, saj
je njihov namen zanikati obstoj kakršne koli kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP. Enako velja tudi za pričanje g. T.,
v katerem je ta zgolj opisal nastanek sporazuma GQ, izpodbijal obstoj skupnega dogovora ter navedel ovire za vstop na trg
EGP in japonski trg. Predvsem kar zadeva skupni dogovor, pričanje g. T. ne prinaša ničesar novega v primerjavi s tem, na kar
so opozorili naslovniki obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Poleg tega ni mogoče šteti, da evropska podjetja, vključno z družbo Siemens, niso imela interesa za izpodbijanje obstoja skupnega
dogovora, saj ga je Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah razlagala kot tajni sporazum med evropskimi in japonskimi
proizvajalci o trgu EGP, zato se je štel za kršitev člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP. Taka ugotovitev je vsaj potencialno
škodovala interesom evropskih proizvajalcev, če drugih očitkov, ki jih je zoper njih navedla Komisija, ne bi bilo mogoče pravno
zadostno dokazati.
Komisija še trdi, da ni sklepala o obstoju skupnega dogovora na podlagi stališča evropskih podjetij, temveč ga je samo ugotovila.
Čeprav tako razlago potrjuje besedilo točke 125 obrazložitve izpodbijane odločbe, v kateri ni stališču družb Alstom, Areva
in VA TECH priznana nikakršna potrditvena vrednost, v nasprotju z izjavami družbe Fuji, ki potrjujejo obstoj skupnega dogovora,
je postavljena pod vprašaj v točki 255 obrazložitve izpodbijane odločbe, v kateri Komisija navaja, da so nekateri evropski
proizvajalci implicitno priznali obstoj skupnega dogovora.
Kakor koli že, nevtralnega stališča družb Alstom in Areva ni mogoče razlagati kot dokaz o obstoju skupnega dogovora. Ker dokazno
breme v okviru postopka na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP nosi Komisija, to, da eno od podjetij ne izpodbija
nekega dejstva, ne dokazuje zadevnega dejstva.
Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da na podlagi dejstev, ki so jih izpostavile tožeče stranke, ni mogoče sprejeti sklepov
o obstoju skupnega dogovora.
Mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote
–       Trditve strank
Tožeče stranke najprej trdijo, da je bil namen mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote umetno znižati kvoto evropskih
proizvajalcev za projekte GIS zunaj EGP, in sicer zaradi razmeroma močnega konkurenčnega položaja japonskih podjetij na trgih,
kot sta Azija in Srednji vzhod, na katere se je svetovni kartel v prvi vrsti nanašal. Vračunavanje v kvote naj bi bilo namreč
alternativna rešitev, ki so jo evropski proizvajalci predlagali namesto pavšalnega znižanja njihove skupne kvote.
Tožeče stranke še trdijo, da ni elementov, ki bi kazali na to, da je bilo obveščanje obvezno, sistematično ali redno, da je
bilo izvedeno pred dodelitvijo zadevnih projektov in da se je nadaljevalo tudi po letu 1999.
Po navedbah tožečih strank mehanizem vračunavanja v kvote, ki je temeljil na obveščanju po lastni presoji, ne pa na sistematičnem
in obveznem obveščanju, japonskim proizvajalcem ni mogel dati zaščite ali nadomestila. Teorija skupnega dogovora, kot jo zagovarja
Komisija, naj se torej v obravnavanem primeru ne bi ujemala z dejstvi.
Med različnimi informacijami, ki jih je izpostavila Komisija, naj bi bila navedba v sporazumu EQ, da so se japonskim proizvajalcem
pošiljale informacije o projektih GIS v EGP, brezpredmetna, saj japonski proizvajalci niso bili seznanjeni z vsebino navedenega
sporazuma. Poleg tega naj bi se glede na navedbe v sporazumu EQ informacije o projektih GIS v EGP pošiljale po dodelitvi teh
projektov in po lastni presoji.
Tožeče stranke še trdijo, da se izjava iz njihove prošnje za ugodno obravnavo, da je družba Siemens redno pošiljala preglednice
s prikazom dela projektov GIS, dodeljenih različnim udeležencem v kartelu, jasno in izključno nanaša samo na projekte GIS
zunaj EGP.
Poleg tega tožeče stranke zatrjujejo tudi, da se izjava iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki temelji
na pričanju g. Wa., da so evropski dobavitelji japonskim dobaviteljem sporočali podrobnosti o projektih GIS v EGP zaradi vračunavanja
v kvote, nanaša na občasno obveščanje in ne na obvezno in sistematično obveščanje skozi celotno obdobje trajanja kartela.
Tožeče stranke dodajajo, da niso bile seznanjene z natančno razdelitvijo, ampak samo z rezultati dodelitev, ter da so bili
posredovani podatki povzemalni in torej ne zaupni, kar pomeni, da njihovo posredovanje ni moglo vplivati na morebitno konkurenco
med evropskimi in japonskimi proizvajalci. Poleg tega naj bi se v vsakem primeru vsakršno obveščanje končalo leta 1999.
Komisija naj bi prav tako narobe razlagala izjave družbe Fuji glede posredovanja informacij o projektih GIS v EGP. Družba
Fuji naj bi namreč izrecno izpodbijala sistematično naravo obveščanja in naj bi navedla, da ni bila seznanjena z mehanizmom
razdeljevanja navedenih projektov.
Nazadnje, družba ABB naj v izjavi z dne 3. februarja 2005 glede obveščanja ne bi navedla, ali je bil zadevni mehanizem obvezen
in reden, niti naj ne bi pojasnila njegovega trajanja ali morebitnih učinkov na skupnem trgu. Nasprotno pa naj bi potrdila,
da so se japonskim proizvajalcem sporočali samo rezultati dodelitve evropskih projektov.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba zavrniti alternativno razlago mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, ki jo predlagajo tožeče stranke.
Niso namreč opredelile dokazov, ki bi potrdili njihove trditve, da so, prvič, japonski proizvajalci zahtevali spremembo kvot,
določenih v sporazumu GQ, dalje, da so evropski proizvajalci tako spremembo zavrnili in, nazadnje, da je bil postopek obveščanja
in vračunavanja nekaterih projektov GIS v EGP v kvote predlagan in sprejet kot izvedljiva alternativa. Vsekakor bi bil naključni
mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote, kot ga navajajo tožeče stranke, precej bolj zapleten kot preprosta prilagoditev
kvote, pri čemer ne bi zagotavljal prednosti v primerjavi z navedeno rešitvijo.
Glede različnih dokazov o obveščanju in vračunavanju v kvote iz točke 4 dela „E (E-Members)“ Priloge 2 k sporazumu EQ izhaja,
da so „o obveščanju skupine japonskih proizvajalcev o evropskih projektih odločali evropski udeleženci“.
Kot je bilo ugotovljeno v točki 87 zgoraj, se je ta določba nanašala na morebitno posredovanje informacij pred razdelitvijo
zadevnih projektov GIS. Nasprotno pa se ni nanašala na spremljanje že dodeljenih projektov. Čeprav vsebina navedene določbe
kaže, da so se japonski proizvajalci šteli za resne konkurente pri izvedbi nekaterih projektov GIS v EGP, pa ukrepi, ki jih
določa, posledično niso del mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, kot zatrjuje Komisija. Priloga 2 k sporazumu EQ
zato ni upoštevna kot dokaz tega mehanizma.
Glede podatkov, ki jih je predložila družba ABB, je treba navesti, da je g. M. med pričanjem izrecno potrdil obstoj mehanizma
obveščanja in vračunavanja v kvote. Izjavil je tudi, da se ta mehanizem ni nanašal na projekte GIS v matičnih državah, to
je na Japonskem in v določenih evropskih državah.
Obstoj mehanizma, s katerim se je vrednost projektov GIS v EGP upoštevala v svetovni kvoti, določeni s sporazumom GQ, je bil
potrjen tudi v odgovorih družbe ABB na vprašanja Komisije, predloženih 3. februarja 2005. Družba ABB je namreč zatrdila, da
so se pri dodeljevanju projektov zunaj Unije upoštevali rezultati razdelitve projektov v Uniji.
Glede podatkov, ki so jih predložile tožeče stranke, je treba ugotoviti, da se izjava iz točke 2.10 prošnje tožečih strank
za ugodno obravnavo, da je družba Siemens redno pošiljala preglednice s prikazom dela projektov GIS, ki so bili dodeljeni
različnim članom kartela, glede na sobesedilo stavkov, navedenih neposredno pred to izjavo, nanaša na projekte zunaj EGP.
Ta izjava zato ni upoštevna kot dokaz o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v kvote, kot ga navaja Komisija in ki naj bi
se nanašal na projekte GIS v EGP.
Nasprotno pa so tožeče stranke v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izjavile, da so evropski proizvajalci,
preden je podjetje Hitachi leta 1999 prekinilo udeležbo v kartelu, japonskim proizvajalcem pošiljali podrobne podatke o projektih
GIS, ki jih bodo izvedli v Evropi, da bi se lahko ti projekti upoštevali pri določitvi kvote za projekte GIS zunaj EGP, ki
so bili obema skupinama proizvajalcem dodeljeni na podlagi sporazuma GQ.
Ta izjava izrecno potrjuje obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, na katerega se sklicuje Komisija, do leta 1999.
