CELEX: 62011CJ0139
Zračni promet
Odškodnina in pomoč potnikom
Zavrnitev vkrcanja, odpoved ali velika zamuda letov
Rok za vložitev tožbe

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Cuadrench Moréjem in družbo Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (v nadaljevanju: KLM), ker je ta zavrnila izplačilo odškodnine po odpovedi leta.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
Varšavska konvencija
Člen 17(1) Konvencije o poenotenju nekaterih pravil, ki se nanašajo na mednarodni zračni prevoz, podpisane 12. oktobra 1929 v Varšavi, kakor je bila spremenjena in dopolnjena s Haaškim protokolom z dne 28. septembra 1955, Guadalajarsko konvencijo z dne 18. septembra 1961, Gvatemalskim protokolom z dne 8. marca 1971 in štirimi dodatnimi Montrealskimi protokoli z dne 25. septembra 1975 (v nadaljevanju: Varšavska konvencija), določa, da je „[p]revoznik […] odgovoren za škodo v primeru smrti ali telesne poškodbe potnika le pod pogojem, da je do nesreče, ki je povzročila smrt ali poškodbo, prišlo na letalu ali med vkrcanjem ali izkrcanjem […].“
Člen 19 Varšavske konvencije določa:
„Prevoznik je odgovoren za škodo zaradi zamude v letalskem prevozu oseb, prtljage ali tovora.“
Člen 29 Varšavske konvencije določa:
„1.   Pravica do odškodnine ugasne, če tožba ni vložena v dveh letih od dneva prihoda v namembni kraj, ali od dneva, ko bi letalo moralo prispeti, ali od dneva, ko se prevoz ni več izvajal.
2.   Način računanja tega roka se določi po pravu sodišča, ki mu je primer predložen.“
Montrealska konvencija
Konvencijo o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sprejeta 28. maja 1999 v Montrealu, je Evropska skupnost podpisala 9. decembra 1999, v njenem imenu pa je bila odobrena s Sklepom Sveta 2001/539/ES z dne 5. aprila 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 5, str. 491, v nadaljevanju: Montrealska konvencija). Kar zadeva Evropsko unijo, je ta konvencija začela veljati 28. junija 2004. Od tega dne Montrealska konvencija v skladu z njenim členom 55 zlasti med državami članicami prevlada nad Varšavsko konvencijo.
Člen 19 Montrealske konvencije določa:
„Prevoznik je odgovoren za škodo zaradi zamude v letalskem prevozu oseb, prtljage ali tovora. […]“
Člen 35 Montrealske konvencije, naslovljen „Rok za vložitev tožbe“, je dobesedno enak členu 29 Varšavske konvencije.
Ureditev Unije
Uredba (ES) št. 2027/97
Zakonodajalec Unije je želel z Uredbo Sveta (ES) št. 2027/97 z dne 9. oktobra 1997 o odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 3, str. 489) izboljšati raven zaščite potnikov, udeleženih v letalskih nesrečah, z uvedbo določb, katerih cilj je glede letalskega prevoza med državami članicami nadomestiti nekatere določbe Varšavske konvencije do njenega ponovnega pregleda in temeljite revizije.
Člen 1 Uredbe št. 2027/97 določa:
„Ta uredba določa obveznosti letalskih prevoznikov Skupnosti v zvezi z odgovornostjo do potnikov za povzročeno škodo v primeru smrti ali ranitve potnika ali katere koli telesne poškodbe, ki jo utrpi potnik, če se je nesreča, ki je povzročila tako povzročeno škodo, pripetila v letalu ali med kakršno koli operacijo vkrcanja ali izkrcanja.
[…]“
Uredba št. 261/2004
Člen 5(1) Uredbe št. 261/2004 določa:
„V primeru odpovedi leta:
[…]
(c)
imajo zadevni potniki pravico do odškodnine, ki jim jo mora plačati dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7 […]“
Člen 6 navedene uredbe določa obveznost pomoči potnikom, ki jo ima letalski prevoznik v primeru zamude leta.
