CELEX: 62009TJ0003
Državne pomoči
Začasni obrambni mehanizem za ladjedelništvo
S strani italijanskih organov načrtovana spremembe sheme pomoči, ki jo je Komisija predhodno odobrila
Odločba o nezdružljivosti sheme pomoči s skupnim trgom

Pravni okvir
Člen 1 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL L 83, str. 1)
določa:
„V tej uredbi:
[…]
(b)      ‚veljavna [obstoječa] pomoč‘ pomeni:
(i)       […] vso pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti Pogodbe v zadevnih državah članicah, to je sheme pomoči in individualno
pomoč, ki se je začela izvajati pred začetkom veljavnosti Pogodbe in se še vedno uporablja;
(ii)  odobreno pomoč, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali Svet;
[…]
(v)       pomoč, za katero se šteje, da je obstoječa, ker je mogoče ugotoviti, da takrat, ko se je začela izvajati, ni bila pomoč, pozneje
pa je postala pomoč zaradi razvoja skupnega trga in je država članica ni spremenila. Če nekateri ukrepi postanejo pomoč zaradi
liberalizacije dejavnosti s pravnimi predpisi Skupnosti, se takšni ukrepi ne štejejo kot obstoječa pomoč po datumu, določenem
za liberalizacijo;
(c)       ‚nova pomoč‘ pomeni: vsako pomoč, to je sheme pomoči ali individualno pomoč, ki ni obstoječa pomoč, vključno s spremembami
obstoječe pomoči;
[…]“
Člen 4(1) Uredbe Komisije (ES) št. 794/2004 z dne 21. aprila 2004 o izvajanju Uredbe št. 659/1999 (UL L 140, str. 1) določa:
„Za namene člena 1(c) Uredbe […] št. 659/1999 sprememba obstoječe pomoči pomeni katero koli spremembo, razen preoblikovanja
povsem formalne ali upravne narave, ki ne more vplivati na ocenjevanje združljivosti ukrepa pomoči s skupnim trgom. Vendar
se povečanje začetnega proračuna obstoječe sheme pomoči do 20 % ne šteje kot sprememba obstoječe pomoči.“
Svet je na podlagi člena 87(3)(e) ES sprejel Uredbo Sveta (ES) št. 1177/2002 z dne 27. junija 2002 o začasnem obrambnem mehanizmu
za ladjedelništvo (UL L 172, str. 1). Tak mehanizem je bil z navedeno uredbo odobren zato, da bi se pomagalo ladjedelnicam
Skupnosti, ki so utrpele resno škodo zaradi nelojalne konkurence korejskih ladjedelnic (uvodna izjava 3 Uredbe). Člen 2(2)
in (3) iste uredbe je natančneje določil, da se pomoči v podporo nekaterim pogodbam o gradnji ladij lahko štejejo za združljive
s skupnim trgom, če pomoči ne presežejo 6 % pogodbene vrednosti in če je zadevni tržni segment utrpel resno škodo zaradi nelojalne
konkurence korejskih ladjedelnic.
Člen 3 Uredbe št. 1177/2002 določa, da je v skladu s členom 88 ES pogoj za dodelitev pomoči njena priglasitev Komisiji in
da mora Komisija v skladu z Uredbo št. 659/1999 to pomoč preizkusiti in izdati odločbo.
Členi 2(4), 4 in 5 Uredbe št. 1177/2002 določajo:
„Člen 2
[…]
4.      Ta uredba se ne uporablja v zvezi z ladjami, dobavljenimi več kot tri leta od datuma podpisa dokončne pogodbe. Komisija pa
lahko odobri podaljšanje triletne omejitve dostave, kadar ugotovi, da je to utemeljeno zaradi tehnične zahtevnosti zadevnega
posameznega ladjedelniškega projekta ali zaradi zamud zaradi nepričakovanih večjih in opravičljivih motenj delovnega programa
ladjedelnice zaradi izjemnih nepredvidljivih okoliščin zunaj gospodarske družbe.
[…]
Člen 4
Uredba se uporablja za dokončne pogodbe, podpisane od začetka veljavnosti te uredbe do izteka veljavnosti Uredbe, razen za
dokončne pogodbe, podpisane preden Skupnost v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
objavi, da je proti Koreji začela postopek reševanja spora tako, da je zahtevala posvetovanje v skladu z Dogovorom o pravilih
in postopkih reševanja sporov Svetovne trgovinske organizacije, in za dokončne pogodbe, podpisane en mesec ali več potem,
ko Komisija v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
objavi, da so postopki reševanja spora rešeni ali prekinjeni, ker Komisija meni, da se potrjeni zapisnik učinkovito izvaja.
Člen 5
Ta uredba začne veljati dan po objavi v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
in preneha veljati 31. marca 2004.
[…]“
Uredba Sveta (ES) št. 502/2004 z dne 11. marca 2004 o spremembi Uredbe št. 1177/2002 (UL L 81, str. 6) je veljavnost Uredbe
št. 1177/2002 podaljšala do 31. marca 2005.

Dejansko stanje
Italijanska republika je 15. januarja 2004 priglasila shemo pomoči – s katero je nameravala izvajati Uredbo št. 1177/2002
– določeno v členu 4(153) legge n° 350 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge
finanziaria 2004) (zakon št. 350 o letnem in večletnem državnem proračunu (zakon o proračunu za leto 2004)) z dne 24. decembra 2003
(redni dodatek h GURI št. 299 z dne 27. decembra 2003, v nadaljevanju: zakon št. 350/2003), ki določa:
„Za izvajanje [Uredbe št. 1177/2002] se za leto 2004 dodeli 10 milijonov EUR. Uredba ministrstva za infrastrukturo in promet
določi podrobna pravila za dodelitev pomoči. Določbe iz te točke učinkujejo v skladu s členom 88(3) [ES] samo v primeru predhodne
odobritve [Komisije].“
Podrobna pravila za dodelitev pomoči so bila določena z decreto ministeriale (ministro delle infrastrutture e dei trasporti),
Attuazione del regolamento (CE) n. 1177/2002 del 27 giugno 2002 del Consiglio, relativo ad un meccanismo difensivo temporaneo
per la costruzione navale (uredba ministrstva za infrastrukturo in promet za izvajanje Uredbe št. 1177/2002, GURI št. 93 z
dne 21. aprila 2004, v nadaljevanju: ministrska uredba z dne 2. februarja 2004).
Komisija je z Odločbo z dne 19. maja 2004 o shemi pomoči N 59/2004 o začasnem obrambnem mehanizmu za ladjedelništvo, notificirano
pod dokumentarno številko C(2004) 1807 (v nadaljevanju: odločba o odobritvi iz leta 2004), odobrila priglašeno shemo, z utemeljitvijo,
da je ta v skladu z določbami Uredbe št. 1177/2002 in združljiva s skupnim trgom (v nadaljevanju: shema iz leta 2004).
Italijanska republika je ocenila, da prvotni znesek 10 milijonov EUR ne bo zadoščal za pokritje vseh zahtev za dodelitev pomoči,
vloženih pred prenehanjem veljavnosti Uredbe št. 117/2002, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 502/2004, in je 1. februarja 2008
Komisiji priglasila, da namerava na podlagi člena 2(206) legge n° 244 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale
e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2008) (zakon št. 244 o letnem in večletnem državnem proračunu (zakon o proračunu
za leto 2008)) z dne 24. decembra 2007 (redni dodatek h GURI št. 300 z dne 28. decembra 2007) v proračun, namenjen shemi iz
leta 2004, dodeliti dodatnih 10 milijonov EUR (v nadaljevanju: priglašeni ukrep).