Poleg tega je njena dokazna vrednost visoka iz dveh razlogov. Prvič, navedena izjava je v nasprotju z interesi tožečih strank,
ker implicira obstoj povezave med tajnimi dejavnostmi v EGP in japonskimi proizvajalci in zato pomeni obremenilni dokaz. Drugič,
iz zadevnega odlomka odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah je razvidno, da se tožeče stranke niso zavedale
sklepov, ki bi se lahko izpeljali iz te izjave.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da so tožeče stranke Komisiji predložile dodaten odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih
kršitvah. Vendar v tem dokumentu samo izpodbijajo razlago Komisije glede izjav o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v kvote,
ki so jih navedle v prvem odgovoru, zlasti kar zadeva upoštevnost navedenih izjav kot dokaza o skupnem dogovoru in obstoju
enotne kršitve, ki je vključevala navedeni sporazum in tudi sporazum GQ. Tožeče stranke pa se niso izrekle o sami vsebini
zadevnih izjav.
Družba Fuji je v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izjavila, da se informacije o razdelitvi projektov
GIS v evropskih državah, ki ne spadajo na področje uporabe sporazuma GQ, niso sistematično posredovale japonskim proizvajalcem
in da zato družba Fuji ni bila seznanjena z delovanjem sporazuma EQ.
Drugotna vloga družbe Fuji v kartelu, na katero je opozorjeno v točki 171 zgoraj, bi lahko pojasnila, zakaj družba Fuji ni
bila udeležena pri vseh izmenjavah informacij s strani skupine evropskih proizvajalcev. Zato je mogoče podvomiti tudi v zanesljivost
izjav družbe Fuji o tem vprašanju v primerjavi z zanesljivostjo informacij, ki sta jih predložili družbi ABB in Hitachi, ki
sta bili članici odbora svojih skupin in sta bili zato tesneje vključeni v podrobno delovanje zatrjevanega kartela.
V nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke, iz splošne presoje zgoraj analiziranih elementov ne izhaja, da se je mehanizem
obveščanja in vračunavanja v kvote izvajal občasno in po lastni presoji. Čeprav v izjavah družbe ABB in tožečih strank ter
v pričanju g. M. to vprašanje ni izrecno obravnavano, je namreč iz formulacij v zadevnih dokumentih jasno razvidno, da se
je obveščanje izvajalo redno in je veljalo za vse udeležence in vse zadevne projekte. Kot je bilo pojasnjeno v prejšnji točki,
so izjave družbe Fuji v zvezi s tem manj zanesljive od informacij, ki so jih predložile družba ABB in tožeče stranke. Poleg
tega je bilo že v točki 215 zgoraj opozorjeno, da se Priloga 2 k sporazumu EQ ne nanaša na obveščanje in vračunavanje v kvote,
kot zatrjuje Komisija, zato v zvezi s tem ni upoštevna.
Kar zadeva obdobje izvajanja mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, se izjave družbe ABB z dne 3. februarja 2005 ne
nanašajo na točno določeno obdobje, zato jih je
a priori
mogoče razlagati, kot da zadevajo celotno kršitev. Izjave g. M. se nanašajo na obdobje, v katerem je sodeloval pri dejavnostih
kartela, in sicer od leta 1988 do junija 2002. Ker pa je bilo v točkah 68 in 129 zgoraj opozorjeno, da je treba informacije,
ki jih je predložila družba ABB, potrditi z drugimi dokazi in da taka potrditev ne more izhajati iz pričanja g. M., je treba
navesti, da se izjave tožečih strank v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah nanašajo na obdobje pred prekinitvijo
udeležbe družbe Hitachi v kartelu leta 1999. Zato je treba šteti, da je bil obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v
kvote za to obdobje dokazan.
V zvezi z upoštevnostjo mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote kot dokaz skupnega dogovora je treba šteti, da je ta
mehanizem resen znak, da so evropski proizvajalci japonske proizvajalce šteli za potencialno resne konkurente na trgu EGP.
Ob predpostavki, da evropski trg za japonske proizvajalce dejansko ni bil dostopen zaradi obstoja vstopnih ovir, evropski
proizvajalci namreč ne bi imeli razloga za posredovanje rezultatov dodelitve nekaterih projektov GIS v EGP in še toliko manj
za vračunavanje teh projektov v skupno „evropsko“ kvoto, določeno s sporazumom GQ, saj bi s takim vračunavanjem izgubili del
projektov GIS na območjih, na katera se nanaša sporazum GQ. Zato obstoj takega mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote
pomeni, da bi japonska podjetja lahko prodrla na evropski trg. Če tega niso storila, je to zato, ker so se v zameno za večji
del projektov GIS zunaj EGP zavezala, da tega ne bodo storila. Zadevni mehanizem torej pomeni vez med tajnimi dejavnostmi
v EGP in japonskimi proizvajalci ter je kot tak posreden dokaz obstoja skupnega dogovora.
Vprašanje, ali je mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote vplival na trg EGP, je torej v obravnavanem primeru brezpredmetno.
Kot je bilo opozorjeno v točki 76 zgoraj, namreč očitek Komisije tožečim strankam v izpodbijani odločbi temelji na zavezi
japonskih podjetij, da ne bodo prodrla na trg EGP, katere posredni dokaz je obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v
kvote. Po drugi strani iz izpodbijane odločbe ni razvidno, da bi se po mnenju Komisije ta mehanizem štel za samostojno kršitev
člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP.
Prav tako ni treba dokazati, prvič, da se mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote ni nanašal na projekte GIS v evropskih
matičnih državah, in, drugič, da se je Japonska štela za matično državo, da bi se lahko navedeni mehanizem na podlagi razlogovanja
v točki 226 zgoraj štel za upoštevni dokaz obstoja skupnega dogovora. Morebiten neobstoj potrditve pričanja g. M. v zvezi
s tem zato nima posledic.
Poleg tega, ker trditve Komisije o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v kvote ne temeljijo niti na zaupni naravi posredovanih
podatkov niti na dejstvu, da so bili ti podatki poslani pred dodelitvijo zadevnih projektov GIS, so te okoliščine v obravnavanem
primeru prav tako brezpredmetne.
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da je bil obstoj rednega obveščanja skupine japonskih proizvajalcev
o nekaterih projektih GIS v EGP po njihovi dodelitvi in vračunavanju teh projektov v skupno „evropsko“ kvoto, določeno s sporazumom
GQ, za obdobje od leta 1988 do prekinitve udeležbe družbe Hitachi v kartelu leta 1999 dokazan z izjavami družbe ABB in tožečih
strank ter s pričanjem g. M. Poleg tega se zadevni mehanizem šteje za posredni dokaz obstoja skupnega dogovora, kot ga navaja
Komisija.
Dodeljevanje projektov GIS v EGP
–       Trditve strank
Tožeče stranke opozarjajo, da so projekte GIS v EGP razdeljevali evropski udeleženci v kartelu na sestankih, ki so bili ločeni
od sestankov v okviru sporazuma GQ, brez sodelovanja japonskih podjetij.
V teh okoliščinah naj seznami projektov, ki jih je predložila družba ABB, ne bi bili sprejemljiv dokaz, da so se informacije
o zadevnih projektih GIS pošiljale japonskim proizvajalcem in skupaj z njimi preučile pred dodelitvijo navedenih projektov.
Enaka ugotovitev po mnenju tožečih strank velja za trditev, da so japonska podjetja nameravala predložiti ponudbe za projekte
GIS v EGP ter tako povzročila trenja v kartelu. Izjave prič družbe ABB naj bi bile namreč v zvezi s tem nenatančne oziroma
neupoštevne v obravnavanem primeru.
Prav tako naj bi ne glede na domnevni interes družbe Melco za projekt GIS v Španiji samo evropski proizvajalci razpravljali
o 11 projektih GIS v EGP, ki so navedeni v izpodbijani odločbi. Mogoče naj bi bilo, da je družba Melco prejela informacije
o zadevnem projektu iz drugih virov, in ne iz seznamov projektov ali od evropskih dobaviteljev.
Poleg tega naj ne bi bilo dokazano, da so japonska podjetja sodelovala pri določanju cen za projekte GIS v EGP, ki jih ni
bilo mogoče dodeliti danemu dobavitelju, pri izvajanju določbe sporazuma GQ o odpovedi licenčnih pogodb, sklenjenih s tretjimi
osebami na ozemlju EGP, ali pri izmenjavah občutljivih informacij o evropskem trgu projektov GIS.
Poleg tega naj bi bili predhodni sporazumi med evropskimi dobavitelji o dodelitvi projektov GIS v EGP, zlasti sporazum GE,
dokazi, ki vzbudijo dvom o obstoju skupnega dogovora. Po navedbah tožečih strank je v sporazumu GE opisan zapleten kartel
med evropskimi proizvajalci, ki je obstajal pred podpisom sporazuma GQ in z njim ni bil povezan. Sporni kartel naj bi se tako
izvajal brez zaščite, ki naj bi jo nudil zatrjevani skupni dogovor. To dejstvo naj bi izpodbijalo navedbe Komisije v zvezi
s pomenom skupnega dogovora za tajne dejavnosti evropskih proizvajalcev v EGP.
–       Presoja Splošnega sodišča
Spis ne vsebuje dokumentov, ki bi kazali na to, da se je o projektih GIS v EGP razpravljalo na sestankih v okviru sporazuma
GQ, na katerih so sodelovali japonski udeleženci v kartelu.
Prav tako s seznamov projektov, ki jih je predložila družba ABB, ni razvidno, da bi se o projektih GIS v EGP razpravljalo
z japonskimi proizvajalci, razen zatrjevanega interesa družbe Melco za projekt „MSP via GC“ v Španiji. Ni mogoče izključiti,
da je navedeni interes družbe Melco za ta projekt posledica napake, in sicer glede na dolžino zadevnega seznama projektov
in dejstvo, da Komisija ni odkrila drugih primerov, v katerih bi japonski proizvajalec izrazil interes za projekt GIS v EGP.
Kakor koli že, vsebine zadevnega seznama projektov ne potrjujejo drugi dokazi, kar zadeva projekt „MSP via GC“, zato jih v
zvezi s tem ni mogoče upoštevati.
