CELEX: 62010FJ0091
Funcție publică
Funcționari
Articolul 43 primul paragraf din statut
Întocmire tardivă a rapoartelor asupra evoluției carierei
Prejudiciu moral
Pierderea unei șanse de a fi promovat

Prin cererea introductivă, primită la grefa Tribunalului la 30 septembrie 2010, AK solicită
–        în primul rând, anularea deciziei Comisiei Comunităților Europene din 24 noiembrie 2009 privind respingerea cererii sale referitoare,
pe de o parte, la despăgubirea pentru prejudiciul pe care l‑ar fi suferit ca urmare a neîntocmirii rapoartelor asupra evoluției
carierei (denumite în continuare „REC‑urile”) pentru perioadele 2001-2002, 2004, 2005 și 2008, precum și, pe de altă parte,
la deschiderea unei anchete administrative privind pretinse fapte de hărțuire morală;
–        în al doilea rând, obligarea Comisiei la plata unor daune interese.

Cadrul juridic
Potrivit articolului 24 primul paragraf din Statutul funcționarilor Uniunii Europene, în versiunea în vigoare la adoptarea
deciziei din 24 noiembrie 2009 (denumit în continuare „statutul”):
„Comunitățile oferă asistență funcționarului, în special în procedurile împotriva autorilor de amenințări, ultraj, insulte,
acte sau declarații defăimătoare sau alte infracțiuni împotriva persoanei și a proprietății, la care funcționarul sau membrii
familiei sale sunt supuși ca urmare a calității pe care o are și atribuțiilor sale”.
Articolul 43 primul paragraf din statut prevede:
„Competența, eficiența și conduita în serviciu ale fiecărui funcționar fac obiectul unui raport periodic întocmit cel puțin
o dată la doi ani, în condițiile stabilite de fiecare instituție [...]”
Potrivit articolului 13 din anexa VIII la statut, referitoare la normele privind sistemul de pensii:
„(1) [...], funcționarul care nu a împlinit 65 de ani care, în cursul perioadei în care a dobândit drepturi de pensie, este
recunoscut de comisia pentru invaliditate ca având o invaliditate permanentă considerată totală ce îl pune în imposibilitatea
de a exercita atribuțiile corespunzătoare unui post din cariera sa și care, din acest motiv, este obligat să își suspende
raporturile de muncă în cadrul Comunităților, are dreptul, pe durata incapacității respective, la prestația de invaliditate
menționată la articolul 78 din statut.
(2) Beneficiarul unei prestații de invaliditate poate exercita o activitate profesională remunerată doar cu condiția ca aceasta
să fi fost autorizată în prealabil de autoritatea împuternicită să facă numiri [...]”

Situația de fapt
Prin decizia autorității împuternicite să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) din 25 ianuarie 1999, care înlocuiește
decizia din 9 septembrie 1997, reclamanta a intrat în serviciu în cadrul Comisiei, în calitate de funcționar aflat în perioada
de probă cu gradul A 5, treapta 1.
REC‑ul reclamantei pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 2001 și 31 decembrie 2002 (denumit în continuare „REC‑ul 2001-2002”),
adoptat inițial la 10 aprilie 2003, a fost anulat pentru prima dată de Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene,
prin Hotărârea din 20 aprilie 2005, [AK]/Comisia (T‑86/04, denumită în continuare „Hotărârea din 20 aprilie 2005”). Administrația
a întocmit un nou REC, adoptat de evaluatorul de apel la 2 iunie 2006 pentru perioada menționată mai sus, însă acesta a fost
de asemenea anulat prin Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 6 octombrie 2009, [AK]/Comisia (T‑102/08 P, denumită
în continuare „Hotărârea din 6 octombrie 2009”). Ultima versiune a REC‑ului 2001-2002 a fost stabilită pe parcursul prezentului
proces, la 25 ianuarie 2012.
REC‑ul reclamantei pentru anul 2004 (denumit în continuare „REC‑ul 2004”) a fost adoptat inițial la 14 ianuarie 2005, dar
a fost anulat prin Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2007, [AK]/Comisia (F‑42/06, denumită în continuare „Hotărârea
din 13 decembrie 2007”). Acesta a fost înlocuit cu un nou REC 2004, întocmit pe parcursul prezentului proces, la 25 ianuarie
2012.
În ceea ce privește REC‑ul reclamantei pentru anul 2005 (denumit în continuare „REC‑ul 2005”), AIPN a admis, la 23 aprilie
2007, reclamația pe care aceasta a introdus‑o cu privire la REC‑ul menționat, astfel încât procedura care trebuia să conducă
la întocmirea acestuia a trebuit să fie reluată. REC‑ul 2005 a fost în cele din urmă comunicat reclamantei pe parcursul procesului,
prin scrisoarea din 8 iunie 2012.
În sfârșit, REC‑ul reclamantei pentru anul 2008 (denumit în continuare „REC‑ul 2008”) nu era încă definitiv la 20 septembrie
2012, data începerii deliberărilor în prezenta cauză.
Reclamanta a fost promovată în gradul AD 12 la 1 martie 2008.