Komisija je z dopisom z dne 30. aprila 2008 obvestila Italijansko republiko o svoji odločitvi, da v zvezi s priglašenim ukrepom
proti njej sproži postopek iz člena 88(2) ES. Poleg tega je bila odločitev o uvedbi postopka objavljena v
Uradnem listu Evropske unije
(UL 2008, C 140, str. 20). Komisija je vse zainteresirane stranke pozvala k predložitvi pripomb v roku enega meseca od dneva
objave.
Komisija je 21. oktobra 2008 sprejela Odločbo 2010/38/ES o državni pomoči C 20/08 (ex N 62/08), ki jo Italija namerava izvesti
v skladu s spremenjeno shemo N 59/04 o začasnem obrambnem mehanizmu za ladjedelništvo (UL 2010, L 17, str. 50) (v nadaljevanju:
izpodbijana odločba), katere člen 1 določa:
„Državna pomoč, ki jo Italija namerava izvesti v skladu s spremenjeno shemo N 59/04 o začasnem obrambnem mehanizmu za ladjedelništvo,
kar vključuje povečanje proračuna [sheme iz leta 2004] za 10 milijonov EUR, ni združljiva s skupnim trgom.
Zato se ta pomoč ne more izvajati.“
V izpodbijani odločbi je Komisija navedla, da priglašeni ukrep pomeni novo pomoč v smislu člena 1(c) Uredbe št. 659/1999 in
člena 4 Uredbe št. 794/2004 in da ta pomoč ni združljiva s skupnim trgom, ker Uredba št. 1177/2002 ne velja več in tako ne
more biti pravna podlaga za presojo priglašenega ukrepa. Komisija je poleg tega pojasnila, da se navedeni ukrep ne more šteti
za združljivega s skupnim trgom na podlagi Okvira za državno pomoč ladjedelništvu (UL 2003, C 317, str. 11) niti na podlagi
katere koli druge določbe na področju državnih pomoči.
Poleg tega je Komisija navedla, da je po začetku veljavnosti Uredbe št. 1177/2002 Republika Koreja organu za reševanje sporov
(ORS) Svetovne trgovinske organizacije (STO) predložila vprašanje o zakonitosti navedene uredbe glede na pravila STO. Skupina
strokovnjakov, ki jo je imenoval ORS, je 22. aprila 2005 objavila poročilo, v katerem je ugotovila, da Uredba št. 1177/2002
in različne nacionalne ureditve za izvajanje navedene uredbe, ki so veljale v času, ko je Republika Koreja poskušala razrešiti
spor pri STO, kršijo nekatera pravila STO. Organ za reševanje sporov je 20. junija 2005 sprejel poročilo skupine strokovnjakov,
v katerem je bilo Skupnosti priporočeno, naj uskladi Uredbo št. 1177/2002 in nacionalne ureditve za njeno izvajanje z obveznostmi,
ki jih ima na podlagi sporazumov v okviru STO.

Postopek in predlogi strank
Italijanska republika je 2. januarja 2009 v sodnem tajništvu Splošnega Sodišča vložila to tožbo.
Splošnemu sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo razglasi za nično.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        Italijanski republiki naloži plačilo stroškov.
Splošno sodišče (osmi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek, in v okviru ukrepov
procesnega vodstva iz člena 64 svojega poslovnika pozvalo stranke, naj se izrečejo o primernosti združitve obravnavane zadeve
z zadevo T‑584/08, v kateri je družba Cantiere navale De Poli SpA vložila tožbo z enakim predmetom. Po prejemu stališč strank,
ki nista izrazili nobenega ugovora, sta bili zadevi s sklepom predsednika osmega senata z dne 2. junija 2010 v skladu s členom
50 Poslovnika združeni za ustni postopek.
Stranke so na obravnavi 16. junija 2010 ustno podale stališča in odgovore na vprašanja Splošnega sodišča.

Pravno stanje
Italijanska republika v utemeljitev tožbe navaja sedem tožbenih razlogov, to so napačna opredelitev priglašenega ukrepa kot
nove pomoči, kršitev Uredbe št. 1177/2002, kršitev členov 87 ES in 88 ES, kršitev načel varstva legitimnih pričakovanj in
enakega obravnavanja, kršitev načela kontradiktornosti, upoštevanje pravil STO pri presoji združljivosti priglašenega ukrepa
s skupnim trgom in to, da izpodbijana odločba temelji na obvestilu z dne 20. julija 2005, ki ga je Komisija naslovila na STO
(v nadaljevanju: obvestilo STO).

Prvi tožbeni razlog: napačna opredelitev priglašenega ukrepa kot nove pomoči
Trditve strank
Italijanska republika opozarja, da Uredba št. 1177/2002 ne določa nikakršne nominalne omejitve skupnega zneska pomoči, ki
ga vsaka država članica lahko dodeli na podlagi Uredbe št. 1177/2002. Prav tako naj shema iz leta 2004, ki je bila priglašena
Komisiji in jo je ta odobrila, ne bi določila niti omejila skupnega proračuna za pomoči ladjedelničarjem. Edina finančna omejitev
sheme iz leta 2004 naj bi bila določena v členu 2(3) Uredbe št. 1177/2002, in sicer da se pomoč „lahko odobri za ladjedelniške
pogodbe do največ 6 % pogodbene vrednosti“ pred dodelitvijo pomoči.
Z drugimi besedami, zaveza Italijanske republike, določena v členu 4(153) zakona št. 350/2003 in v ministrski uredbi z dne
2. februarja 2004, naj glede skupnega zneska morebitnih pomoči ne bi bila omejena. Bistvo zgradbe sheme iz leta 2004 naj bi
bilo namreč ravno to, da skupni znesek vnaprej ni bil določen, ker je bil odvisen od števila in vrednosti pogodb, ki so bile
podvržene negativnim učinkom nelojalne korejske konkurence v obdobju, določenem z Uredbo št. 1177/2002, kakor je bila spremenjena
z Uredbo št. 502/2004.
Začetni znesek 10 milijonov evrov, določen v členu 4(153) zakona št. 350/2003, naj bi bil zgolj povsem indikativna proračunska
postavka za leto 2004 in naj ne bi vplival na obseg zaveze in zakonske obveznosti Italijanske republike do italijanskih ladjedelničarjev,
ki so se zoperstavljali nelojalni korejski konkurenci. Poleg tega naj bi morala presoja združljivosti sheme iz leta 2004 s
skupnim trgom temeljiti samo na določbah ministrske uredbe z dne 2. februarja 2004, ki kot Uredba št. 1177/2002 ne vsebuje
nobene finančne omejitve. Komisija naj namreč pri sprejetju odločbe o odobritvi iz leta 2004 ne bi pripisala nobenega pomena
dodelitvi finančnih sredstev v višini 10 milijonov EUR.
Torej naj končni in skupni znesek javnih izdatkov ne bi bil del zgradbe sheme pomoči, ki jo je Italijanska republika Komisiji
priglasila leta 2004. Nasprotno, ta država naj bi si pridržala možnost, da v naslednjih letih dodeljena sredstva poveča.