Poleg tega ugotovitev Komisije v točki 125 obrazložitve izpodbijane odločbe, da so japonski proizvajalci včasih hoteli odgovoriti
na evropske javne razpise, vendar so take želje na splošno opustili in o zadevnih projektih obvestili evropske proizvajalce,
temelji izključno na izjavah družbe ABB in na pričanjih njenih zaposlenih. Te trditve torej ni mogoče upoštevati, saj ni podprta
z drugimi dokazi.
Poleg tega Komisija tožečim strankam ne očita sodelovanja pri določanju najnižjih cen projektov GIS v EGP ali pri odpovedi
licenčnih pogodb, sklenjenih s tretjimi podjetji za EGP. Zato so trditve tožečih strank v zvezi s tem v obravnavanem primeru
brezpredmetne.
Kar zadeva izmenjavo občutljivih podatkov o projektih GIS v EGP, obveščanje, kot je bilo dokazano v obravnavanem primeru,
presega meje običajnega konkurenčnega ravnanja glede na njegovo trajanje in intenzivnost kot tudi glede na naravo poslanih
podatkov. Vendar ni dokazano, da je bil namen obveščanja, da se projekti GIS v EGP dodelijo japonskim proizvajalcem, ali da
so se dejansko poslani podatki uporabili za to.
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da ni bilo dokazano, da so japonska podjetja sodelovala pri dodeljevanju
projektov GIS v EGP.
Glede evropskih sporazumov, sklenjenih pred sporazumom GQ, je treba ugotoviti, da razen glede sporazuma GE trditve tožečih
strank niso dovolj natančne ali utemeljene. Zato jih je treba zavrniti.
Glede sporazuma GE ni sporno, da je bil podpisan pred sporazumoma GQ in EQ. Vendar v nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke,
to ne pomeni, da je bil neodvisen od sporazuma GQ ali skupnega dogovora.
V skladu s členom 15 sporazuma GE naj bi bil namreč ta sprva začasna rešitev, veljavna do začetka veljavnosti sporazuma GQ,
če pa ta ne bi začel veljati, bi se bilo treba o njem ponovno dogovoriti po 31. decembru 1988. Torej so podpisniki ob sklenitvi
sporazuma GE že pričakovali vzpostavitev svetovnega kartela in njegovih različnih elementov, vključno – kot trdi Komisija
– s skupnim dogovorom. Tako razlago potrjuje pričanje g. M., da je bil svetovni kartel predmet zapletenih večletnih pogajanj
pred podpisom sporazuma GQ.
Poleg tega je bila po navedbah g. M vzajemna zaveza obeh skupin proizvajalcev, da ne bodo prodrli na domače trge druge skupine,
ki pomeni bistvo skupnega dogovora, na katerega se sklicuje Komisija, sprejeta pred sklenitvijo sporazuma GQ. Zato so to zavezo
evropski proizvajalci lahko upoštevali ob podpisu sporazuma GE.
V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da sporazum GE postavlja pod vprašaj obstoj skupnega dogovora, na katerega se sklicuje
Komisija.
Splošna presoja
–       Trditve strank
Po navedbah tožečih strank so informacije, na katere se sklicuje Komisija in ki so povezane z obstojem domnevnega skupnega
dogovora, selektivne, brez dokazne vrednosti, neutemeljene in ne ustrezajo stvarnosti, saj je Komisija svojo teorijo razvila
pred preučitvijo dejstev.
Tožeče stranke v zvezi s tem navajajo, da informacije, ki jih je predložila družba ABB, ne dokazujejo pravno zadostno obstoja
skupnega dogovora, predvsem pa dejstva, da so se japonski proizvajalci strinjali z razdelitvijo projektov GIS v EGP med evropske
proizvajalce, pomena skupnega dogovora za svetovni kartel, obstoja mehanizma obveznega in sistematičnega obveščanja ali dejstva,
da so japonska podjetja sodelovala pri tajnih dejavnostih evropskih proizvajalcev v EGP. Prav tako naj bi bila Komisija selektivna,
ker naj se v izpodbijani odločbi ne bi sklicevala na nekatere dokaze, ki jih je predložila družba ABB in ki se ne ujemajo
z njeno teorijo, zlasti na sporazum GE.
Tožeče stranke menijo, da bi bilo treba informacije, ki jih je predložila ABB, ker imajo majhno dokazno vrednost in jih izpodbijajo
tožeče stranke in družbe Toshiba, Melco, TM T & D in v nekaterih vidikih tudi družba Fuji, potrditi še z drugimi dokazi, saj
se zahteva visoka „stopnja potrditve“. Vendar naj ne bi bilo tako. Komisija naj bi zlasti navedla trditve glede sporazumov
GQ in EQ, ki naj bi nasprotovale drugim informacijam iz spisa, in naj bi napačno razlagala izjave tožečih strank in družbe
Fuji o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v kvote.
Tožeče stranke v teh okoliščinah trdijo, da japonski proizvajalci zaradi obstoja nepremostljivih vstopnih ovir niso mogli
prodreti na evropski trg projektov GIS, zaradi česar naj bi bila njihovo sodelovanje na evropski ravni in posledično obstoj
skupnega dogovora nepotrebna. Dodajajo še, da so verjetnost te alternativne razlage potrdila vsa zadevna podjetja, razvidna
pa je tudi iz številnih dokumentov v spisu, kot je zlasti sporazum GE, ki so ga evropski proizvajalci sklenili, ne da bi bilo
treba doseči dogovor z japonskimi proizvajalci ali jih obvestiti.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
Iz preučitve v točkah od 84 do 230 zgoraj je razvidno, prvič, da je v izjavah družbe ABB in pričanjih njenih zaposlenih in
nekdanjega zaposlenega omenjen obstoj dogovora, s katerim so se evropski in japonski proizvajalci medsebojno zavezali, da
ne bodo prodrli na domače trge druge skupine. Na podlagi navedenih informacij je bilo mogoče prepoznati tudi stranke tega
dogovora in ugotoviti, da je bil sklenjen, čeprav je bil verjetno predhoden sporazumu GQ, najpozneje ob sklenitvi tega sporazuma.
Drugič, obstoj navedenega vzajemnega sporazuma potrjuje predlog družbe Alstom, ki ga je predstavila na sestanku z dne 10. julija 2002.
Obstoj zaveze japonskih podjetij, da ne bodo prodrla na evropski trg, potrjujejo tudi izjave družbe Fuji.
Tretjič, iz izjav in pričanja družbe ABB, ki so potrjeni z izjavami tožečih strank, je razvidno, da so se japonski proizvajalci
vsaj za obdobje od leta 1988 do leta 1999 strinjali z rednim obveščanjem o rezultatih dodelitve nekaterih projektov GIS v
EGP in njihovim vračunavanjem v skupno „evropsko“ kvoto, določeno s sporazumom GQ. Prav tako so v skladu s točko 4 dela „E
(E-Members)“ Priloge 2 k sporazumu EQ evropski proizvajalci predvideli možnost, da se japonskim proizvajalcem sporočijo podrobnosti
nekaterih projektov GIS v EGP pred njihovo dodelitvijo. Ti okoliščini napeljujeta na to, da so se japonski proizvajalci šteli
za resne konkurente pri izvedbi nekaterih projektov GIS v EGP, da pa so se v zameno za večji del projektov GIS na drugih območjih
zavezali, da ne bodo prodrli na evropski trg. Sta torej posredna dokaza o obstoju vzajemnega dogovora med evropskimi in japonskimi
proizvajalci.
Informacije, ki jih je izpostavila Komisija, tako potrjujejo njene ugotovitve o obstoju skupnega dogovora, povzete v točki 74
zgoraj. Z informacijami, na katere se sklicujejo tožeče stranke, pa navedenih trditev ni mogoče izpodbiti.
Prvič, sporazum GE, kot je bilo navedeno v točkah od 244 do 247, ne dokazuje evropskega kartela, ki se izvaja brez koristi
skupnega dogovora.
Drugič, poudariti je treba, da čeprav ni bilo dokazano, da so japonska podjetja skupaj z evropskimi proizvajalci sodelovala
pri dodelitvi projektov GIS v EGP, glede na naravo njihove domnevne zaveze na podlagi skupnega dogovora njihovo sodelovanje
pri tem ravnanju ne bi bilo koristno. Japonski proizvajalci namreč ne bi imeli nikakršnega interesa, da bi posredovali pri
samem dodeljevanju projektov GIS v EGP, v zvezi s katerimi so se zavezali, da jih ne bodo prevzeli. Njihov edini interes bi
bil poznati vrednost zadevnih projektov in katerim podjetjem so bili dodeljeni, da bi lahko spremljali vračunavanje v skupno
„evropsko“ kvoto, določeno s sporazumom GQ. Vsaj za obdobje med letoma 1988 in 1999 naj bi se te informacije japonskim proizvajalcem
posredovale prek mehanizma obveščanja.
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba šteti, da je bil obstoj skupnega dogovora, kot je opisan v točki 74 zgoraj,
pravno zadostno dokazan.
V teh okoliščinah Komisiji v nasprotju s trditvami tožečih strank ni bilo treba dokazati poslovnega interesa zadevnih podjetij
za sklenitev skupnega dogovora. Poleg tega je lahko, kot je bilo navedeno v točkah 110 in 158 zgoraj, sklenitev skupnega dogovora
navedenim podjetjem prinesla nekatere koristi, tako da ni bila brezpredmetna, ne glede na obstoj ovir za vstop na trg EGP
in morebiten neobstoj neposrednega poslovnega interesa za prodor na ta trg.