Întrucât a constatat că, la 1 septembrie 2008, reclamanta a acumulat 426 de zile de absență din motiv de boală în trei ani,
AIPN a decis, în decembrie 2008, să sesizeze comisia pentru invaliditate, care a concluzionat, în unanimitate, că reclamanta
era afectată de o invaliditate permanentă, considerată totală, care o punea în imposibilitatea de a‑și exercita atribuțiile
corespunzătoare unui post din cariera sa. Pe baza acestor concluzii, AIPN a decis, la 7 mai 2009, încetarea raporturilor de
muncă ale reclamantei pentru incapacitate permanentă și acordarea unei prestații de invaliditate cu începere de la 1 iunie
2009.
La 24 iulie 2009, reclamanta a depus o reclamație împotriva deciziei de pensionare pentru invaliditate menționate anterior.
Această reclamație a fost respinsă prin decizia AIPN din 29 octombrie 2009.
Între timp, la 10 august 2009, reclamanta introdusese o cerere de asistență privind deschiderea unei anchete administrative
pentru stabilirea faptelor de hărțuire a căror victimă se considera, precum și pentru acordarea unei despăgubiri pentru prejudiciul
pe care l‑ar fi suferit începând din 2003 ca urmare a multiplelor neregularități în întocmirea REC‑urilor sale, a gestionării
administrative a absențelor sale din motive de boală, precum și a inadecvării mediului de lucru la afecțiunea sa. Reclamanta
a invocat în special un prejudiciu material constând în diferența dintre prestația sa de invaliditate și remunerația pe care
ar fi primit‑o dacă ar fi avut posibilitatea să lucreze. Aceste cereri au fost respinse de AIPN prin decizia din 24 noiembrie
2009 (denumită în continuare „decizia atacată”).
Prin scrisoarea avocatului său, datată 24 februarie 2010, reclamanta a formulat o reclamație, în temeiul articolului 90 alineatul
(2) din statut, împotriva deciziei atacate. Această reclamație a fost respinsă prin decizia AIPN din 18 iunie 2010, notificată
reclamantei la 21 iunie 2010.

Concluziile părților și procedura
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate:
–        obligarea Comisiei la plata:
„–      sumei de 53 000 de euro pentru pierderea unei șanse de a fi promovată în gradul A 5 în cadrul exercițiului de promovare 2003,
pe lângă regularizarea drepturilor sale de pensie prin plata unor contribuții corespunzătoare;
–        sumei de 400 de euro pe lună (corespunzând cu 70 % din diferența dintre prestația de invaliditate pe care o obține și cea
pe care ar fi obținut‑o dacă ar fi fost promovată în 2003);
–        sumei de 35 000 de euro pentru prejudiciul moral suferit ca urmare a menținerii situației sale administrative nelegale, în
pofida, printre altele, a Hotărârilor [din 20 aprilie 2005, din 6 octombrie 2009 și din 13 decembrie 2007]”;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
În observațiile din 4 mai 2012, reclamanta a majorat cuantumul despăgubirii pentru prejudiciul moral, evaluându‑l la 70 000
de euro.
Într‑o scrisoare din 9 iulie 2012, reclamanta a evaluat la data respectivă indemnizația care ar fi datorată pentru „pierderea
unei șanse de a fi promovată în 2003, în 2005 sau cel târziu în 2007 la [...] 410 070 [de euro, la] 204 996 [de euro] și,
respectiv, la 90 130 [de euro]”.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii:
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
Prin scrisoarea din 30 septembrie 2010, anexată la cererea introductivă, reclamanta a solicitat nedivulgarea identității în
prezenta cauză și a reiterat această cerere, la 7 mai 2012, în pofida contextului special al acțiunii.
Prin scrisoarea din 8 februarie 2011, grefa Tribunalului a invitat părțile să participe la o întâlnire informală, în scopul
de a căuta o soluționare amiabilă a litigiului. La finalul acestei întâlniri, care a avut loc la 1 martie 2011 în prezența
judecătorului raportor, părților li s‑a acordat un termen pentru a ajunge la un acord. Constatând că părțile nu au reușit
să se înțeleagă pe cale amiabilă, Tribunalul a renunțat să mai încerce să încurajeze o astfel de soluționare. La finalul ședinței
din 20 iunie 2012, președintele a invitat totuși părțile la o nouă întâlnire informală. După ce a constatat eșecul acestei
noi încercări de soluționare pe cale amiabilă, Tribunalul a închis dezbaterile și, după depunerea unor observații finale,
la 20 septembrie 2012 au început deliberările în cauză.

În drept
Este necesar să se amintească faptul că cererea reclamantei din 10 august 2009 avea două obiecte, și anume obținerea reparării
prejudiciului material și moral cauzat prin multiple neregularități în întocmirea unor REC‑uri și solicitarea de asistență
din partea Comisiei prin deschiderea unei anchete privind fapte de hărțuire. Decizia atacată a respins această cerere în totalitate.
Având în vedere dublul obiect pe care îl are această decizie, primul capăt de cerere al acțiunii, privind anularea deciziei
atacate, trebuie interpretat ca urmărind anularea deciziei atacate în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea de despăgubiri
și s‑a respins cererea de asistență pentru hărțuire morală.
1.