Italijanska republika v podporo svoji trditvi, da obseg sheme iz leta 2004 ni odvisen od finančnega kritja te sheme, navaja,
da je bil proračun, dodeljen za to shemo, v letu 2005 že povečan za milijon EUR, ne da bi Komisija kakor koli ugovarjala.
Zato naj bi Komisija s tem, ko je ocenila, da je začetni znesek 10 milijonov EUR pomenil bistveni del sheme iz leta 2004,
zmotno presodila dejstva v tej zadevi.
Poleg tega je Komisija zaradi te zmote napačno uporabila več določb prava Evropske unije, zlasti člen 87(1) ES, člen 88(3) ES,
člen 1(c) Uredbe št. 659/1999 in člen 4 Uredbe št. 794/2004.
Priglašenega ukrepa naj ne bi bilo mogoče šteti za spremembo sheme iz leta 2004, ker naj bi bila nova dodeljena sredstva samo
knjigovodska operacija in naj nikakor ne bi mogla vplivati na obseg zaveze in obveznosti Italijanske republike do italijanskih
ladjedelničarjev, ki so se zoperstavljali nelojalni korejski konkurenci. Torej je Komisija napačno ugotovila, da priglašeni
ukrep pomeni novo pomoč v smislu člena 1(c) Uredbe št. 659/1999.
Navedena dodelitev sredstev naj bi bila v resnici zgolj upravno preoblikovanje v smislu člena 4 Uredbe št. 794/2004. Italijanska
republika glede tega navaja, da s povečanjem proračuna za shemo iz leta 2004 ni spremenila pogojev za izvajanje te sheme niti
ni podaljšala njenega izvajanja.
To, da se je italijanskemu zakonodajalcu zdelo primerno obvestiti Komisijo o novi dodelitvi, naj ne bi bilo pomembno za odgovor
na vprašanje, ali gre za novo pomoč, ker naj nacionalna določba ne bi prevladala nad določbami Unije.
Komisija predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne, in v bistvu trdi, da je začetni proračun 10 milijonov EUR, dodeljen shemi
iz leta 2004, pomenil sestavni del te sheme.
Presoja Splošnega sodišča
Navesti je treba, da vsi očitki Italijanske republike v okviru prvega pritožbenega razloga temeljijo na predpostavki, da Komisija
v odločbi o odobritvi iz leta 2004 ni upoštevala in tudi ne bi smela upoštevati, da je bila zgornja finančna meja sheme iz
leta 2004, ki jo je priglasila Italijanska republika, 10 milijonov EUR. Tako naj priglašeni ukrep, to je dodatna dodelitev
10 milijonov EUR v letu 2008, ne bi pomenil spremembe obstoječe pomoči.
Navedbe Italijanske republike glede tega so v bistvu povezane z dvema utemeljitvama, pri čemer se prva nanaša na posebnost
Uredbe št. 1177/2002, druga pa na način, na katerega so italijanski organi v nacionalni zakonodaji opredelili podrobna pravila
za izvajanje Uredbe št. 1177/2002.
Prvič, glede trditve, da Uredba št. 1177/2002 ne določa nikakršne nominalne zgornje meje skupnega zneska pomoči, ki jih vsaka
država članica lahko dodeli na podlagi navedene uredbe, je treba ugotoviti, da se Italijanska republika moti v dveh temeljnih
točkah.
Glede tega je treba poudariti, da Uredba št. 1177/2002 temelji na členu 87(3)(e) ES. Zato pomoči, na katere se nanaša, spadajo
le v kategorijo pomoči, ki „se lahko šteje[jo]“ za združljive s skupnim trgom. Ta navedba je natančno ponovljena tudi v členu
2(1) Uredbe št. 1117/2002.
Torej, čeprav se take pomoči lahko štejejo za združljive s skupnim trgom, to ne pomeni, da so z njim nujno združljive (glej
v tem smislu sodbo Sodišča z dne 15. oktobra 1996 v zadevi IJssel‑Vliet, C‑311/94, Recueil, str. I‑5023, točke od 26 do 28).
Na podlagi člena 88(3) ES je namreč naloga Komisije, da preveri, ali te pomoči izpolnjujejo vse pogoje za združljivost s skupnim
trgom. Na to opozarja tudi člen 3 Uredbe št. 1177/2002, ki izrecno določa, da se za zadevne pomoči uporabljata člen 88 ES
in Uredba št. 659/1999.
Razen tega je treba poudariti, da je Uredba št. 1177/2002 eden v dolgi vrsti ukrepov Sveta, sprejetih na podlagi člena 87(3)(e)
ES za premagovanje težav glede konkurenčnosti in presežka zmogljivosti, s katerimi se spopadajo ladjedelnice v Uniji. Ti ukrepi
so vedno sledili dvema ciljema, to je zmanjšati konkurenčni zaostanek evropskih ladjedelnic za njihovimi mednarodnimi tekmeci
po eni strani in zagotoviti enake in enotne pogoje konkurence znotraj Skupnosti po drugi strani (glej na primer uvodni izjavi
2 in 6 Direktive Sveta 87/167/EGS z dne 26. januarja 1987 o pomočeh ladjedelništvu (UL L 69, str. 55), uvodni izjavi 5 in
9 ter člen 4(5) Direktive Sveta 90/684/EGS z dne 21. decembra 1990 o pomočeh ladjedelništvu (UL L 380, str. 27) in uvodni
izjavi 3 in 6 ter člen 3(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1540/98 z dne 29. junija 1998 o pomočeh ladjedelništvu (UL L 202, str. 1)).
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je Komisija – v nasprotju s tem, kar trdi Italijanska republika – pri presoji združljivosti
sheme iz leta 2004 s skupnim trgom lahko upoštevala proračun, ki ga je Italijanska republika določila za to shemo, saj je
tako lahko nadzorovala pogoje konkurence znotraj Skupnosti v sektorju ladjedelništva.
Drugič, trditev, da je shema iz leta 2004 dejansko urejena samo z ministrsko uredbo z dne 2. februarja 2004, ki ne določa
nikakršne proračunske omejitve, je treba takoj zavrniti. Pri presoji zakonske podlage sheme iz leta 2004 je treba namreč upoštevati
hierarhično višji akt nacionalnega prava, to je zakon št. 350/2003, ki določa, da se sprejme hierarhično nižji akt, kar je
v obravnavani zadevi ministrska uredba z dne 2. februarja 2004.
Poleg tega ni sporno, da je bil zakon št. 350/2003, ki natančneje določa, da začetni proračun sheme pomoči znaša 10 milijonov
EUR, eden od elementov, ki jih je Italijanska republika predložila v preizkus Komisiji v okviru postopka, v katerem je bila
izdana odločba o odobritvi iz leta 2004.
Torej je treba zavrniti utemeljitev Italijanske republike, da Komisija v odločbi o odobritvi iz leta 2004 ni pripisala nobenega
pomena znesku 10 milijonov EUR. Ni sporno, da je Komisija odobrila shemo iz leta 2004, ki ji jo je priglasila Italijanska
republika. Kot je bilo navedeno zgoraj in kot je razvidno iz točke 11 obrazložitve odločbe o odobritvi iz leta 2004, je bil
začetni proračun 10 milijonov EUR eden od parametrov, ki jih je Italijanska republika predložila Komisiji v presojo. V dopisu,
s katerim je bil posredovan zadevni ukrep, je namreč navedeno, da je proračun omejen na 10 milijonov EUR tako za leto 2004
kot glede skupnega dodeljenega zneska.