Ker se Komisija pri sklepu, da obstaja očitana kršitev, ni oprla samo na ravnanje zadevnih podjetij na trgu, tudi ni dovolj,
da tožeče stranke razlago dejstev, ki jo je upoštevala Komisija, zamenjajo z drugo verjetno razlago. Alternativna razlaga,
ki jo zagovarjajo tožeče stranke, je zato brezpredmetna, kar zadeva obstoj navedene kršitve. Kakor koli že, informacije, na
katerih temelji ta razlaga, tožeče stranke navajajo tudi v okviru prvega dela tretjega tožbenega razloga, zato bodo preučene
v točkah od 317 do 332 spodaj.
Prvi del drugega tožbenega razloga je treba zato zavrniti.
Poleg tega je treba v skladu z navedbo v točki 41 zgoraj, ker je bilo obstoj skupnega dogovora mogoče dokazati brez upoštevanja
stališč družbe Fuji z dne 21. novembra 2006 kot obremenilnega dokaza, dokončno zavrniti prvi del prvega tožbenega razloga,
ki se nanaša na to, da tožeča stranka ni imela dostopa do nekaterih obremenilnih dokazov. Prvi tožbeni razlog je zato treba
zavrniti v celoti.
b)     Drugi del: Komisija ni dokazala, da skupni dogovor pomeni omejevalni sporazum ali usklajeno ravnanje
Trditve strank
Tožeče stranke navajajo, da tudi ob predpostavki, da je Komisija dokazala obstoj skupnega dogovora, ni z natančnimi in prepričljivimi
dokazi dokazala, da je primerljiv z izrazom skupne volje, ki se kaže kot omejevalni sporazum ali usklajeno ravnanje. Po njihovem
mnenju spis Komisije kvečjemu razkriva vzporedno ravnanje gospodarskih subjektov, ki je združljivo z običajnimi pogoji na
trgu. To naj bi potrjevalo pričanje g. M., ki naj bi navedel, da na sestankih, ki se jih je udeležil, ni bilo treba sprožiti
vprašanja skupnega dogovora, ker je bil ta očiten.
Presoja Splošnega sodišča
V skladu s sodno prakso mora Komisija zbrati dovolj natančne in skladne dokaze za utemeljitev trdnega prepričanja, da zatrjevana
kršitev pomeni sporazum ali usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES (sodba Splošnega sodišča z dne 21. januarja 1999 v
združenih zadevah Riviera Auto Service in drugi proti Komisiji, T‑185/96, T-189/96 in T-190/96, Recueil, str. II-93, točka 47).
Navedena sodna praksa se po analogiji uporablja za člen 53(1) Sporazuma EGP.
V obravnavanem primeru se Komisija v izpodbijani odločbi ni izrecno izrekla o vprašanju, ali se ravnanje, očitano japonskim
podjetjem, šteje za sporazum ali usklajeno ravnanje. V točki 248 obrazložitve izpodbijane odločbe je samo ugotovila, da kršitev
sestavlja več ukrepov, ki bi se lahko šteli za sporazume ali usklajena ravnanja.
Zato je treba najprej preveriti, ali se skupni dogovor šteje za sporazum med podjetji v smislu člena 81(1) ES in člena 53(1)
Sporazuma EGP.
Pri tem za sporazum v smislu zgoraj navedenih določb zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu
delovala na določen način (glej po analogiji zgoraj v točki 70 navedeno sodbo Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 958
in navedena sodna praksa). Konkretnih učinkov sporazuma ni treba upoštevati, če se izkaže, da je njegov namen omejevanje,
preprečevanje ali izkrivljanje konkurence (glej zgoraj v točki 70 navedeno sodbo Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji,
točka 837 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je iz različnih dokazov, ki jih je predložila Komisija, zlasti iz izjav družb ABB in Fuji ter pričanj
g. M. in g. V.-A., razvidno, da so se evropski in japonski proizvajalci medsebojno zavezali, da ne bodo prodrli na domače
trge druge skupine. Obstoj vzajemne zaveze nujno pomeni, da obstaja skupna volja, tudi če ni dokazov, na podlagi katerih bi
bilo mogoče natančno določiti, kdaj je bila ta volja izražena, ali kako je bila formalizirana. Poleg tega iz točke 141 zgoraj
izhaja, da je g. M. menil, da na razpravah, ki se jih je udeležil, ni bilo treba navesti skupnega dogovora, ker so vsi udeleženci
kartela vsebino navedenega dogovora razumeli, se z njo strinjali in jo izvajali, ne da bi bila potrebna izrecna razprava.
Kot je bilo navedeno v točki 152 zgoraj, je g. V.-A. tudi izjavil, da je sodeloval na izrecnih razpravah med evropskimi podjetji
in predstavnikom japonskega podjetja o upoštevanju skupnega dogovora.
Dejstvo, potrjeno z izjavami in pričanjem družbe ABB ter izjavami tožečih strank, da so se japonski proizvajalci več let strinjali
z obveščanjem o rezultatih dodelitve nekaterih projektov GIS v EGP in spremljanjem njihovega vračunavanja v skupno „evropsko“
kvoto, določeno s sporazumom GQ, poleg tega ni združljivo z zgolj vzporednim ravnanjem konkurentov brez kakršne koli skupne
volje.
Poleg tega je bil namen skupnega dogovora določiti ravnanje japonskih podjetij na trgu EGP, saj so se ta zavezala, da na ta
trg ne bodo prodrla. Navedeni dogovor je torej dejansko pomenil, da je trg EGP rezerviran za evropske proizvajalce.
Komisija je zato pravilno ugotovila, da se skupni dogovor šteje za sporazum med podjetji v smislu člena 81(1) ES in člena 53(1)
Sporazuma EGP.
V teh okoliščinah ni treba dalje preučiti, ali se je skupni dogovor na podlagi istih določb štel za usklajeno ravnanje.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba zavrniti drugi del drugega tožbenega razloga in tako drugi tožbeni razlog v celoti.
3.
Tretji tožbeni razlog: Komisija ni dokazala obstoja enotne in trajajoče kršitve
Tožeče stranke v okviru prvega dela tretjega tožbenega razloga trdijo, da v zvezi z njimi Komisija ni dokazala niti bistvenih
vidikov ukrepov, ki so jih izvedli udeleženci v kartelu, niti dejstva, da so ti ukrepi imeli enak cilj. V okviru drugega dela
izpodbijajo trajnost očitanega kartela, zlasti trajnost njegovega cilja.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
a)     Prvi del: Komisija ni dokazala obstoja enotne kršitve, ki bi zajemala skupni dogovor, svetovni kartel, urejen s sporazumom
GQ, in tajne dejavnosti evropskih proizvajalcev v EGP
Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da se v obravnavanem primeru proizvodi, geografski trgi in podjetja, na katera se je po eni strani
nanašal kartel, določen s sporazumom GQ, po drugi strani pa sporazumi o projektih GIS v EGP, razlikujejo, kar po njihovem
mnenju pomeni, da se sporazum GQ razlikuje od evropskih sporazumov in da zato ni mogoče šteti, da dejavnosti kartela zunaj
EGP in dejavnosti evropskih podjetij v EGP sestavljajo enotno kršitev.
Tožeče stranke še dodajajo, da dejstva, navedena v izpodbijani odločbi, ne dokazujejo obstoja enotne kršitve onkraj vsakega
razumnega dvoma.
Po mnenju tožečih strank skupni dogovor ni bil dokazan, ker informacije, ki jih je predložila družba ABB, nimajo dokazne vrednosti
in niso podprte z drugimi dokazi.
Prav tako naj Komisija ne bi dokazala pomena skupnega dogovora glede na domnevni svetovni kartel, ker naj iz informacij v
spisu ne bi bilo razvidno, da je bil tak dogovor nujen bodisi za vzpostavitev vzajemnega zaupanja bodisi za spodbujanje dejavnosti
evropskih udeležencev v kartelu na ozemlju EGP. Poleg tega naj Komisija ne bi predložila dokazov o tem, da so bili japonski
proizvajalci seznanjeni z zamislijo o vzajemni rezervaciji matičnih držav in da so se z njo strinjali. Pojem matičnih držav
naj bi bil namreč zamisel, ki se je uporabljala samo v okviru sporazumov med evropskimi proizvajalci, zato naj ga japonski
proizvajalci ne bi poznali.
Po trditvah tožečih strank je bila neodvisna narava sodelovanja japonskih podjetij pri sporazumu GQ v primerjavi s tajnim
ravnanjem evropskih podjetij v EGP posledica dejstva, da japonski proizvajalci zaradi nepremostljivih vstopnih ovir niso mogli
prodreti na evropski trg projektov GIS.
Poleg tega naj bi obstoj dveh neodvisnih kartelov potrjevale številne informacije iz spisa. Tožeče stranke v zvezi s tem navajajo
obstoj sporazuma GE in drugih predhodnih sporazumov, sklenjenih med evropskimi dobavitelji, neobstoj navedb o skupnem dogovoru
v pisnih sporazumih, neobstoj kakršnega koli namigovanja na ravnanje evropskih proizvajalcev v EGP v sporazumu GQ ter sporazum
o nerazkritju, ki so ga sklenile družbe ABB, Areva, Siemens in VA TECH in ki je bil namenjen lažji izmenjavi občutljivih informacij
med podpisnicami, ne da bi za to vedela druga podjetja, ki so bila udeležena v kartelu.
Nasprotno, informacij, ki bi kazale na to, da so japonska podjetja sodelovala pri razdelitvi projektov GIS v EGP in drugih,
s tem povezanih tajnih dejavnostih evropskih proizvajalcev v EGP ali da so zanje vedela, naj ne bi bilo.