Cu privire la concluziile privind anularea deciziei atacate în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea de despăgubiri
a reclamantei
Reclamanta solicită anularea deciziei atacate în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea sa de despăgubiri prezentată
la 10 august 2009.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, decizia unei instituții privind respingerea unei cereri
de despăgubiri face parte integrantă din procedura administrativă prealabilă care precedă o acțiune în răspundere formulată
în fața Tribunalului și că, în consecință, într‑un astfel de context, concluziile în anulare nu pot fi apreciate în mod autonom
în raport cu concluziile în despăgubiri. Astfel, actul cuprinzând luarea de poziție a instituției în faza precontencioasă
are ca efect numai să permită părții care ar fi suferit un prejudiciu sesizarea Tribunalului cu o cerere de despăgubiri. În
consecință, nu este necesar să se statueze în mod autonom cu privire la concluziile vizând anularea deciziei atacate (Hotărârea
Tribunalului de Primă Instanță din 23 octombrie 2003, Sautelet/Comisia, T‑25/02, punctul 45, Hotărârea Tribunalului de Primă
Instanță din 14 octombrie 2004, I/Curtea de Justiție, T‑256/02, punctul 47, precum și Hotărârea Tribunalului din 11 mai 2010,
Maxwell/Comisia, F‑55/09, punctul 48) în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea de despăgubiri a reclamantei.
Pe cale de consecință și întrucât aceasta trebuie înțeleasă ca fiind îndreptată împotriva concluziilor în anulare menționate,
nu este necesar să se statueze cu privire la excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie și întemeiată pe faptul că reclamanta
nu ar avea interes să obțină anularea deciziei atacate în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea sa de despăgubiri,
ca urmare a faptului că a fost pensionată din oficiu pentru invaliditate.
Tot pe cale de consecință, este necesar să se examineze în continuare concluziile referitoare la despăgubiri din cadrul cererii
introductive, înaintea concluziilor privind anularea deciziei atacate, în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea
de asistență a reclamantei.
2.
Cu privire la concluziile privind repararea prejudiciului suferit de reclamantă

Cu privire la admisibilitatea concluziilor referitoare la despăgubiri
Rezultă din ansamblul cererii preliminare că, în concluziile referitoare la despăgubiri, reclamanta solicită Tribunalului
repararea prejudiciului pe care l‑ar fi suferit ca urmare a faptului că REC‑urile 2001-2002, 2004, 2005 și 2008 nu au fost
întocmite în mod valabil la momentul adecvat.
Întemeindu‑se pe Hotărârea Curții din 22 decembrie 2008, Gordon/Comisia (C‑198/07 P), reclamanta susține, printre argumentele
referitoare la temeinicia acțiunii sale, că pensionarea sa pentru invaliditate nu a avut ca efect pierderea dreptului ca activitatea
sa să fie apreciată printr‑o evaluare întocmită în mod corect și echitabil. Interesul pentru REC‑uri ar trebui apreciat nu
numai cu privire la utilitatea lor pentru cariera funcționarului în cauză, ci și cu privire la aprecierea pe care acestea
o conțin, referitoare la calitățile umane de care a dat dovadă funcționarul în exercitarea activității sale profesionale.
În plus, REC‑urile 2001-2002, 2004, 2005 și 2008 ar putea constitui un element de apreciere pentru comisia medicală chemată
să se pronunțe asupra originii profesionale a bolii sale, întrucât calificarea unei boli ca fiind de natură profesională poate
să depindă de mediul și de condițiile de muncă ce sunt atestate în orice raport de evaluare.
În schimb, Comisia apreciază că, din cauza pensionării sale din oficiu pentru invaliditate, reclamanta nu poate invoca un
pretins prejudiciu care rezultă din nefinalizarea REC‑urilor 2001-2002, 2004, 2005 și 2008. Hotărârea Gordon/Comisia, citată
anterior, nu ar fi relevantă în speță întrucât, în acea cauză, pensionarea din oficiu pentru invaliditate permanentă considerată
totală nu fusese considerată ca fiind definitivă, astfel încât posibilitatea reintegrării persoanei interesate nu era ipotetică
(Hotărârea Gordon/Comisia, citată anterior, punctul 48). Or, nu aceasta ar fi situația în speță.
În această privință, trebuie să se constate de la început că argumentul reclamantei potrivit căruia REC‑urile 2001-2002, 2004,
2005 și 2008 ar putea contribui la stabilirea originii profesionale a bolii sale este de natură speculativă. Având în vedere
REC‑urile în discuție, întocmite pe parcursul procesului, acesta este chiar eronat, întrucât REC‑urile respective nu oferă
nicio precizare obiectivă cu privire la condițiile de muncă ale reclamantei. Cel mult, REC‑urile 2005 și 2008 cuprind o sugestie
vagă privind calitatea necorespunzătoare a aerului într‑o sală de curs, făcută de însăși reclamanta, o scurtă recapitulare
a demersurilor administrative efectuate între lunile martie și octombrie 2008, făcută tot de aceasta, în legătură cu starea
ei de sănătate și o evocare lapidară, făcută de asemenea de reclamantă, a imposibilității sale de a lucra în clădirile Comisiei.