Zato Italijanska republika ne more utemeljeno trditi, da začetni proračun za shemo iz leta 2004 ni bil pomemben element za
odgovor na vprašanje, ali je priglašeni ukrep nova pomoč.
Poleg tega to, da je Italijanska republika leta 2005 dodelila dodaten milijon EUR v proračun sheme iz leta 2004, ni pomembno
pri ugotavljanju, ali je Komisija v izpodbijani odločbi priglašeni ukrep upravičeno štela za novo pomoč. Povečanje proračuna,
ki ga je Italijanska republika izvršila v letu 2005, ni bilo namreč nikoli priglašeno Komisiji in bi se navsezadnje lahko
štelo za izjemo, določeno v členu 4(1) Uredbe št. 794/2004, po katerem se povečanje obstoječega proračuna do 20 % ne šteje
za spremembo obstoječe pomoči.
Nazadnje, je poleg tega treba navesti, da morebitna združljivost državne pomoči s skupnim trgom kot taka ne more vplivati
na opredelitev spremembe obstoječe pomoči in tako na obveznost predhodne priglasitve te pomoči Komisiji na podlagi člena 88(3) ES
(glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 21. julija 2005 v zadevi Xunta de Galicia, C‑71/04, ZOdl., str. I‑7419, točke od 26
do 31). Zato okoliščina, da bi Italijanska republika v letu 2004 lahko priglasila in morebiti celo pridobila odobritev za
skupni proračun 20 milijonov EUR, ne vpliva na sklep, da je Komisija priglašeni ukrep utemeljeno štela za novo pomoč.
Tako je predpostavka, na kateri temelji ta tožbeni razlog, namreč da začetni proračun 10 milijonov EUR ni sestavni del sheme
iz leta 2004, napačna. Zato Komisiji ni mogoče očitati, da je priglašeni ukrep štela za novo pomoč v smislu določb prava Unije,
to je člena 1(c) Uredbe št. 659/199 in člena 4 Uredbe št. 794/2004.
Glede na vse navedeno je prvi tožbeni razlog treba zavrniti.

Drugi tožbeni razlog: kršitev Uredbe št. 1177/2002
Trditve strank
Italijanska republika izpodbija trditev Komisije iz točke 26 obrazložitve izpodbijane odločbe, da Uredba št. 1177/2002 ne
more biti pravna podlaga za presojo izpodbijanega ukrepa, ker navedena uredba v času priglasitve navedenega ukrepa ni več
veljala.
Po njenem mnenju je pri natančnem branju členov od 2 do 5 Uredbe št. 1177/2002, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 502/2004,
razvidno, da rok, ki ga določa, to je 31. marec 2005, pomeni zgolj, da za pogodbe, podpisane po tem dnevu, ne morejo veljati
ugodnosti iz sheme, vzpostavljene z Uredbo št. 1177/2002. Vendar naj nikjer v navedeni uredbi ne bi bilo določeno, da se ta
ne more uporabljati po 31. marcu 2005 za pogodbe, veljavno sklenjene pred tem dnem. Nasprotno, iz člena 2(4) Uredbe št. 1177/2002
naj bi izhajalo, da se plačilo pomoči, dodeljenih na podlagi navedene uredbe, lahko izvede do 31. marca 2008 ali, v posebnih
primerih, do 31. marca 2011.
Italijanska republika glede tega opozarja, da je bil priglašeni ukrep sprejet 24. decembra 2007 in je začel veljati 1. januarja 2008.
Cilj tega ukrepa naj bi bil na upravni in računovodski ravni omogočiti plačilo pomoči za vse pogodbe za gradnjo ladij, podpisane
pred 31. marcem 2005. V zvezi s temi pogodbami naj bi se morali spoštovati vsi drugi pogoji iz Uredbe št. 1177/2002, vključno
s tem, da je treba dobavo opraviti v treh letih od datuma podpisa pogodbe, razen če se ta rok podaljša iz enega od razlogov,
določenih v navedeni uredbi. Zato naj bi bilo očitno, da priglašeni ukrep pomeni natančno izvajanje Uredbe št. 1177/2002 in
da je Komisija napačno uporabila pravo, ker v izpodbijani odločbi ni upoštevala navedene uredbe. Že samo ta napačna uporaba
prava naj bi upravičevala razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.
Italijanska republika zavrača trditev Komisije, da pogojev konkurence, zaradi katerih je bila sprejeta Uredba št. 1177/2002,
v času sprejetja izpodbijane odločbe ni bilo več. Glede tega navaja, prvič, da je utemeljitev Komisije nedopustna, ker pomeni
bistveno omejitev izvajanja Uredbe št. 1177/2002 in ni navedena ne v izpodbijani odločbi niti v odločbi o odobritvi iz leta 2004.
Drugič, navaja da trditev Komisije ni utemeljena, ker ta ni predložila nobenega konkretnega dokaza za trditev, da leta 2008
ladjedelniška podjetja v Uniji, ki so sklenila pogodbe pred 31. marcem 2005, glede teh pogodb ne trpijo več posledic korejskega
dumpinga.
Komisija zavrača trditve Italijanske republike.
Presoja Splošnega sodišča
V okviru tega tožbenega razloga je za presojo združljivosti priglašenega ukrepa s skupnim trgom treba odgovoriti na vprašanje,
ali se Uredba št. 1177/2002 lahko uporablja po 31. marcu 2005, ko je prenehala veljati.
Ni sporno, da je Komisija v izpodbijani odločbi ocenila, da Uredba št. 1177/2002 ne more biti pravna podlaga za presojo priglašenega
ukrepa, ker je prenehala veljati 31. marca 2005 (točke 11, 25 in 26 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V obravnavani zadevi je treba v zvezi s časovno veljavnostjo pravnega pravila v primeru, ko ni prehodnih odločb, razlikovati
pravila o pristojnosti in pravila materialnega prava.
Iz sodne prakse v zvezi s pravili, ki urejajo prisojnost institucij Unije, izhaja, da mora določba, ki predstavlja pravno
podlago akta in ki pooblašča institucijo Unije za sprejetje zadevnega akta, veljati v trenutku njegovega sprejetja (glej v
tem smislu sodbo Sodišča z dne 4. aprila 2000 v zadevi Komisija proti Svetu, C‑269/97, Recueil, str. I‑2257, točka 45).
V obravnavani zadevi je člen 88 ES pravna podlaga, ki Komisiji daje pristojnost sprejemati odločbe na področju državnih pomoči
in ki jo od leta 1968 za stalno pooblašča za odločanje o združljivosti ukrepov pomoči s skupnim trgom glede na člen 87 ES.