Člen 7(1) te uredbe določa:
„Pri sklicevanju na ta člen potniki prejmejo odškodnino v višini:
(a)
250 EUR za lete do vključno 1500 kilometrov;
(b)
400 EUR za vse lete znotraj Skupnosti nad 1500 kilometrov in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri;
(c)
600 EUR za lete, ki niso zajeti v točkah (a) ali (b).
[…]“
Nobena določba Uredbe št. 261/2004 ne določa roka za vložitev tožbe za uveljavljanje pravic, zagotovljenih z navedeno uredbo.
Nacionalna ureditev
Upoštevno nacionalno pravo določa desetletni rok za vložitev tožbe za zahtevke, za katere ni določen drug rok.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
J. Cuadrench Moré je pri družbi KLM rezerviral let iz Šanghaja (Kitajska) v Barcelono (Španija), predviden za 20. december 2005. Let KL 0896, ki bi moral leteti na tej relaciji, je bil odpovedan, zato je moral J. Cuadrench Moré naslednjega dne potovati z drugo družbo prek Münchna (Nemčija).
J. Cuadrench Moré je 27. februarja 2009 pri Juzgado Mercantil n
o
7 de Barcelona vložil tožbo proti družbi KLM, s katero je na podlagi Uredbe št. 261/2004 zahteval odškodnino 2990 EUR z obrestmi in stroški za povračilo škode, ki mu je nastala zaradi odpovedi zadevnega leta.
Družba KLM je v zvezi s tem trdila, da je tožbeni zahtevek zastaral, ker se je iztekel dvoletni rok iz člena 29 Varšavske konvencije, v katerem je treba vložiti odškodninsko tožbo proti letalskemu prevozniku.
Juzgado Mercantil n
o
7 de Barcelona je s sodbo z dne 26. maja 2009 družbi KLM naložilo, da mora tožeči stranki na podlagi Uredbe št. 261/2004 plačati 600 EUR z zakonitimi obrestmi. To sodišče je v sodbi zavrnilo sredstvo obrambe družbe KLM, ker je menilo, da se v obravnavanem primeru ne uporabljata ne zastaralni rok iz člena 29 Varšavske konvencije ne zastaralni rok iz člena 35 Montrealske konvencije, saj se zadeva nanaša na Uredbo št. 261/2004. Ker v tej uredbi ni izrecne določbe o roku, v katerem je treba uveljavljati zahtevke, ki iz nje izhajajo, je navedeno sodišče menilo, da je treba uporabiti špansko ureditev.
Audiencia Provincial de Barcelona, pri katerem je bila vložena pritožba, meni, da ob upoštevanju dejstva, da Uredba št. 261/2004 ne vsebuje izrecne določbe v zvezi s tem, sodbi z dne 10. januarja 2006 v zadevi IATA in ELFAA (
C-344/04, ZOdl., str. I-403
) in z dne 22. decembra 2008 v zadevi Wallentin-Hermann (
C-549/07, ZOdl., str. I-11061
) v povezavi s sodbo z dne 22. oktobra 2009 v zadevi Bogiatzi (
C-301/08, ZOdl, str. I-10185
) ne omogočata, da bi se z zadostno gotovostjo ugotovil rok za vložitev tožbe.
V teh okoliščinah je Audiencia Provincial de Barcelona prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba [Uredbo št. 261/2004] razlagati tako, da se glede roka za vložitev tožbe uporablja člen 35 Montrealske konvencije, ki določa rok dve leti, ali pa je treba uporabiti drugo pravilo [prava Unije] ali nacionalno zakonodajo?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Uredbo št. 261/2004 razlagati tako, da je rok, v katerem je treba vložiti tožbo za plačilo odškodnine iz členov 5 in 7 te uredbe, določen v členu 35 Montrealske konvencije ali v skladu z drugimi predpisi, zlasti s pravili posamezne države članice o zastaranju tožbenih zahtevkov.
Najprej je treba opozoriti, da v primeru odpovedi leta – in pod pogojem, da ta ni posledica izrednih razmer, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi – člena 5 in 7 Uredbe št. 261/2004 potnikom priznavata pravico do odškodnine, ki je odvisna od razdalje in namembnega kraja zadevnega leta ter ki jo lahko ti potniki po potrebi uveljavljajo pred nacionalnimi sodišči.