Pe de altă parte, în Hotărârea Gordon/Comisia, citată anterior, Curtea amintește că, deși este adevărat că un funcționar,
a cărui incapacitate permanentă totală este recunoscută de comisia pentru invaliditate, este pensionat din oficiu, situația
unui astfel de funcționar, spre deosebire în special de cea a funcționarului care a împlinit vârsta de pensionare, este reversibilă:
un astfel de funcționar își poate relua la un moment dat funcția în cadrul unei instituții, astfel încât activitatea sa nu
este decât suspendată, evoluția sa în cadrul instituțiilor fiind condiționată de existența în continuare a împrejurărilor
care au justificat această invaliditate, care poate fi controlată la intervale regulate. De asemenea, Curtea a statuat că
un funcționar aflat în situație de invaliditate permanentă totală păstrează interesul de a contesta un REC (Hotărârea Gordon/Comisia,
punctul 27 de mai sus, punctele 46, 47 și 51).
Cu toate acestea, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Gordon/Comisia, citată anterior, invaliditatea permanentă totală
a persoanei în cauză nu fusese considerată definitivă și reintegrarea acesteia nu era doar ipotetică, ci reală (Hotărârea
Gordon/Comisia, punctul 27 de mai sus, punctul 48). Curtea a precizat în acest context că un funcționar recunoscut ca fiind
afectat de o invaliditate permanentă considerată totală dispune de un drept echivalent celui al unui funcționar activ de a
solicita stabilirea REC‑ului în mod echitabil, obiectiv și în conformitate cu normele unei evaluări normale, în cazul în care
poate fi reîncadrat în instituții (Hotărârea Gordon/Comisia, punctul 27 de mai sus, punctul 49).
Or, în speță, comisia pentru invaliditate a apreciat că „niciun examen medical de revizuire nu era necesar”, din cauza „caracterului
stabil al patologiei care a determinat invaliditatea” reclamantei, astfel încât trebuie în mod efectiv să se considere, având
în vedere această constatare, că reintegrarea reclamantei este ipotetică.
Totuși, trebuie să se observe că, în Hotărârea Gordon/Comisia, citată anterior, Curtea s‑a pronunțat în sensul menționat mai
sus statuând cu privire la motivele de recurs îndreptate împotriva unei hotărâri a Tribunalului de Primă Instanță, ea însăși
referitoare la o acțiune în anulare îndreptată împotriva unui REC. Situația este diferită atunci când este vorba, precum în
speță, de a aprecia interesul de a acționa nu în anulare, ci în despăgubire, și, în plus, nu pentru prejudiciul cauzat de
un REC pretins ilegal, ci pentru prejudiciul cauzat de întârzierea administrației în întocmirea REC‑ului menționat. Astfel,
în acest caz, funcționarul pensionat din oficiu pe motiv de invaliditate, indiferent dacă reintegrarea sa este pur ipotetică
sau reală, păstrează, în principiu, un interes de a fi indemnizat pentru prejudiciul pe care l‑a suferit efectiv ca urmare
a acestei întârzieri.
În consecință, trebuie respinsă excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie și întemeiată pe lipsa de interes a reclamantei
cu privire la concluziile sale referitoare la despăgubiri.
Interesul pe care funcționarul pensionat din oficiu pentru invaliditate îl păstrează, în principiu, de a fi despăgubit pentru
prejudiciul suferit efectiv ca urmare a întocmirii cu întârziere a REC‑urilor sale nu exonerează totuși funcționarul menționat
de respectarea regulilor, amintite în mod constant de jurisprudență, privind angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii
Europene și în special de condiția potrivit căreia, pentru a obține o despăgubire, acesta trebuie să dovedească faptul că
a suferit un prejudiciu real și cert (a se vedea, de exemplu, Hotărârea Curții din 27 ianuarie 1982, Birra Wührer și alții/Consiliul
și Comisia, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 și 5/81, punctul 9, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 12 decembrie 1996,
Stott/Comisia, T‑99/95, punctul 72, Hotărârea Tribunalului din 12 mai 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Comisia F‑50/09, punctul
117, care face obiectul unui recurs pendinte la Tribunalul Uniunii Europene, cauza T‑401/11 P, și Hotărârea Tribunalului din
13 septembrie 2011, AA/Comisia F‑101/09, punctul 78). Această problemă va fi analizată în cadrul examinării fondului concluziilor
referitoare la despăgubiri.
De asemenea, Comisia susține că REC‑ul 2001-2002 a fost anulat prin Hotărârea din 20 aprilie 2005 în principal ca urmare a
prezenței în acest raport a unor trimiteri repetate la absențe justificate pe motiv de boală și că reclamanta nu ar fi solicitat
daune interese în această cauză. Comisia observă de asemenea că, deși, prin Hotărârea din 6 octombrie 2009, noul REC 2001-2002
a fost anulat pentru lipsă de motivare, cererea de despăgubiri a reclamantei a fost respinsă prin aceeași hotărâre pentru
motivul că acest nou REC, mai exact partea din acesta referitoare la randament, care era afectată de lipsa de motivare cenzurată
prin hotărâre, nu conținea nicio afirmație negativă în mod explicit cu privire la reclamantă, astfel că anularea noului REC
2001-2002 constituia în sine o reparație adecvată și suficientă a oricărui prejudiciu moral.
Comisia concluzionează că, referitor la REC‑ul 2001-2002, cererea de despăgubire, cel puțin în ceea ce privește prejudiciul
moral invocat, trebuie să fie respinsă, în caz contrar încălcându‑se autoritatea de lucru judecat.