Glede mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote se tožeče stranke najprej sklicujejo na alternativno razlago dejstev, navedeno
v točki 204 zgoraj. Ponovijo tudi, da obveščanje ni bilo sistematično, da je potekalo po dodelitvi zadevnih projektov, da
se je nehalo izvajati leta 1999 in da se je nanašalo na nezaupne podatke.
Tožeče stranke zlasti nasprotujejo temu, da bi se že poznavanje nekdanjega obstoja sporazumov med drugimi podjetji in izmenjave
preteklih povzemalnih informacij štelo za kršitev člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Sporazumi in usklajena ravnanja iz člena 81(1) ES nujno nastanejo zaradi sodelovanja več podjetij, ki so vsa sostorilci kršitve,
vendar ima lahko njihovo sodelovanje različne oblike, predvsem glede na značilnosti upoštevnega trga in položaj vsakega podjetja
na tem trgu, zastavljenih ciljev in izbranih ali načrtovanih načinov izvajanja. Vendar sámo dejstvo, da vsako podjetje sodeluje
pri kršitvi na svoj način, ni dovolj za izključitev njegove odgovornosti za celotno kršitev, skupaj z ravnanji, ki so jih
dejansko izvajala druga sodelujoča podjetja, vendar imajo isti cilj ali enak protikonkurenčni učinek (sodba Sodišča z dne
8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, str. I‑4125, točki 79 in 80). Navedena sodna
praksa se po analogiji uporablja za člen 53(1) Sporazuma EGP.
Tako je podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi s svojimi ravnanji, ki jih zajema pojem sporazuma ali usklajenega ravnanja
s protikonkurenčnim ciljem v smislu člena 81(1) ES in ki pripomorejo k uresničitvi kršitve v celoti, odgovorno tudi za ravnanja
drugih podjetij v okviru iste kršitve med celotnim obdobjem, ko je sodelovalo pri navedeni kršitvi, če je dokazano, da je
zadevno podjetje vedelo za protipravna ravnanja drugih udeležencev ali da jih je lahko razumno predvidelo in je bilo pripravljeno
sprejeti z njimi povezano tveganje (zgoraj v točki 287 navedena sodba Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 83). Navedena
sodna praksa se po analogiji uporablja za člen 53(1) Sporazuma EGP.
V obravnavanem primeru, prvič, iz preučitve drugega tožbenega razloga izhaja, da so japonska podjetja skupaj z evropskimi
podjetji sodelovala pri skupnem dogovoru, ki je bil sporazum med podjetji v smislu člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP in
se je nanašal na evropski trg projektov GIS. Sodelovanje pri skupnem dogovoru pomeni, da so bila japonska podjetja seznanjena
z dejstvom, da so bili projekti GIS v EGP rezervirani za evropske proizvajalce.
Pri tem je dejstvo, da tožeče stranke niso sodelovale pri posebnih tajnih ukrepih v EGP, brezpredmetno. Kot je bilo navedeno
v točki 258 zgoraj, glede na naravo njihove zaveze v skladu s skupnim dogovorom namreč sodelovanje japonskih podjetij pri
dodelitvi projektov GIS na trgu EGP ni bilo koristno. Pasivna vloga japonskih proizvajalcev torej ni bila posledica njihove
prostovoljne izbire, temveč oblike njihovega sodelovanja pri sporazumu o trgu EGP. Nasprotno, to sodelovanje je bilo predhodni
pogoj za to, da se je lahko dodeljevanje projektov GIS v EGP evropskim proizvajalcem izvajalo bodisi na podlagi načela zaščite
matičnih držav bodisi na podlagi sporazuma GE.
Drugič, izjave družbe ABB in pričanje g. M. napeljujejo na to, da je bil skupni dogovor, čeprav ni bil izrecno omenjen v sporazumu
GQ, temelj njegovega delovanja, saj je omogočil vzpostavitev potrebnega zaupanja za delovanje svetovnega kartela. Obstoj povezave
med skupnim dogovorom in sporazumom GQ potrjuje pričanje g. V.-A., ki je navedel, da so na sestanku v okviru sporazuma GQ
evropska podjetja in predstavnik japonskih podjetij razpravljali o nujnosti upoštevanja skupnega dogovora.
Tretjič, mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote pomeni povezavo med tajnimi dejavnostmi evropskih podjetij v EGP in
svetovnim kartelom, ki ga je urejal sporazum GQ. Prek tega mehanizma so se namreč rezultati dodelitve nekaterih projektov
GIS v EGP upoštevali pri dodeljevanju projektov GIS na drugih območjih v skladu s sporazumom GQ. Obstoj zadevnega mehanizma
dokazujejo izjave in pričanja družbe ABB ter izjave tožečih strank, čeprav v sporazumu GQ ni izrecno naveden.
V teh okoliščinah je bila alternativna razlaga mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, ki so jo predlagale tožeče stranke,
zavrnjena v točki 213 zgoraj. Prav tako iz točk od 243 do 247 zgoraj izhaja, prvič, da Splošno sodišče ne more upoštevati
trditev tožečih strank v zvezi z evropskimi sporazumi, ki niso sporazum GE, in drugič, da ta sporazum ne dokazuje, da so bile
tajne dejavnosti evropskih proizvajalcev v EGP neodvisne od svetovnega kartela, ki ga je urejal sporazum GQ. Poleg tega iz
informacij, ki so jih posredovale tožeče stranke, ni razvidno, da je bil sporazum o nerazkritju med evropskimi proizvajalci
dejansko sklenjen, ali, še toliko manj, da je to dejstvo vplivalo na izmenjavo informacij med obema skupinama proizvajalcev.
Četrtič, treba je ugotoviti, da so lahko japonska podjetja zaradi rednega obveščanja o rezultatih javnih razpisov za določene
projekte GIS v EGP, ki je potekalo vsaj med letoma 1988 in 1999, razumno domnevala, da je bila dodelitev projektov GIS v EGP
med evropskimi proizvajalci rezultat tajnega ravnanja. Dejstvo, da so se neki skupini proizvajalcev brez jasnega zakonitega
razloga več let redno pošiljali rezultati javnih razpisov, na katerih so sodelovali člani druge skupine proizvajalcev iz istega
industrijskega sektorja, namreč presega meje običajnega konkurenčnega ravnanja. Obveščanje bi torej moralo vzbuditi pomisleke
glede okoliščin, v katerih so bili dodeljeni zadevni projekti GIS. To še toliko bolj velja, ker rezultati javnega razpisa
niso nujno javni podatki, zlasti v primeru razpisov, ki jih objavijo zasebna podjetja, in v zvezi s podrobnostmi izbrane ponudbe.
V zvezi s tem je Komisija v točki 277 obrazložitve izpodbijane odločbe upravičeno navedla, da na poznavanje tajnosti dodelitve
projektov GIS v EGP, s katero so se japonska podjetja seznanila zaradi mehanizma obveščanja med letoma 1988 in 1999, ni mogla
vplivati morebitna poznejša prekinitev obveščanja. Enako velja za družbo JAEPS, ne glede na to, da je bila ustanovljena šele
leta 2001. Družba JAEPS je namreč dejavnosti na področju GIS prevzela od svojih delničarjev, med katerimi sta bili družbi
Hitachi in Fuji. V teh okoliščinah se lahko domneva, da je poznala enaka dejstva kot navedeni delničarji o dodeljevanju projektov
GIS v EGP.
Petič, skupni dogovor, svetovni kartel, ki ga je urejal sporazum GQ, in tajne dejavnosti evropskih proizvajalcev v EGP so
se izvajali istočasno, nanašali so se na enake proizvode in vključevali iste evropske proizvajalce, kar zadeva skupni dogovor
in sporazum GQ, pa tudi iste japonske proizvajalce. Prav tako so različni ukrepi pripomogli k istemu skupnemu cilju, in sicer
uvedbi sistema razdelitve svetovnega trga projektov GIS in dodeljevanja teh projektov med različne udeležence.
Na podlagi vsega zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da Komisija ni storila napake, ko je ugotovila, da so skupni dogovor,
svetovni kartel, ki ga je urejal sporazum GQ, in tajne dejavnosti evropskih proizvajalcev v EGP sestavljali enotno kršitev,
ki je imela skupni cilj. Zato je treba prvi del tretjega tožbenega razloga zavrniti.
b)     Drugi del: Komisija ni dokazala trajne narave omejevalnega sporazuma
Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da po sestanku z dne 10. julija 2002 kartel ni imel več enakega gospodarskega cilja, ker je bil odtlej
usmerjen na Srednji vzhod in jugovzhodno Azijo, njegov novi cilj pa naj bi bil preprečiti znižanje cen na teh območjih.
Poleg tega bi po trditvah tožečih strank Komisija morala upoštevati spremembe strukture in delovanja kartela, ki so bile uvedene
hkrati in so vključevale poenostavitev delovnih metod, uvedbo sistema sklopov neposredno dodeljenih projektov in spremembo
oznak za poimenovanje udeležencev v kartelu.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Iz informacij v spisu ni razvidno, da se je na sestanku z dne 10. julija 2002 spremenil gospodarski cilj svetovnega kartela.
Tako pred tem datumom kot tudi po njem je bil namreč glavni cilj kartela razdeliti trge projektov GIS in usklajevati dodeljevanje
teh projektov med sodelujočimi podjetji na svetovni ravni. V teh okoliščinah želja zadevnih podjetij, da se prepreči znižanje
cen na Srednjem vzhodu in v jugovzhodni Aziji, ni bila posledica spremembe njihovih glavnih ciljev, temveč bolj razvoja konkurenčnih
razmer na navedenih trgih.