Pravila materialnega prava od začetka veljavnosti urejajo vse prihodnje učinke položajev, ki so nastali v času veljavnosti
prejšnje zakonodaje. Zato pravila materialnega prava ne veljajo za učinke, nastale pred začetkom njihove veljavnosti, razen
če so izjemoma izpolnjeni pogoji za retroaktivno uporabo (glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 14. aprila 1970 v zadevi Brock,
68/69, Recueil, str. 171, točka 6; z dne 29. januarja 2002 v zadevi Pokrzeptowicz‑Meyer, C‑162/00, Recueil, str. I‑1049, točka 49,
in z dne 24. septembra 2002 v združenih zadevah Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, C‑74/00 P in C‑75/00 P, Recueil,
str. I‑7869, točka 119 , ter sodbi Splošnega sodišča z dne 14. februarja 2007 v zadevi Simões Dos Santos proti UUNT, T‑435/04,
še neobjavljena v ZOdl., točka 100, in z dne 12. septembra 2007 v zadevi González y Díez proti Komisiji, T‑25/04, ZOdl., str. II‑3121,
točka 70).
V zvezi s priglašenimi, a še neizplačanimi pomočmi – v okviru sistema Unije za nadzor državnih pomoči – čas, ko nastanejo
učinki načrtovane pomoči, sovpada s časom, ko Komisija sprejeme odločbo o združljivosti navedene pomoči s skupnim trgom. Pravila,
načela in merila za presojo združljivosti državnih pomoči, ki veljajo v času, ko Komisija sprejme odločbo, je namreč načeloma
mogoče šteti za bolj prilagojena pogojem konkurence (sodba Sodišča z dne 11. decembra 2008 v zadevi Komisija proti Freistaat
Sachsen, C‑334/07 P, ZOdl., str. I‑9465, točke od 50 do 53). Razlog za to pa je, da obravnavana pomoč povzroči dejanske prednosti
in slabosti na skupnem trgu najprej takrat, ko se Komisija odloči, ali jo bo odobrila.
Nasprotno pa se za pomoči, ki so bile nezakonito izplačane, ne da bi bile predhodno priglašene, uporabljajo pravila materialnega
prava, ki so veljala, ko je bila pomoč izplačana, ker so prednosti in slabosti, ki jih je povzročila taka pomoč, nastale v
obdobju, v katerem je bila izplačana (sodba Splošnega sodišča z dne 15. aprila 2008 v zadevi SIDE proti Komisiji, T‑348/04,
ZOdl., str. II‑625, točke od 58 do 60).
V obravnavani zadevi torej Komisiji ni mogoče očitati, da ni uporabila Uredbe št. 1177/2002, saj je bila načrtovana pomoč
priglašena, in ne izplačana. Dejanske prednosti in slabosti priglašenega ukrepa na skupnem trgu namreč niso mogle nastati
pred sprejetjem izpodbijane odločbe, ki pa je bila sprejeta po tem, ko je Uredba št. 1177/2002 nehala veljati, to je 31. marca 2005.
Trditev, da člen 4 Uredbe št. 1177/2002 določa, da se ta uredba uporablja za pogodbe, sklenjene pred 31. marcem 2005, ne izpodbija
ugotovitve, da se Uredba št. 1177/2002 ne uporablja za priglašeni ukrep. Člen 4 Uredbe št. 1177/2002 tako kot člen 2 navedene
uredbe namreč natančneje določa materialne pogoje, ki morajo biti izpolnjeni, da Komisija lahko na podlagi te uredbe sprejme
odločbo, da je zadevna pomoč združljiva s skupnim trgom. Časovna veljavnost navedene uredbe pa je urejena v členu 5 te uredbe
in z načeli, navedenimi zgoraj v točkah od 57 do 60.
Res je, da bi to, da datum, glede na katerega se ugotovijo veljavna pravila materialnega prava, sovpada z datumom, ko Komisija
sprejme odločbo o združljivosti navedene pomoči, lahko povzročilo, da bi ta institucija lahko s spreminjanjem dolžine preizkusa
ukrepa priglašene pomoči povzročila, da bi se uporabilo pravilo materialnega prava, ki je začelo veljati po priglasitvi navedenega
ukrepa Komisiji. Vendar ta možnost – ki sicer v obravnavani zadevi ni podana, saj je bil ukrep priglašen po prenehanju veljavnosti
Uredbe št. 1177/2002 – ne more upravičiti izjeme od načela, po katerem nova pravila materialnega prava od začetka veljavnosti
urejajo vse prihodnje učinke položajev, ki so nastali v času veljavnosti prejšnje ureditve.
Glede tega je treba navesti, da je možnost Komisije uporabiti novo ali prejšnje pravilo omejena in uravnotežena s tem, prvič,
da države članice po prosti presoji izberejo, kdaj bodo priglasile ukrepe pomoči, in drugič, da člen 4 Uredbe št. 659/1999
v skladu z načelom dobrega upravljanja Komisijo poziva k skrbnemu ravnanju (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Splošnega
sodišča z dne 18. novembra 2004 v zadevi Ferriere Nord proti Komisiji, T‑176/01, ZOdl., str. II‑3931, točka 62 in navedena
sodna praksa).
To, da morajo države članice za izvajanje Uredbe št. 1177/2002 priglasiti načrtovane ukrepe pomoči pred prenehanjem veljavnosti
navedene uredbe in preden so podpisane vse pogodbe, za katere se lahko dodeli pomoč, ne more postaviti pod vprašaj tega, da
se za sistem Unije za nadzor državnih pomoči uporabljajo načela glede časovne veljavnosti pravil materialnega prava za sistem
Unije za nadzor državnih pomoči. Sistemu za predhoden nadzor ukrepov državnih pomoči je namreč lastno, da morajo priglasitve
nujno vsebovati ocene skupnih zneskov načrtovanih pomoči. To še posebej velja za ukrep v zvezi z operativnimi pomočmi, kakršne
so te v obravnavani zadevi.
Glede na vse navedeno in na to, da ni prehodnih določb, ki bi podaljšale časovno področje uporabe Uredbe št. 1177/2002, je
treba drugi tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Tretji tožbeni razlog: kršitev členov 87 ES, 88 ES in 253 ES
Trditve strank
Italijanska republika trdi, da – tudi če je priglašeni ukrep treba šteti za novo pomoč, ker ne spada na področje uporabe Uredbe
št. 1177/2002 – je Komisija kršila člen 87(2) in (3) ES ter člen 88(3) ES, ker v izpodbijani odločbi dejansko ni preizkusila,
ali bi bil priglašeni ukrep lahko združljiv s skupnim trgom na podlagi ene od izjem, določenih v členu 87(2) in (3) ES, zlasti
tistih, ki so natančneje določene v členu 87(3)(b) in (c) ES.
Komisija naj bi namreč ugotovila, da je priglašeni ukrep nezdružljiv s skupnim trgom zgolj zato, ker je Uredba št. 1177/2002
prenehala veljati in ker ne spada pod nobenega od primerov iz oddelkov 3.1 in 3.2 Okvira za državno pomoč ladjedelništvu,
navedenega zgoraj v točki 13.
Po mnenju Italijanske republike je iz sodne prakse razvidno, da mora Komisija vedno po uradni dolžnosti preizkusiti morebitno
združljivost pomoči v smislu člena 87(2) in (3) ES, razen kadar je iz očitnih okoliščin jasno, da zadevne sheme nikakor ni
mogoče upravičiti. V obravnavani zadevi pa naj ne bi šlo za ta zadnji primer, ker priglašeni ukrep pomeni zgolj ponovno financiranje
sheme pomoči, ki je bila že opredeljena za združljivo s skupnim trgom in glede katere se vsi ostali pogoji niso spremenili.