Trebuie amintit în această privință că o acțiune este inadmisibilă ca urmare a autorității de lucru judecat a unei hotărâri
anterioare prin care a fost soluționată o acțiune care avea aceleași părți, același obiect și a fost întemeiată pe aceeași
cauză (Hotărârea Curții din 19 septembrie 1985, Hoogovens Groep/Comisia, 172/83 și 226/83, punctul 9, Hotărârea Tribunalului
de Primă Instanță din 5 iunie 1996, NMB și alții/Comisia, T‑162/94, punctul 37, și Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene
din 25 iunie 2010, Imperial Chemical Industries/Comisia, T‑66/01, punctul 197).
Or, acțiunea nu urmărește, în speță, anularea unui REC nelegal și despăgubirea pentru prejudiciul cauzat de acesta, ci repararea
daunelor cauzate de întocmirea cu întârziere a REC‑urilor.
Rezultă că prezenta acțiune nu are același obiect ca acțiunile soluționate prin Hotărârile din 20 aprilie 2005 și din 6 octombrie
2009.
În consecință, excepția de inadmisibilitate întemeiată de Comisie pe încălcarea autorității de lucru judecat trebuie respinsă.

Cu privire la fondul concluziilor referitoare la despăgubiri
Potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii presupune întrunirea mai multor condiții
privind nelegalitatea comportamentului imputat instituțiilor, realitatea prejudiciului imputat și existența unei legături
de cauzalitate între comportament și prejudiciul invocat (a se vedea Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 12 decembrie
2002, Morello/Comisia, T‑135/00, punctul 130, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 31 mai 2005, Dionyssopoulou/Consiliul,
T‑105/03, punctul 30, și Hotărârea Tribunalului din 23 noiembrie 2010, Bartha/Comisia, F‑50/08, punctul 53).
Prin urmare, Tribunalului îi revine sarcina să examineze în mod succesiv aceste condiții.
Cu privire la nelegalitatea comportamentului imputat Comisiei
Reclamanta invocă mai multe comportamente nelegale.
În cererea sa introductivă, în ceea ce privește primul comportament imputat Comisiei, reclamanta constată că nu a fost întocmit
niciun REC pentru anii 2001-2002, 2004, 2005 și 2008, astfel că articolul 43 primul paragraf din statut a fost încălcat. Prin
urmare, decizia atacată, în măsura în care nu constată această încălcare, ar fi nelegală.
Tot în cererea sa introductivă, în ceea ce privește al doilea comportament imputat Comisiei, reclamanta arată că, în temeiul
articolului 266 TFUE, îi revenea administrației sarcina de a lua măsurile necesare pentru a înlătura efectele nelegalităților
constatate de instanța Uniunii care a anulat deciziile privind întocmirea REC‑urilor 2001-2002 și 2004. În lipsa oricărei
măsuri de executare a Hotărârilor din 20 aprilie 2005 și din 6 octombrie 2009, precum și a celei din 13 decembrie 2007, AIPN
ar fi menținut efectele nelegalităților constatate de instanță. Situația nelegală ar fi fost menținută astfel mai mult de
șapte ani în privința REC‑ului 2001-2002 și mai mult de cinci ani în privința REC‑ului 2004. Un raționament similar ar fi
valabil în ceea ce privește decizia AIPN prin care se admite reclamația formulată de reclamantă împotriva deciziei privind
întocmirea REC‑ului 2005, care nu ar fi fost finalizat.
În observațiile sale ulterioare, formulate ca răspuns la unele măsuri de organizare a procedurii decise de Tribunal, reclamanta
contestă procedura care a condus la întocmirea REC‑urilor 2001-2002, 2004, 2005 și 2008 care i‑au fost comunicate pe parcursul
procesului și apreciază că aceste REC‑uri nu pot fi considerate drept rapoarte finalizate. Reclamanta apreciază în special
că depășirea termenului rezonabil pentru executarea deciziei AIPN din 23 aprilie 2007 privind REC‑ul 2005 și a Hotărârilor
din 20 aprilie 2005 și din 6 octombrie 2009, pe de o parte, precum și a Hotărârii din 13 decembrie 2007, pe de altă parte,
referitoare la REC‑ul 2001-2002 și, respectiv, la REC‑ul 2004, este în prezent „atât de mare, încât nu mai este posibil, în
acest stadiu, să fie întocmite.” În sfârșit, reclamanta critică Comisia pentru că nu a actualizat dosarul său de promovare,
în special pentru că nu a examinat posibilitatea de a‑i atribui puncte de prioritate.
Comisia apreciază că cererea de despăgubire nu este întemeiată pentru motivul că nicio greșeală nu poate fi reținută în sarcina
sa.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, administrația trebuie să asigure redactarea periodică a REC‑urilor
la datele impuse de statut sau de normele adoptate în aplicarea acestuia și întocmirea legală a REC‑urilor, atât pentru motive
de bună administrare, cât și pentru a proteja interesele funcționarilor. Prin urmare, în absența unor împrejurări speciale,
administrația comite o greșeală de serviciu de natură să îi angajeze răspunderea în cazul în care întocmește REC‑urile cu
întârziere (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 23 octombrie 2003, Lebedef/Comisia, T‑279/01, punctele 55 și 56).