Zato ni sporno, da Uredba št. 261/2004 ne vsebuje nobene določbe v zvezi z zastaralnim rokom za tožbe za plačilo odškodnine iz členov 5 in 7 te uredbe, vložene pri nacionalnih sodiščih.
V skladu z ustaljeno sodno prakso pa velja, da če področje ni urejeno z zakonodajo Unije, vsaka država članica v svojem pravnem redu uredi postopkovna pravila glede pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, pri čemer se s temi pravili spoštujeta načeli enakovrednosti in učinkovitosti (glej v tem smislu sodbo z dne 25. novembra 2010 v zadevi Fuß,
C-429/09, ZOdl., str. I-12167
, točka 72).
Iz tega sledi, da je rok, v katerem je treba vložiti tožbo za plačilo odškodnine iz členov 5 in 7 Uredbe št. 261/2004, določen z nacionalnim pravom posamezne države članice, pod pogojem, da se s temi pravili spoštujeta načeli enakovrednosti in učinkovitosti.
Te ugotovitve v nasprotju z zatrjevanjem družbe KLM ne more omajati dejstvo, da člen 29 Varšavske konvencije in člen 35 Montrealske konvencije določata, da pravica do odškodnine, priznane s tema konvencijama, ugasne, če tožba ni vložena v dveh letih od dneva prihoda v namembni kraj, ali od dneva, ko bi letalo moralo prispeti, ali od dneva, ko se prevoz ni več izvajal.
Odškodnina iz členov 5 in 7 Uredbe št. 261/2004 namreč ne spada na področje uporabe Varšavske in Montrealske konvencije (glej v tem smislu sodbo z dne 23. oktobra 2012 v združenih zadevah Nelson in drugi, C-581/10 in C-629/10, točka 55).
Zato ni mogoče šteti, da se dvoletni zastaralni rok iz člena 29 Varšavske konvencije in člena 35 Montrealske konvencije uporablja za tožbe, vložene zlasti na podlagi členov 5 in 7 Uredbe št. 261/2004.
Tega sklepa ne more omajati niti zgoraj navedena sodba v zadevi Bogiatzi, v kateri je Sodišče razsodilo, da je treba Uredbo št. 2027/97 razlagati tako, da ne nasprotje uporabi člena 29 Varšavske konvencije, kadar potnik zahteva ugotovitev odgovornosti letalskega prevoznika zaradi škode, ki jo je utrpel na letu med državama članicama.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da – kot izhaja iz člena 1 Uredbe št. 2027/97 v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja zgoraj navedene sodbe v zadevi Bogiatzi – navedena uredba ureja odgovornost letalskih prevoznikov v primeru nesreč, na katero se nanaša tudi člen 17 Varšavske konvencije.
Cilj Uredbe št. 2027/97 je bil nadomestiti nekatere določbe Varšavske konvencije glede letalskega prevoza med državami članicami, da bi se izboljšala zaščita potnikov, udeleženih v letalskih nesrečah, ne pa odpraviti uporabo ostalih določb, med katere spadajo med drugim pravila za vložitev odškodninske tožbe iz člena 29 te konvencije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bogiatzi, točke od 41 do 44). Vendar pa Uredba št. 261/2004 uvaja sistem standardiziranega in takojšnjega nadomestila škode, nastale zaradi nevšečnosti, ki so posledica zamude in odpovedi letov, ki se umešča pred Montrealsko konvencijo in ki je tako neodvisen od ureditve, ki iz te izhaja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Nelson in drugi, točke 46, 55 in 57 ter navedena sodna praksa).
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na predloženo vprašanje odgovoriti, da je treba Uredbo št. 261/2004 razlagati tako, da je rok, v katerem je treba vložiti tožbo za plačilo odškodnine iz členov 5 in 7 te uredbe, določen v skladu s pravili posamezne države članice o zastaranju tožbenih zahtevkov.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Uredbo (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 je treba razlagati tako, da je rok, v katerem je treba vložiti tožbo za plačilo odškodnine iz členov 5 in 7 te uredbe, določen v skladu s pravili posamezne države članice o zastaranju tožbenih zahtevkov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.