Italijanska republika navaja tudi, da je v upravnem postopku poskušala Komisijo opozoriti na to, da je priglašeni ukrep nujen
za zagotovitev enakih pogojev konkurence za vse ladjedelničarje, ki bi lahko pridobili pomoč. Poudarja, da bi brez pomoči
lahko prišlo do zaprtja ladjedelnic. Vendar naj Komisija v izpodbijani odločbi ne bi navedla nobenega ustreznega odgovora
na te predloge.
Poleg tega Italijanska republika predlaga, naj Splošno sodišče preizkusi priglašeni ukrep in naj ugotovi, da je združljiv
s skupnim trgom.
Razen tega Italijanska republika trdi, da je obrazložitev, navedena v točki 26 obrazložitve izpodbijane odločbe – iz razlogov,
navedenih zgoraj v točkah od 68 do 71 – nezadostna, kar je po njenem mnenju kršitev člena 253 ES. Glede tega se sklicuje na
sodno prakso, po kateri mora Komisija za izpolnitev obveznosti obrazložitve navesti posebne, in ne splošnih okoliščin.
Nazadnje navaja, da izpodbijana odločba ni obrazložena tudi zato, ker se je Komisija zadovoljila s tem, da je preizkusila
priglašeni ukrep, ne da bi pri analizi upoštevala shemo iz leta 2004, na katero se ta ukrep nanaša.
Komisija predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba kot nedopusten zavreči predlog Italijanske republike, da naj Splošno sodišče ugotovi, da je priglašeni ukrep
združljiv s skupnim trgom. Sodni preizkus na podlagi člena 230 ES se namreč nanaša zgolj na zakonitost izpodbijane odločbe,
Splošno sodišče pa ne more spremeniti izpodbijane odločbe ali jo nadomestiti z novo (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne
22. decembra 2008 v zadevi British Aggregates proti Komisiji, C‑487/06 P, ZOdl., str. I‑10505, točka 141). V obravnavani zadevi
se mora Splošno sodišče torej omejiti na preizkus zakonitosti izpodbijane odločbe ob upoštevanju očitkov, ki jih v zvezi z
njo navaja Italijanska republika.
Poleg tega, če je treba zgoraj navedeni predlog razumeti kot predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ker ta krši
načeli enakega obravnavanja in varstva legitimnih pričakovanj, je treba ta predlog obravnavati v okviru presoje četrtega tožbenega
razloga.
Glede očitka, da točka 26 obrazložitve izpodbijane odločbe ni dovolj obrazložena, je treba opozoriti, da mora biti v skladu
z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, predpisana s členom 253 ES, prilagojena naravi zadevnega pravnega akta in razlogovanje
institucije Skupnosti, ki je akt izdala, izraženo tako jasno in nedvoumno, da lahko zainteresirane osebe razberejo razloge
za sprejeti ukrep in pristojno sodišče opravi nadzor. Zahteva po obrazložitvi se presoja glede na okoliščine posameznega primera,
zlasti glede na vsebino pravnega akta, vrsto navedenih razlogov in interes za pojasnila, ki bi ga lahko imel naslovnik ali
druge osebe, na katere se pravni akt neposredno in posamično nanaša. Ni potrebno, da so v obrazložitvi navedeni vsi upoštevni
dejanski ali pravni elementi, saj se vprašanje, ali obrazložitev akta zadostuje zahtevam člena 230 ES, ne presoja zgolj na
podlagi besedila akta, temveč tudi glede na njegov kontekst in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (glej sodbo
Sodišča z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Chronopost proti UFEX in drugim, C‑341/06 P in C‑342/06 P, ZOdl., str. I‑4777,
točka 88 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, upoštevajoč navedbe točk 11 in od 25 do 35 obrazložitve izpodbijane odločbe, da tako
Italijanska republika kot Splošno sodišče lahko razbereta razloge Komisije v zvezi s preizkusom združljivosti priglašenega
ukrepa s skupnim trgom. Iz točk 11 in 26 obrazložitve izpodbijane odločbe je namreč razvidno, da je Komisija ugotovila, da
je Uredba št. 1177/2002 prenehala veljati 31. marca 2005 in da se ne uporablja za priglašeni ukrep. V točkah 29 in 30 obrazložitve
izpodbijane odločbe je Komisija kot neupoštevni zavrnila načeli varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja, saj
v odločbi o odobritvi iz leta 2004 ni navedla nikakršnega zagotovila glede morebitnega poznejšega povečanja proračuna, ki
je bil predviden za shemo iz leta 2004. Nazadnje je Komisija v točki 31 in naslednjih obrazložitve izpodbijane odločbe izčrpno
navedla razloge za njeno presojo, da se sodna praksa, ki jo navaja Italijanska republika, v obravnavani zadevi ne uporablja.
Ob upoštevanju sodne prakse, navedene zgoraj v točki 78, in glede na točke 11 in od 25 do 35 obrazložitve izpodbijane odločbe
in to, da mora v obravnavani zadevi Italijanska republika dokazati, da je priglašeni ukrep združljiv s skupnim trgom (glej
v nadaljevanju točke od 83 do 85), je treba očitek nezadostne obrazložitve zavrniti kot neutemeljen.
Trditev, da se je Komisija omejila ne preizkus priglašenega ukrepa, ne da bi v analizo vključila shemo iz leta 2004, je treba
zavrniti kot neutemeljeno. Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija dejansko ocenila, da je bil začetni proračun
10 milijonov EUR sestavni del sheme iz leta 2004, saj je ugotovila, da povečanje tega proračuna pomeni spremembo obstoječe
pomoči (točke od 7 do 9 in 11 obrazložitve izpodbijane odločbe). Če je ta očitek treba razumeti tako, kot da izpodbija navedeno
ugotovitev, je treba navesti, da je Splošno sodišče to ugotovitev že potrdilo v okviru preizkusa prvega tožbenega razloga.
Očitek, da je Komisija ravnala napačno, ker ni preučila, ali je priglašeni ukrep mogoče šteti za združljiv s skupnim trgom
na podlagi ene od izjem, določenih v členu 87(2) in (3) ES, zlasti tistih, ki so natančneje določene v členu 87(3)(b) in (c),
je prav tako treba zavrniti kot neutemeljen.
Kadar se Komisija odloči začeti postopek iz člena 88(2) ES, morata namreč v skladu z ustaljeno sodno prakso država članica
in morebitni prejemnik pomoči navesti trditve, s katerimi dokažeta, da načrt pomoči ustreza izjemam, določenim v Pogodbi,
ker je namen formalnega postopka preiskave prav seznanitev Komisije z vsemi dejstvi zadeve. Čeprav je Komisija ob začetku
formalnega postopka preiskave dolžna jasno izraziti dvome o združljivosti pomoči, da bi državi članici in drugim zainteresiranim
strankam omogočila, da se o njih v največji meri izjasnijo, ostaja dejstvo, da mora predlagatelj pomoči ovreči te dvome in
dokazati, da načrt pomoči izpolnjuje pogoje za dodelitev (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Ferriere Nord proti Komisiji,
točki 93 in 94 in navedena sodna praksa).