Trebuie amintit de asemenea că instituția al cărei act a fost anulat este obligată să ia măsurile pe care le presupune executarea
hotărârii de anulare, dar și că, întrucât executarea unei astfel de hotărâri necesită adoptarea anumitor măsuri administrative,
instituția dispune de un termen rezonabil pentru a se conforma hotărârii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
de Primă Instanță din 10 iulie 1997, Apostolidis și alții/Comisia, T‑81/96, punctul 37, și Hotărârea Tribunalului din 17 aprilie
2007, C și F/Comisia, F‑44/06 și F‑94/06, punctul 60). În consecință, o instituție încalcă articolul 266 TFUE și săvârșește
o greșeală care poate să angajeze răspunderea Uniunii atunci când, în lipsa unor dificultăți speciale de interpretare a hotărârii
de anulare sau a unor dificultăți practice, aceasta nu adoptă măsuri concrete pentru executarea hotărârii respective într‑un
termen rezonabil (a se vedea în acest sens Hotărârea C și F/Comisia, citată anterior, punctele 63-67).
În speță, rezultă din prezentarea situației de fapt prevăzute la punctul 6 și următoarele din prezenta hotărâre, că Comisia
a înregistrat o întârziere foarte importantă în întocmirea REC‑urilor 2001-2002, 2004, 2005 și 2008.
Cu toate acestea, Comisia susține că evaluatorii au fost informați numai prin pronunțarea hotărârii din 6 octombrie 2009,
atunci când reclamanta fusese deja pensionată pentru invaliditate, că absențele din motive de boală ar trebui să fie luate
în considerare, ca împrejurări speciale, în scopul unei evaluări mai favorabile și că observațiile cuprinse în raportul de
evaluare trebuiau să constate această luare în considerare, în timp ce, în lumina situației de drept anterioare, absențele
din motive de boală trebuiau tratate în mod neutru în observațiile formulate de evaluatori.
Totuși, interpretarea pe care o instanță o dă unei norme de drept al Uniunii nu face decât să lămurească și să precizeze,
dacă este nevoie, semnificația și domeniul de aplicare ale normei menționate, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie
înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare. Rezultă că norma astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată
chiar și raporturilor juridice născute și constituite înainte de hotărârea prin care s‑a dat interpretarea în discuție (a
se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 12 iulie 2011, Comisia/Q, T‑80/09 P, punctul 164). Rezultă
că interpretarea articolului 43 primul paragraf din statut reținută în Hotărârea din 6 octombrie 2009 era pe deplin aplicabilă
la situația de fapt și de drept a reclamantei anterior chiar pronunțării hotărârii menționate. În consecință, nu este necesar
să se rețină pretinsa incertitudine a jurisprudenței pentru a exonera Comisia de răspunderea sa.
În schimb, în cadrul prezentei cauze, nu i se poate reproșa Comisiei că nu a actualizat dosarul de promovare al reclamantei
prin faptul că nu a examinat posibilitatea de a‑i atribui puncte de prioritate, astfel cum arată aceasta în observațiile sale
în răspuns la măsurile de organizare a procedurii decise de Tribunal. Invocând acest comportament pretins nelegal, reclamanta
adaugă la cele denunțate în acțiunea sa și formulează, în acest fel, o nouă contestație. Astfel, în timp ce întocmirea unui
REC la termenul prevăzut este impusă de articolul 43 primul paragraf din statut, exercițiile de promovare, din care face parte
atribuirea punctelor de prioritate, intră sub incidența articolului 45 din același text. Cu toate acestea, considerațiile
care precedă nu se opun ca, în aprecierea prejudiciului suferit de reclamantă, Tribunalul să examineze dacă aceasta a pierdut
o șansă de promovare din cauza întârzierilor Comisiei în întocmirea REC‑urilor sale.
În sfârșit, cu riscul de a modifica în mod fundamental obiectul litigiului și de a eluda căile de atac interne, nici nu se
poate reproșa Comisiei, în cadrul prezentei acțiuni, că a săvârșit neregularități la întocmirea REC‑urilor comunicate pe parcursul
procesului.
Rezultă din toate cele de mai sus că Comisia a săvârșit o greșeală întrucât nu a întocmit REC‑urile 2001-2002, 2004, 2005
și 2008 la datele prevăzute și nu a luat în termene rezonabile măsurile de executare a Hotărârilor din 20 aprilie 2005, din
13 decembrie 2007 și din 6 octombrie 2009, dar nu poate fi reținută împotriva acesteia nicio altă greșeală privind întocmirea
REC‑urilor după sesizarea Tribunalului.
Prin urmare, revine Tribunalului sarcina să examineze întinderea prejudiciului care a putut fi suferit de reclamantă ca urmare
a întocmirii cu întârziere a REC‑urilor 2001-2002, 2004, 2005 și 2008.
Cu privire la prejudiciul suferit de reclamantă
–       Cu privire la prejudiciul moral pretins de reclamantă
Reclamanta consideră că întocmirea cu întârziere a REC‑urilor 2001-2002, 2004, 2005 și 2008 i‑a cauzat un prejudiciu moral
întrucât i‑a creat o stare de incertitudine și de anxietate și întrucât a menținut o situație litigioasă aproape șapte ani,
pentru patru exerciții de evaluare.