Poleg tega so strukturne in operativne spremembe, na katere se sklicujejo tožeče stranke, enkratne spremembe, ki so omejene
na nekatere vidike delovanja kartela, ne vplivajo pa na njegov glavni cilj. Kot namreč navaja Komisija, bi lahko bile različne
spremembe povezane s povečanjem števila udeležencev v kartelu in tehnološkim razvojem. Poleg tega tožeče stranke ne utemeljijo
ugovora v zvezi s postopno naravo nastalih sprememb, ki ga je Komisija navedla v točki 280 obrazložitve izpodbijane odločbe.
To pomeni, da trditve tožečih strank o trajanju kartela in njegovem cilju nimajo dejanske podlage. Torej je treba ugotoviti,
da Komisija ni storila napake, ker je ugotovila, da je trajajoča kršitev z enakim gospodarskim ciljem obstajala od 15. aprila 1988
do 11. maja 2004.
Zato je treba zavrniti drugi del tretjega tožbenega razloga in posledično tudi tretji tožbeni razlog v celoti.
Ker z nobenim tožbenim razlogom, navedenim v podporo glavnemu predlogu, ni mogoče uspeti, je treba ta predlog zavrniti.
B –
Prvi podredni predlog: razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe v delu, v katerem se nanaša na tožeče stranke
1.
Četrti tožbeni razlog: Komisija je storila napake pri izračunu glob, naloženih tožečim strankam
Tožeče stranke trdijo, da je Komisija storila napake pri izračunu glob, ki so jim bile naložene. V okviru prvega dela Komisiji
očitajo, da ni izpolnila obveznosti ocene relativnega pomena kršitve, ki jo je storilo vsako podjetje. V okviru drugega dela
trdijo, da je Komisija storila očitno napako pri uporabi obvestila o ugodni obravnavi. V okviru tretjega dela trdijo, da je
Komisija storila očitno napako pri presoji dejavnikov v zvezi s trajanjem kartela.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
a)     Prvi del: napaka pri oceni relativnega pomena kršitve, ki jo je storilo vsako podjetje
Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da bi Komisija morala upoštevati drugotno vlogo, ki so jo imele v kartelu, tako glede relativne teže
njihovega ravnanja kot tudi glede posledic tega ravnanja za trg EGP.
Tožeče stranke po eni strani trdijo, da niso bile udeležene v kartelu v EGP in na sestankih v okviru sporazuma EQ, temveč
so izvajale samo sporazum GQ. Zato naj bi bila njihova morebitna udeležba v evropskem kartelu lahko samo pasivna, njihovo
ravnanje pa naj zato ne bi vplivalo na izmenjave med državami članicami, tudi glede na obstoj predhodnega evropskega kartela,
ki ga je urejal sporazum GE.
Po drugi strani tožeče stranke trdijo, da njihovo domnevno sodelovanje pri skupnem dogovoru ni vplivalo na trg EGP in torej
ni moglo škodovati konkurenci na tem trgu. V zvezi s tem se sklicujejo na informacije, ki so jih predložile Komisiji, zlasti
na zunanje poročilo, izjave drugih udeležencev v kartelu in dejstvo, da GIS v Evropi niso prodajale niti med letoma 2000 in 2002,
torej v obdobju, ko niso bile udeležene v kartelu, niti po njegovem prenehanju. Tožeče stranke dodajajo, da bi se moralo dejstvo,
da niso mogle škodovati konkurenci v EGP, upoštevati kot olajševalna okoliščina.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
V skladu s sodno prakso je treba, če je kršitev storilo več podjetij, preučiti relativno težo sodelovanja vsakega od njih
(glej zgoraj v točki 287 navedeno sodbo Anic Partecipazioni, točka 150 in navedena sodna praksa). Tako je treba dejstvo, da
podjetje ni bilo udeleženo v vseh elementih kartela ali je imelo manjšo vlogo v okviru te udeležbe, upoštevati pri presoji
teže kršitve in določitvi globe (zgoraj v točki 287 navedena sodba Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 90).
V zvezi s tem je treba najprej pojasniti, da se v izpodbijani odločbi ne sankcionira sodelovanje naslovnikov te odločbe pri
sporazumu GQ, ki se ni nanašal na ozemlje EGP. V členu 1 izpodbijane odločbe je namreč jasno izraženo, da se je kršitev člena 81 ES
in člena 53 Sporazuma EGP nanašala na sektor projektov GIS v EGP.
Iz preučitve drugega tožbenega razloga izhaja, da sodelovanje japonskih in evropskih proizvajalcev pri sporazumih in usklajenih
ravnanjih, ki so se nanašali na EGP, ni bilo enako. Japonska podjetja so se namreč v okviru skupnega dogovora zavezala, da
ne bodo prodrla na trg EGP, njihovo sodelovanje je torej obsegalo opustitev ravnanja. Evropska podjetja pa so si razdelila
različne projekte GIS na tem trgu, in sicer s tajnimi dejanji.
Vendar med težo obeh vrst ravnanja ni bistvene razlike. Kot je bilo ugotovljeno v točkah 258 in 290 zgoraj, je namreč glede
na naravo zaveze tožečih strank na podlagi skupnega dogovora dejstvo, da niso sodelovale pri dodelitvi projektov GIS v EGP,
brezpredmetno, ker njihovo posredovanje ni bilo koristno. Okoliščina, na katero se sklicujejo tožeče stranke, torej ni bila
rezultat njihove odločitve, temveč zgolj posledica narave njihovega sodelovanja pri sporazumu o trgu EGP. Nasprotno, to sodelovanje
je bilo predhodni pogoj, da so se lahko projekti GIS v EGP dodeljevali evropskim proizvajalcem v skladu s pravili, dogovorjenimi
v ta namen.
Zato je treba ugotoviti, da je teža ravnanja japonskih podjetij primerljiva s težo ravnanja evropskih podjetij.
Kar zadeva domnevno nezmožnost tožečih strank, da bi škodovale konkurenci v EGP, iz točke 1(A) Smernic o načinu določanja
glob izhaja, da je treba ob določitvi globe upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo
drugim subjektom, zlasti potrošnikom.
Tožeče stranke v zvezi s tem, prvič, navajajo, da bi se japonski proizvajalec, ki bi želel prodreti na trg projektov GIS v
EGP, soočal z „velikimi“ tehničnimi, poslovnimi, kulturnimi in gospodarskimi vstopnimi ovirami. Drugič, ta trg naj bi bil
„zrel“, kar naj bi pomenilo, da je v obdobju kršitve dosegel le nizko stopnjo rasti in da so ga ustrezno oskrbovali evropski
proizvajalci.
Opozoriti je treba, prvič, da obstoj skupnega dogovora, zlasti mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, pomeni, da so
evropski proizvajalci japonske proizvajalce šteli za morebitne resne konkurente ne glede na nekatere objektivne vstopne ovire,
katerih obstoja Komisija tudi ne izpodbija. Če to ne bi držalo, evropski proizvajalci ne bi sklenili in upoštevali skupnega
dogovora, saj bi s tem izgubili del projektov GIS zunaj EGP. Ker so bili evropski proizvajalci zaradi svojega privilegiranega
položaja v Evropi v še posebej ugodnem položaju za presojo položaja v EGP, je njihovo strinjanje s skupnim dogovorom argument,
ki resno vzbuja dvom glede verjetnosti teze, ki jo zagovarjajo tožeče stranke.
Drugič, treba je navesti, da je bilo zunanje poročilo, ki so ga predložile tožeče stranke, pripravljeno naknadno, in sicer
zaradi posebnih potreb obrambe strank v postopku, ki je pripeljal do sprejetja izpodbijane odločbe. Kot navaja Komisija, je
poročilo splošno in v njem ni navedeno, da so tožeče stranke razpravljale o izvedljivosti ali poslovni priložnosti prodora
na trg EGP. Prav tako se zlasti glede tehničnih ovir poročilo večinoma sklicuje na izjave družbe JAEPS in drugih naslovnikov
izpodbijane odločbe, kar pomeni, da se prav tako ne šteje za neodvisni vir.
Poleg tega je v zvezi s tehničnimi ovirami dejansko očitno, da mora japonski proizvajalec, ki želi prodreti na trg EGP, zadevni
proizvod prilagoditi veljavnim predpisom na podlagi standardov, ki jih je določila Mednarodna elektrotehniška komisija, izvesti
določeno število preskusov skladnosti in pridobiti ustrezna spričevala. Vendar tožeče stranke ne zanikajo, da so japonski
proizvajalci občasno prodajali proizvode GIS v EGP in še pogosteje na drugih območjih, na katerih se prav tako uporabljajo
standardi, ki jih je določila Mednarodna elektrotehniška komisija.
Tožeče stranke se poleg tega sklicujejo na dodatne tehnične zahteve in prakse, ki veljajo v nekaterih državah Zahodne Evrope.
Vsaj kar zadeva države, ki niso matične države, so se v njih take zahteve uporabljale za vse morebitne proizvajalce, evropske
in japonske.
Enako velja za domnevno dajanje prednosti domačim proizvajalcem, saj iz izpodbijane odločbe izhaja, da prav v državah EGP,
ki niso matične države, ni bilo resnih domačih dobaviteljev. Tako sklepanje še toliko bolj velja za domnevno dajanje prednosti
dobavitelju že nameščene opreme. Predhodno zadovoljivo sodelovanje z dobaviteljem namreč druge dobavitelje pogosto postavlja
v slabši položaj, ne glede na to, ali so evropski ali japonski.
Tožeče stranke še trdijo, da je Direktiva Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov
v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek
2, str. 194) nalagala, da se ob dodelitvi javnih naročil daje prednost evropskim dobaviteljem. Vendar, kot tožeče stranke
same priznavajo, se po eni strani to pravilo od 1. januarja 1996 ni več uporabljalo za japonske proizvajalce. Po drugi strani
pravilo o dajanju prednosti ni bilo brezpogojno, saj se je v skladu s členom 36(3) navedene direktive uporabljalo samo, če
so bile zadevne ponudbe enakovredne glede na merila za oddajo, kar med drugim pomeni, da razlika v ceni ni presegla 3 %.