V skladu s to sodno prakso tudi velja, da čeprav člen 88(2) ES nalaga Komisiji, da zbere pripombe zainteresiranih strank,
ji ne prepoveduje, da v primeru, ko takih pripomb ni, ugotovi, da je pomoč nezdružljiva s skupnim trgom. Zlasti Komisiji ni
mogoče očitati, da ni upoštevala morebitnih pravnih in dejanskih elementov, ki bi ji bili lahko predloženi v upravnem postopku,
a niso bili, ker Komisija ni zavezana po uradni dolžnosti in na podlagi domneve ugotavljati, kateri podatki bi ji lahko bili
predloženi (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 14. januarja 2004 v zadevi Fleuren Compost proti Komisiji, T‑109/01, Recueil,
str. II‑127, točki 48 in 49 in navedena sodna praksa).
Zakonitost odločbe na področju državnih pomoči je treba presoditi glede na podatke, ki jih je Komisija imela na voljo, ko
jo je izdala, in nihče se ne more pred sodiščem Unije sklicevati na dejstva, ki jih ni zatrjeval v predhodnem postopku na
podlagi člena 88 ES (glej v tem smislu zgoraj v točki 84 navedeno sodbo Fleuren Compost proti Komisiji, točka 51 in navedena
sodna praksa).
V obravnavani zadevi je Komisija v točkah 26 in 27 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da se je v upravnem postopku
Italijanska republika sklicevala na Uredbo št. 1177/2002 in na načeli varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja,
da bi utemeljila zahtevo za odobritev priglašenega ukrepa. Poleg tega je iz točk od 25 do 36 obrazložitve izpodbijane odločbe
razvidno, da je Komisija dejansko preučila in zavrnila utemeljitve in sodno prakso, ki jih je v zvezi s tem navedla Italijanska
republika.
Na obravnavi je Splošno sodišče pozvalo Italijansko republiko, naj natančneje navede dodatna upoštevna dejstva, ki naj bi
jih Komisiji predstavila v upravnem postopku, Komisija pa naj jih ne bi preučila. Vendar je treba navesti, da Italijanska
republika ni mogla navesti drugih utemeljitev kot teh, ki jih je Komisija preučila in zavrnila v izpodbijani odločbi.
Glede na vse navedeno je treba tretji tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Četrti tožbeni razlog: kršitev načel varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja
Trditve strank
Italijanska republika trdi, da četudi bi bil priglašeni ukrep nezdružljiv s skupnim trgom, iz sodne prakse izhaja, da bi ga
Komisija v skladu z načeli varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja morala odobriti.
Ker v odločbi o odobritvi iz leta 2004 namreč ni pripisan noben pomen proračunu, namenjenemu za pomoči ladjedelničarjem, naj
bi lahko Italijanska republika in končni naslovniki sheme pomoči legitimno pričakovali, da bo Komisija odobrila priglašeni
ukrep, ker naj bi se ta štel za del sheme iz leta 2004, saj naj bi Italijanska republika zgolj enkrat povečala skupni proračun,
ne da bi pogoje izvajanja navedene sheme kakor koli spremenila.
Komisija naj bi tudi kršila načelo enakega obravnavanja, ker naj zaradi izpodbijane odločbe nekatere ladjedelnice ne bi bile
upravičene do sheme pomoči, čeprav naj bi bile v dejansko in pravno enakem položaju kot upravičenci, ki so iz sheme dejansko
dobili pomoči.
Italijanska republika naj bi s priglašenim ukrepom namreč poskušala ravno uveljaviti načelo enakega obravnavanja. Skupni proračun
zadevne sheme pomoči naj bi povečala zato, da nobena ladjedelnica, ki je sklenila pogodbo o gradnji ladij in ki bi bila lahko
upravičena do navedene sheme pomoči, ne bi izgubila svoje pravice zaradi nezadostnega finančnega kritja.
Komisija predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba poudariti, da je bila predpostavka, na kateri deloma temelji tožbeni razlog Italijanske republike – da namreč
v odločbi o odobritvi iz leta 2004 proračunu za pomoči ladjedelničarjem ni bil pripisan noben pomen – zavrnjena že zgoraj
v točki 42.
Zato trditve, da je Komisija kršila načelo varstva legitimnih pričakovanj, ni mogoče sprejeti, ker se nihče ne more sklicevati
na kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj, če mu zadevna institucija ni dala natančnih zagotovil (sodba Splošnega sodišča
z dne 19. marca 2003 v zadevi Innova Privat‑Akademie proti Komisiji, T‑273/01, Recueil, str. II‑1093, točka 26).
Poleg tega je treba ugotoviti, da Uredba št. 1177/2002 ne vsebuje niti določb, ki države članice oproščajo obveznosti priglasitve
na podlagi člena 88(3) ES, niti določb, ki spreminjajo opredelitve s tem povezanih pojmov, kot na primer pojem spremembe obstoječe
pomoči. Nasprotno, ta uredba določa, da jo je treba uporabljati v skladu z določbami člena 88 ES in Uredbe št. 659/1999. Zato
odločba o odobritvi iz leta 2004, ki temelji na Uredbi št. 1177/2002, nikakor ni mogla ustvariti legitimnih pričakovanj, ki
bi presegala to, kar je bilo izrecno določeno v navedeni odločbi, in sicer odobritev, da Italijanska republika dodeli pomoči
v skupnem znesku 10 milijonov EUR.
Glede trditve v zvezi s kršitvijo načela enakega obravnavanja pa je treba poudariti, da je očitno neutemeljena. To, da se
Uredba št. 1177/2002 ne uporablja za priglašeni ukrep, je posledica uporabe pravnega pravila, ne pa izvajanja diskrecijske
pravice. Tako za pogodbe, na katere se nanaša priglašeni ukrep, ne bo mogoče dobiti pomoči na podlagi Uredbe št. 1177/2002
zgolj zaradi časovno omejene veljavnosti te uredbe in zaradi tega, ker Italijanska republika ni priglasila zadevnega ukrepa,
tako da bi Komisija lahko sprejela odločbo pred prenehanjem veljavnosti navedene uredbe.
Četrti tožbeni razlog je treba zato zavrniti.

Peti tožbeni razlog: kršitev načela kontradiktornosti
Trditve strank
Italijanska republika očita Komisiji, da je v izpodbijani odločbi upoštevala priporočilo ORS v zvezi z Uredbo št. 1177/2002,
ne da bi prej v upravnem postopku glede tega omogočila kontradiktorno debato z italijanskimi organi. Zato po mnenju Italijanske
republike Komisija svoje odločbe ne bi smela utemeljiti s postopkom pred ORS in z izidi tega postopka. To, da je med upravnim
postopkom sama postavila vprašanje glede postopka pred ORS, naj ne bi bilo pomembno, ker naj bi to storila samo dodatno, da
je poudarila, da ta postopek nima suspenzivnega učinka na uporabo Uredbe št. 1177/2002 niti na priglašeni ukrep.
Komisija predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
Presoja Splošnega sodišča
Treba je opozoriti, da je Italijanska republika v dopisu z dne 7. julija 2008 Komisiji sporočila, da meni, da postopek pred
ORS v zvezi z Uredbo št. 1177/2002 ne more preprečiti, da bi ladjedelnice, ki so vložile prošnjo za pridobitev pomoči pred
koncem navedenega postopka, dobile pomoč na podlagi Uredbe št. 1177/2002 in sheme iz leta 2004.