În răspuns, Comisia susține că realitatea prejudiciului moral pentru care reclamanta solicită despăgubiri nu ar fi demonstrată.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, întocmirea cu întârziere a REC‑urilor este de natură, în sine,
să aducă un prejudiciu unui funcționar pentru simplul fapt că desfășurarea carierei poate fi afectată de lipsa unui astfel
de raport într‑un moment în care trebuie luate anumite decizii care îl privesc (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din
28 mai 1997, Burban/Parlamentul European, T‑59/96, punctul 68, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 30 septembrie
2004, Ferrer de Moncada/Comisia, T‑246/02, punctul 68). În această perspectivă, se poate admite ca funcționarul pensionat
din oficiu pentru invaliditate să solicite repararea prejudiciului moral, real și cert, care rezultă din starea de incertitudine
și de anxietate cu privire la viitorul său profesional pe care lipsa REC‑ului i‑a putut‑o crea atunci când se afla în activitate.
Aceasta este situația cu atât mai mult cu cât REC‑ul constituie o dovadă scrisă și formală cu privire la calitatea muncii
pe care funcționarul menționat a efectuat‑o în perioada luată în considerare.
În prezenta cauză, posibilitatea reclamantei de a obține repararea prejudiciului moral cauzat prin întocmirea tardivă a REC‑urilor
sale nu este infirmată de împrejurarea, menționată de Comisie, că, atunci când Tribunalul a anulat REC‑ul 2004 prin Hotărârea
din 13 decembrie 2007, acesta a respins cererea de despăgubire pentru prejudiciul moral întrucât a apreciat că anularea constituia,
în sine, o reparație adecvată și suficientă a oricărui prejudiciu moral pe care reclamanta l‑ar fi putut suferi ca urmare
a actului anulat (Hotărârea din 13 decembrie 2007, punctul 46). În plus, aceeași posibilitate nu este infirmată, în ceea ce
privește REC‑ul 2005, de faptul că acesta a fost anulat ca urmare a reclamației prin decizia AIPN din 23 aprilie 2007 și că
o astfel de abrogare ar trebui să aibă același efect de reparare a oricărui prejudiciu moral ca o hotărâre de anulare.
Astfel, trebuie arătat, din nou, că obiectul prezentei acțiuni în despăgubiri, în măsura în care urmărește repararea prejudiciului
moral rezultat din faptul că REC‑ul 2004 nu a fost întocmit în mod valabil în termenul prevăzut, este diferit de concluziile
pentru despăgubiri respinse prin Hotărârea din 13 decembrie 2007, care urmăreau repararea prejudiciului moral care rezulta,
potrivit reclamantei, din atingeri aduse onoarei sale cuprinse în REC‑ul în discuție (Hotărârea din 13 decembrie 2007, punctul
42). De asemenea, anularea REC‑ului 2005 prin decizia AIPN din 23 aprilie 2007 a sancționat neregularitatea acestuia, iar
nu întocmirea sa cu întârziere.
În schimb, este necesar să se considere că acel funcționar, cum este și reclamanta, ale cărui perspective de reintegrare sunt
ipotetice nu mai poate invoca, pentru perioada care începe să curgă după pensionarea sa din oficiu, un prejudiciu moral, real
și cert, care rezultă din starea de incertitudine și de anxietate privind viitorul său profesional, întrucât tocmai acest
viitor profesional este ipotetic.
Este adevărat că Tribunalul a statuat, în Hotărârea din 10 noiembrie 2009, N/Parlamentul European (F‑93/08, punctul 46), că
fiecărui funcționar trebuie să i se recunoască, în orice caz, dreptul de a contesta un raport de evaluare care îl privește.
Totuși, împrejurările care au condus la pronunțarea acelei hotărâri nu sunt comparabile cu cele din prezenta cauză. În speță,
nu era vorba despre o acțiune în despăgubiri formulată, ca urmare a întocmirii cu întârziere a REC‑ului, de un fost funcționar,
care beneficiază de o prestație de invaliditate, și a cărui revenire în serviciu este ipotetică, ci despre o acțiune în anulare
introdusă de un funcționar care susținea că, în pofida transferului său de la Parlamentul European la Comisie, păstra încă
un interes de a acționa împotriva unui raport de evaluare întocmit de Parlamentul European, în special din cauză că se afla
încă în activitate (Hotărârea N/Parlamentul European, citată anterior, punctul 45).
În plus, limita, instituită la punctul 63 din prezenta hotărâre, privind posibilitatea reclamantei de a obține repararea prejudiciului
moral cauzat de întocmirea tardivă a REC‑urilor sale nu este infirmată, în speță, de argumentele prezentate de aceasta. Reclamanta
susține, în ceea ce privește temeinicia acțiunii sale, că nu poate fi exclus ca o schimbare a condițiilor de muncă în vigoare
la Comisie să îi permită să își reia atribuțiile și ca evoluția cunoștințelor medicale sau chiar lucrările comisiei medicale
sesizate cu recunoașterea originii profesionale a bolii sale să determine cauzele exacte ale invalidității sale și, după caz,
condițiile în care ar putea să își reia activitatea într‑un mediu de lucru adecvat. Aceasta adaugă că ar putea fi autorizată
să desfășoare o altă activitate profesională compatibilă cu invaliditatea sa, pentru care i‑ar fi util să dispună de o evaluare
justă și echitabilă a activității sale la Comisie.