Trditev tožečih strank, ki se po eni strani nanašajo na nujnost prisotnosti v Evropi za zagotovitev prodaje, vzdrževalnih
storitev in infrastrukture ter po drugi strani na vpliv oddaljenosti Japonske od Evrope na stroške prevoza in zavarovanja
ter dobavne roke, ni mogoče sprejeti glede na prodajo GIS, ki jo japonski proizvajalci dosegajo bodisi v EGP ter v preostalem
delu Evrope in v Sredozemlju, to je na območjih, ki so geografsko oddaljena od Japonske.
V zvezi z domnevnimi tarifnimi ovirami tožeče stranke niso predložile podrobnih podatkov o stopnji carinskih dajatev, ki naj
bi se uporabljale za uvoz GIS v EGP z Japonske. To trditev je treba zato zavrniti.
Nazadnje je treba ugotoviti, da bi lahko dolgotrajen obstoj skupnega dogovora in posledično odsotnost japonskih proizvajalcev
s trga EGP še umetno okrepila nekatere vstopne ovire, ki jih navajajo tožeče stranke, predvsem tiste ovire, ki so povezane
s tem, kako evropski kupci sprejemajo japonske dobavitelje. Vendar ni mogoče sprejeti, da se tožeče stranke sklicujejo na
posledice delovanja kršitve, pri kateri so sodelovale, da bi prosile za znižanje globe, ki jim je bila naložena za to kršitev.
Poleg tega je mogoče z zgoraj navedenimi učinki dolgotrajnega obstoja skupnega dogovora pojasniti dejstvo, da tožeče stranke
niso prodajale proizvodov GIS v EGP med letoma 1999 in 2002 ter med letoma 2004 in 2006, torej v obdobjih, ki sta glede na
obdobje kršitve razmeroma kratki.
Tretjič, treba je opozoriti, da so v izjavah, ki so jih predložili drugi udeleženci, navedene samo vstopne ovire, ki so jih
izpostavile tožeče stranke. Zato tudi v tem primeru velja utemeljitev iz točk od 321 do 327 zgoraj.
Četrtič, treba je poudariti, da podatki o stanju na trgu EGP, navedeni v zunanjem poročilu, niso dovolj podrobni, saj se nanašajo
samo na nekatere dele obdobja kršitve. Poleg tega se del podatkov nanaša na stopnjo rasti trga EGP, ne vsebujejo pa podrobnih
podatkov o njegovi velikosti. Velik trg v absolutnem smislu lahko nudi možnosti za vstop, tudi če nima visoke stopnje rasti.
Tudi navzočnost drugih konkurentov je dejavnik, ki je neločljivo povezan z izvajanjem gospodarske dejavnosti v tržnem gospodarstvu,
zato se sam po sebi ne šteje za posebno okoliščino, ki bi jo bilo treba upoštevati. Če se tožeče stranke sklicujejo na domnevno
privilegiran odnos med evropskimi kupci in evropskimi proizvajalci, je treba napotiti na točki 323 in 327 zgoraj.
Poleg tega namen analize zmožnosti japonskih proizvajalcev, da prodrejo na trg EGP, ni ugotoviti, ali je bil vstop na ta trg
najprivlačnejša alternativa, ki se je ponujala japonskim proizvajalcem, temveč ugotoviti, ali gre za realno možnost, ki bi
– če ne bi bilo skupnega dogovora – lahko povzročila pritisk na ravnanje proizvajalcev, navzočih na trgu EGP. Zato dejstvo,
da so se japonskim proizvajalcem morebiti odpirale tudi možnosti na drugih trgih, samo po sebi ni upoštevno.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da tožeče stranke niso pravno zadostno utemeljile svoje trditve, da zaradi
posebnosti trga EGP ravnanje japonskih proizvajalcev, ki so bili stranke skupnega dogovora, v obravnavanem primeru ni moglo
škodovati konkurenci na tem trgu. V teh okoliščinah Komisiji ni mogoče očitati, da ni upoštevala navedene trditve niti pri
presoji resnosti kršitve, ki so jo storile tožeče stranke, niti pri presoji olajševalnih okoliščin.
Prvi del četrtega tožbenega razloga je treba zato zavrniti.
b)     Drugi del: napaka pri uporabi obvestila o ugodni obravnavi
Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da je Komisija svojo ugotovitev, da so sodelovale pri skupnem dogovoru in, splošneje, pri enotni in
trajajoči kršitvi, oprla na dva dokumenta, ki so ju posredovale tožeče stranke, in sicer po eni strani na izjave o obstoju
mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote in po drugi strani na povzetek zavrnitve predloga družbe Alstom z dne 10. julija 2002,
ki se je nanašal na skupni dogovor o evropskem trgu. S tema dokumentoma naj Komisija takrat ne bi bila seznanjena, imela pa
naj bi neposreden učinek na dokaz obstoja enotne in trajajoče kršitve.
Tožeče stranke zato menijo, da je Komisija storila napako, ker je ugotovila, da zgoraj navedena dokumenta nimata dodane vrednosti,
ki bi upravičila znižanje globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi. S sklicevanjem na odstavek 23 navedenega obvestila
še trdijo, da jim ne bi smela biti naložena nikakršna globa.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Odstavki 4, 20, 21 in 23 obvestila o ugodni obravnavi določajo:
„4. Komisija je menila, da je v interesu Skupnosti zagotoviti ugodno obravnavo podjetjem, ki z njo sodelujejo. Interesi potrošnikov
in državljanov pri zagotavljanju, da se tajni karteli odkrijejo in kaznujejo, odtehtajo interes po kaznovanju takšnih podjetij,
ki Komisiji omogočijo, da takšne prakse odkrije in prepove.
[…]
20. Podjetja, ki ne izpolnjujejo pogojev [za pridobitev imunitete pred globami], so lahko upravičena do pravice do zmanjšanja
sleherne globe, ki bi jim bila sicer naložena.
21. Da bi bilo podjetje do tega upravičeno, mora Komisiji zagotoviti dokaze o domnevni kršitvi, ki predstavljajo znatno dodano
vrednost glede na dokaze, ki jih Komisija že ima, in mora prekiniti svoje sodelovanje v kršitvi, na katero se sumi, najkasneje
ob času, ko predloži dokaze.
[…]
23. […] Poleg tega, če podjetje zagotovi dokaze, ki se nanašajo na dejstva, za katera Komisija prej ni vedela, in ki se neposredno
nanašajo na težo ali trajanje domnevnega kartela, Komisija teh elementov ne bo upoštevala pri določanju globe, ki naj se naloži
podjetju, ki je te dokaze zagotovilo.“
Glede na ta merila tožeče stranke s svojimi argumenti ne morejo uspeti.
Kot je bilo navedeno v točkah 192 in 230 zgoraj, se namreč izjave o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v kvote in o predlogu
družbe Alstom iz julija 2002 štejejo za upoštevne dokaze pri dokazovanju obstoja skupnega dogovora. Vendar so tožeče stranke
med upravnim postopkom trdile, prvič, da mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote ni upošteven za dokaz obstoja navedenega
dogovora in, drugič, da lahko predlog družbe Alstom in njihov odziv na ta predlog vzbudita dvom glede obstoja tega dogovora.
V teh okoliščinah tožeče stranke ne morejo trditi, da so v zvezi s tem sodelovale s Komisijo v skladu z odstavkom 4 obvestila
o ugodni obravnavi. Komisija zato ni storila napake s tem, ko je zavrnila uporabo odstavkov 20 in 21 navedenega obvestila
za tožeče stranke.
Glede uporabe odstavka 23 obvestila o ugodni obravnavi je treba opozoriti, da je bila Komisija 9. septembra 2004, torej ob
predložitvi prošnje tožečih strank za ugodno obravnavo, ki ji je bil priložen povzetek predloga družbe Alstom z dne 10. julija 2002,
že seznanjena z obstojem in naravo skupnega dogovora ter dejstvom, da se je nanašal posebej na obdobje od julija 2002 do leta 2004.
Ta dejstva so bila namreč razkrita v izjavah družbe ABB z dne 11. marca 2004. Prav tako je Komisija ob pošiljanju obvestila
o ugotovitvah o možnih kršitvah, torej preden so tožeče stranke predložile izjave o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v
kvote, vedela, da je bil ta mehanizem vzpostavljen med udeleženci v kartelu med letoma 1988 in 2002, saj so bila ta dejstva
opisana tako v izjavah družbe ABB kot tudi v pričanju g. M. Zato ni mogoče šteti, da so se zadevne izjave tožečih strank nanašale
na dejstva, ki jih Komisija pred tem ni poznala, ali še toliko manj, da so lahko vplivale na težo kršitve ali njeno trajanje.
Komisija zato ni storila napake s tem, ko je v zvezi z njimi zavrnila uporabo odstavka 23 obvestila o ugodni obravnavi.
Zato je treba drugi del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
c)     Tretji del: napaka pri presoji dejavnikov, povezanih s trajanjem
Trditve strank
Tožeče stranke najprej ponovijo svoje stališče, da Komisija ni dokazala trajnosti namena kršitve v obdobju od 15. aprila 1988
do 11. maja 2004. Nato navajajo, da ugotovitev njihovega sodelovanja pri kršitvi po juliju 2002 izpodbijajo spremembe strukture
in narave sporazumov v tistem obdobju, zlasti njihova zavrnitev predloga družbe Alstom z dne 10. julija 2002 za sklenitev
dogovora o evropskem trgu.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Trditve, ki jih tožeče stranke navajajo v okviru tega dela, so enake tistim, ki so bile že obravnavane v okviru drugega in
tretjega tožbenega razloga. Trditve glede trajnosti namena kartela in sprememb, ki jim je bil kartel podvržen, so bile namreč
preučene v točkah od 301 do 303 zgoraj. Tudi upoštevnost dejstva, da je družba Hitachi zavrnila predlog, ki ga je družba Alstom
podala 10. julija 2002, je bila preučena v točkah od 185 do 193 zgoraj.