V točkah od 35 do 37 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija odgovorila na to navedbo. Glede tega je izpostavila, da
iz sodne prakse izhaja, da je treba Uredbo št. 1177/2002, če je le mogoče, razlagati ob upoštevanju obveznosti Skupnosti v
okviru STO. Nato je ugotovila, da je ORS v postopku – ki ga je Italijanska republika omenila v dopisu iz dne 7. julija 2008
– 20. junija 2005 sklenil, da Uredba št. 1177/2002 in različne nacionalne ureditve, s katerimi se izvaja, kršijo pravila STO.
Komisija je poleg tega navedla, da je Skupnost 20. julija 2005 obvestila STO, da je Uredba št. 1177/2002 nehala veljati 31. marca 2005
in da tako države članice ne morejo več dodeljevati pomoči na podlagi navedene uredbe. Komisija je glede tega ugotovila, da
obvestilo STO pomeni zavezo Skupnosti do STO, da ne bo več uporabljala Uredbe št. 1177/2002.
Torej Komisiji ni mogoče očitati, da je kršila načelo kontradiktornosti. Nasprotno, Komisija je s tem, da je odgovorila na
navedbo Italijanske republike, spoštovala njeno pravico do obrambe, zlasti njeno pravico do izjave. To, da ta odgovor vsebuje
sklep, do katerega je Komisija prišla na podlagi izida postopka pred ORS, ne izpodbija te ugotovitve, saj je Italijanska republika
v dopisu z dne 7. julija 2008 sama načela vprašanje posledic navedenega postopka na uporabo Uredbe št. 1177/2002.
Peti tožbeni razlog je treba torej zavrniti.

Šesti tožbeni razlog: upoštevanje pravil STO pri presoji združljivosti priglašenega ukrepa s skupnim trgom
Trditve strank
Italijanska republika s tem tožbenim razlogom trdi, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je presojala združljivost
priglašenega ukrepa s pravili STO. Komisija naj namreč pri presoji načrta državnih pomoči, kakršen je ta v obravnavani zadevi,
na podlagi člena 88(3) ES svoje presoje ne bi mogla utemeljiti z drugimi razlogi kot tistimi iz člena 87 ES.
Italijanska republika poleg tega poudarja, da bi na vprašanje, ali je shema pomoči morda nezdružljiva s pravili STO, moralo
odgovoriti Sodišče v okviru postopka iz člena 226 ES.
Komisija naj bi torej s tem, ko je preučila združljivost priglašenega ukrepa s pravili STO, presegla svojo pristojnost in
kršila člene 88(3) ES, 87 ES in 226 ES.
Komisija zavrača navedbo, da je preizkusila združljivost priglašenega ukrepa s pravili STO.
Presoja Splošnega sodišča
Treba je ugotoviti, da je iz točke 26 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je Komisija menila, da priglašeni ukrep
ni združljiv s skupnim trgom, ker je, prvič, Uredba št. 1177/2002 nehala veljati in, drugič, ker ni druge pravne podlage za
odločbo o združljivosti.
Komisija je v točki 37 obrazložitve izpodbijane odločbe – v odgovor na trditev Italijanske republike, navedeno v točki 35
obrazložitve te odločbe – navedla, da je Skupnost 20. julija 2005 obvestila STO, da je Uredba št. 1177/2002 nehala veljati
31. marca 2005 in da tako države članice ne morejo več dodeljevati pomoči na podlagi navedene uredbe. Komisija je glede tega
sklenila, da obvestilo STO pomeni zavezo Skupnosti do STO, da ne bo več uporabljala Uredbe št. 1177/2002.
Torej je iz razlage točk 26 in 37 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je Komisija v njej ocenila, da bi bila morebitna
odobritev priglašenega ukrepa tako nezdružljiva s skupnim trgom kot tudi v nasprotju z zavezo Skupnosti do STO, pri čemer
je bila ugotovitev o nezdružljivosti priglašenega ukrepa s skupnim trgom ločena, neodvisna in predhodna glede na ugotovitev
o obveznostih Skupnosti do STO.
Torej je treba zavrniti tudi šesti tožbeni razlog tožeče stranke.

Sedmi tožbeni razlog: izpodbijana odločba temelji na obvestilu STO
Trditve strank
Italijanska republika zatrjuje, da je izpodbijana odločba nezakonita, ker temelji na obvestilu STO, v katerem je navedeno,
da države članice ne morejo več dodeljevati pomoči na podlagi Uredbe št. 1177/2002, ker je ta prenehala veljati 31. marca 2005.
Italijanska republika glede tega navaja, prvič, da ni bila nikoli obveščena o obvestilu STO, zaradi česar naj Komisija tega
ne bi smela upoštevati pri sprejetju izpodbijane odločbe.
Drugič, Italijanska republika trdi, da navedeno obvestilo Komisiji nikakor ne omogoča zavrniti odobritve priglašenega ukrepa.
Komisija naj bi namreč z obvestilom STO izjavila le, da ne bo podaljšala veljavnosti Uredbe št. 1177/2002. Države članice
naj torej ne bi mogle dodeljevati pomoči podjetjem za ladjedelniške pogodbe, podpisane po 31. marcu 2005. Vendar naj jih obvestilo
STO ne bi oprostilo obveznosti, da spoštujejo pravico podjetij do pomoči iz naslova pogodb, podpisanih pred 31. marcem 2005.
Komisija predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
Presoja Splošnega sodišča
Treba je navesti, da člen 1 izpodbijane odločbe natančneje določa, da se priglašenega ukrepa ne more izvajati, ker ni združljiv
s skupnim trgom.
Kot je bilo poudarjeno zgoraj v točki 111, je bil namen sklicevanja na obvestilo STO v izpodbijani odločbi navesti – v odgovor
na vprašanje Italijanske republike in kot dodatek – da bi bila morebitna odobritev priglašenega ukrepa med drugim tudi v nasprotju
z zavezami Skupnosti do STO. Iz točke 26 obrazložitve izpodbijane odločbe je namreč razvidno, da Komisija ugotovitve, da priglašeni
ukrep ni združljiv s skupnim trgom, nikakor ni sprejela na podlagi obvestila STO.
Torej obvestilo STO v nobenem primeru ni vplivalo na izrek izpodbijane odločbe.
Tako je tudi sedmi tožbeni razlog treba zavrniti.
Zato je treba tožbo zavrniti v celoti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Italijanska
republika ni uspela, se ji v skladu s predlogom Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Podpisi
Kazalo
Pravni okvir
Dejansko stanje
Postopek in predlogi strank
Pravno stanje
Prvi tožbeni razlog: napačna opredelitev priglašenega ukrepa kot nove pomoči
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Drugi tožbeni razlog: kršitev Uredbe št. 1177/2002
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Tretji tožbeni razlog: kršitev členov 87 ES, 88 ES in 253 ES
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Četrti tožbeni razlog: kršitev načel varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Peti tožbeni razlog: kršitev načela kontradiktornosti
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Šesti tožbeni razlog: upoštevanje pravil STO pri presoji združljivosti priglašenega ukrepa s skupnim trgom
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Sedmi tožbeni razlog: izpodbijana odločba temelji na obvestilu STO
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Stroški
*
Jezik postopka: italijanščina.