Iz zadevnih odlomkov je razvidno, da na podlagi elementov, ki jih navajajo tožeče stranke, ni mogoče sklepati, da je Komisija
storila napako, ker je ugotovila obstoj trajajoče kršitve z enakim gospodarskim ciljem od 15. aprila 1988 do 11. maja 2004
in ker je menila, da sta se skupni dogovor in posledično tudi sodelovanje tožečih strank pri kršitvi nadaljevala tudi po juliju 2002.
V teh okoliščinah je treba zavrniti tretji del četrtega tožbenega razloga in posledično tudi četrti tožbeni razlog v celoti.
2.
Peti tožbeni razlog: Komisija je globe tožečih strank izračunala po metodi, ki krši načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti
a)     Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da je Komisija kršila načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, ker je za družbo Hitachi uporabila
odvračalni koeficient 2,5, za družbo ABB pa je uporabila najnižji koeficient, in sicer 1,25. Po njihovem mnenju je podjetje
Hitachi manjši subjekt v sektorju projektov GIS, zato njegovo ravnanje ni moglo povzročiti večje škode za konkurenco na skupnem
trgu, medtem ko je podjetje ABB največji dobavitelj v istem sektorju na svetovni ravni in ima sedež v Evropi. Poleg tega naj
podjetje Hitachi v nasprotju z družbo ABB ne bi ponovilo kršitve. Ker je ta okoliščina upoštevna v okviru preprečevanja prihodnjih
protikonkurenčnih ravnanj, naj bi jo bilo treba upoštevati pri določitvi veljavnih odvračalnih koeficientov. Poleg tega naj
bi imela uporaba odvračalnih koeficientov znatno večji učinek kot upoštevanje majhnega tržnega deleža tožečih strank.
Komisija izpodbija utemeljenost trditev tožečih strank.
b)     Presoja Splošnega sodišča
Iz točke 491 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je bilo po mnenju Komisije treba uporabiti odvračalni koeficient
za podjetja, katerih skupni promet je bil še posebej velik. Komisija je na podlagi svetovnega prometa zadevnih podjetij med
drugim uporabila odvračalni koeficient 1,25 za družbo ABB in odvračalni koeficient 2,5 za podjetje Hitachi.
Tožeče stranke se pritožujejo, da ta izračun ne odraža niti moči družbe ABB na svetovnem in evropskem trgu projektov GIS niti
dejstva, da je bila družba ABB v preteklosti že kaznovana zaradi kršitve člena 81 ES. Iz točke 491 obrazložitve izpodbijane
odločbe je razvidno, da namen uporabe odvračalnega koeficienta ni bil upoštevati ta dva dejavnika, temveč odražati razliko
v velikosti različnih podjetij, ki so bila udeležena v kartelu. Upoštevanje tega zadnjega elementa je v skladu tako s točko 1(A)
Smernic o načinu določanja glob kot s sodno prakso, v skladu s katero lahko Komisija pri izračunu globe med drugim upošteva
velikost in ekonomsko moč zadevnega podjetja (sodba Sodišča z dne 7. junija 1983 v združenih zadevah Musique Diffusion française
in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točke od 119 do 121).
Sorazmernost odvračalnih koeficientov, ki sta se uporabila za družbo ABB in podjetje Hitachi glede na njuno velikost, je mogoče
preprosto preveriti tako, da se izdela grafični prikaz različnih uporabljenih koeficientov v odvisnosti od prometa zadevnih
podjetij. Na tem grafu koeficienti vseh zadevnih podjetij, razen družbe Siemens, tvorijo premico. To pomeni, da je odvračalni
koeficient, ki se je uporabil za podjetje Hitachi, sorazmeren koeficientu, ki se je uporabil za družbo ABB, in da zato podjetje
Hitachi ni bilo predmet neenakega obravnavanja glede na družbo ABB.
Poleg tega je treba glede drugih dejavnikov, na katere se sklicujejo tožeče stranke, opozoriti, da je moč družbe ABB na trgu
projektov GIS gotovo upošteven dejavnik, ker je neposredni kazalnik zmožnosti tega podjetja, da škoduje konkurenci. V obravnavanem
primeru se je ta dejavnik upošteval pri določitvi izhodiščnega zneska, pri čemer je bila družba ABB skupaj z družbo Siemens
razvrščena v prvo skupino glede na njun delež v skupni svetovni prodaji. Izhodiščni znesek družbe ABB je bil tako petkrat
višji od zneska podjetij Hitachi in JAEPS.
Glede ponovitve kršitve je treba opozoriti, da je odvračanje eden od namenov globe in da je zahteva po njeni zagotovitvi splošna
zahteva, ki mora voditi Komisijo ves čas postopka izračuna glob in ne pomeni nujno, da mora biti njen posebni del tudi skupna
ocena vseh upoštevnih okoliščin zaradi doseganja tega namena (sodba Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi BASF proti
Komisiji, T-15/02, ZOdl., str. II-497, točka 226). Komisija je zato lahko, ne da bi storila napako, ta element upoštevala
v okviru presoje oteževalnih okoliščin in ne ob določitvi odvračalnih koeficientov. V točki 510 obrazložitve izpodbijane odločbe
je tako globo družbe ABB zvišala za 50 % na podlagi točke 2 Smernic o načinu določanja glob, medtem ko za nobeno od tožečih
strank ni bila globa zvišana iz tega razloga.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba zavrniti peti tožbeni razlog ter prvi podredni predlog tožečih strank za razglasitev
ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe v delu, ki se nanaša na njih.
Ker v podporo drugemu podrednemu predlogu tožečih strank ni bil naveden noben samostojen tožbeni razlog, ki bi se nanašal
na odpravo ali znižanje glob, ki so jim bile naložene, je treba tožbo zavrniti v celoti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeče stranke niso
uspele, zato se jim v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Tožečim strankam se naloži plačilo stroškov.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 12. julija 2011.
Podpisi
Kazalo
Dejansko stanje2
A – Tožeče stranke2
B – Zadevni proizvodi2
C – Upravni postopek2
D – Izpodbijana odločba3
Postopek in predlogi strank4
Pravo6
A – Glavni predlog iz tožbe: razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v delu, ki se nanaša na tožeče stranke6
1. Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice tožečih strank do obrambe s strani Komisije6
a) Trditve strank6
b) Presoja Splošnega sodišča7
– Prvi del: nepredložitev obremenilnih dokazov9
– Drugi del: nepredložitev razbremenilnih dokazov9
2. Drugi tožbeni razlog: Komisija ni dokazala obstoja skupnega dogovora ali kršitve, ki bi iz njega izhajala11
a) Prvi del: Komisija ni dokazala obstoja skupnega dogovora12
Sporazuma GQ in EQ15
– Trditve strank15
– Presoja Splošnega sodišča16
Izjave družbe ABB17
– Trditve strank17
– Presoja Splošnega sodišča18
Pričanja zaposlenih in nekdanjega zaposlenega v družbi ABB20
– Trditve strank20
– Presoja Splošnega sodišča22
Informacije, ki jih je predložila družba Fuji27
– Trditve strank27
– Presoja Splošnega sodišča28
Predlog družbe Alstom, predložen 10. julija 200230
– Trditve strank30
– Presoja Splošnega sodišča30
Stališče drugih naslovnikov obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah32
– Trditve strank32
– Presoja Splošnega sodišča32
Mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote33
– Trditve strank33
– Presoja Splošnega sodišča34
Dodeljevanje projektov GIS v EGP38
– Trditve strank38
– Presoja Splošnega sodišča38
Splošna presoja40
– Trditve strank40
– Presoja Splošnega sodišča41
b) Drugi del: Komisija ni dokazala, da skupni dogovor pomeni omejevalni sporazum ali usklajeno ravnanje42
Trditve strank42
Presoja Splošnega sodišča42
3. Tretji tožbeni razlog: Komisija ni dokazala obstoja enotne in trajajoče kršitve44
a) Prvi del: Komisija ni dokazala obstoja enotne kršitve, ki bi zajemala skupni dogovor, svetovni kartel, urejen s sporazumom
GQ, in tajne dejavnosti evropskih proizvajalcev v EGP44
Trditve strank44
Presoja Splošnega sodišča45
b) Drugi del: Komisija ni dokazala trajne narave omejevalnega sporazuma47
Trditve strank47
Presoja Splošnega sodišča48
B – Prvi podredni predlog: razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe v delu, v katerem se nanaša na tožeče stranke48
1. Četrti tožbeni razlog: Komisija je storila napake pri izračunu glob, naloženih tožečim strankam48
a) Prvi del: napaka pri oceni relativnega pomena kršitve, ki jo je storilo vsako podjetje49
Trditve strank49
Presoja Splošnega sodišča49
b) Drugi del: napaka pri uporabi obvestila o ugodni obravnavi53
Trditve strank53
Presoja Splošnega sodišča53
c) Tretji del: napaka pri presoji dejavnikov, povezanih s trajanjem54
Trditve strank54
Presoja Splošnega sodišča55
2. Peti tožbeni razlog: Komisija je globe tožečih strank izračunala po metodi, ki krši načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti55
a) Trditve strank55
b) Presoja Splošnega sodišča55
Stroški57
*
* Jezik postopka: angleščina.