Cu toate acestea, având în vedere măsurile adoptate de Comisie pentru a asigura reclamantei condiții de muncă adecvate, astfel
cum sunt acestea menționate în decizia atacată, intervenirea unei noi schimbări în bine a condițiilor respective pare ipotetică.
De asemenea, evoluția cunoștințelor medicale sau rezultatele lucrărilor comisiei medicale sunt de natură speculativă și nu
pot face plauzibilă, în drept, o atenuare sau dispariția patologiei reclamantei și o posibilă întoarcere a acesteia în serviciul
activ. În plus, vârsta reclamantei, care este născută în 1954 și care va împlini în anul 2019 vârsta de pensionare din oficiu
în conformitate cu articolul 52 din statut, este un element care face cu atât mai puțin probabilă o astfel de revenire în
serviciul activ. Pe de altă parte, afirmația potrivit căreia aceasta ar putea să desfășoare o altă activitate profesională
compatibilă cu starea sa de sănătate este numai o ipoteză nesusținută de niciun element concret.
–       Cu privire la pierderea unei șanse invocate de reclamantă
Pe de altă parte, reclamanta arată că a pierdut o șansă de a fi promovată în gradul A 4 – redenumit A*12 la 1 mai 2004 și
ulterior AD 12, la 1 mai 2006 – cu ocazia exercițiului de promovare 2003, în timp ce, luând în considerare vechimea sa în
gradul inferior și faptul că nu fusese sancționată, o asemenea promovare ar fi fost mai mult decât probabilă. Astfel, în lipsa
atribuirii punctelor de merit și de prioritate, Comisia nu ar fi putut, începând din 2003, să ia în considerare situația sa
în vederea unei eventuale promovări.
La rândul său, Comisia apreciază că realitatea prejudiciului material a cărui reparare o solicită reclamanta în baza pretinsei
pierderi a unei șanse de a fi promovată în gradul AD 12 mai curând decât a fost nu ar fi demonstrată.
Potrivit jurisprudenței, cu condiția de a fi suficient dovedită, pierderea unei șanse, cum este, în special, șansa de a fi
promovat mai devreme, constituie un prejudiciu material reparabil (Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 10 noiembrie
2010, OAPI/Simões Dos Santos, T‑260/09 P, punctul 104, și Hotărârea AA/Comisia, punctul 36 de mai sus, punctul 81). Ca o reflectare
a acestei jurisprudențe, trebuie de asemenea să se considere că funcționarul pensionat din oficiu pentru invaliditate păstrează
dreptul de a solicita repararea pierderii unei șanse de a fi promovat, chiar dacă perspectivele sale de întoarcere în serviciu
sunt ipotetice, întrucât această pierdere a unei șanse ar fi putut să îi cauzeze un prejudiciu în perioada în care se afla
în activitate și poate să afecteze cuantumul prestației de invaliditate care îi este plătită, precum și cuantumul pensiei
pentru limită de vârstă care îi va fi acordată ulterior.
Totuși, Comisia apreciază că este puțin probabil ca noi evaluări să poată sau să fi putut conduce la promovarea reclamantei,
având în vedere diferența importantă dintre punctele totalizate de aceasta din urmă și diferitele praguri de promovare din
perioada 2003-2008. Comisia precizează că acordarea unor eventuale puncte de prioritate de către direcția generală în care
a fost repartizată reclamanta nici nu este legală, chiar dacă sunt îndeplinite condițiile, și că o eventuală majorare a numărului
de puncte de merit ale reclamantei, după finalizarea corespunzătoare a REC‑urilor în litigiu, ar fi destul de modestă.
În această privință, Tribunalul constată că reclamanta nu furnizează niciun element concret care să susțină afirmația potrivit
căreia aceasta avea șanse mari de a fi promovată în gradul A 4 în 2003. Astfel, în actul de sesizare a instanței, reclamanta
se limitează să precizeze vechimea sa în gradul A 5, vechimea medie în acest grad, fără a preciza însă durata acesteia, și
faptul că nu ar fi fost sancționată. Reclamanta nu aduce mai multe clarificări, în observațiile sale ulterioare, cu privire
la faptul că ar fi putut fi promovată în gradul A 4 în anul 2003 sau cel târziu în anul 2007. Chiar presupunând că, prin precizarea
vechimii medii în grad, reclamanta face referire la rata de promovare de 25 % menționată la punctul B din anexa I la statut,
ar trebui amintit că, potrivit articolului 6 alineatul (2) din statut, această rată reprezintă numai evoluția unei cariere
medii și, în special, nu aduce atingere principiului promovării întemeiate pe merit.
În schimb, Comisia, în ceea ce o privește, a furnizat cifre referitoare la pragul de promovare de la gradul A 5 la gradul
A 4 în anul 2003, la pragul de promovare de la gradul A*11, fostul grad A 5, la gradul A*12 în anul 2005 și la pragul de promovare
de la gradul AD 11 la gradul AD 12 în anul 2006 care susțin afirmația că o promovare a reclamantei cu ocazia unuia dintre
aceste exerciții de promovare era foarte puțin probabilă. De asemenea, precizând că reclamantei i‑ar fi trebuit 12,5 puncte
suplimentare pentru a fi promovată în gradul AD 12 în anul 2007, Comisia demonstrează că, deși nu era matematic imposibil
ca aceasta să fie promovată în gradul AD 12 înainte de anul 2008, acest lucru era totuși foarte improbabil.
În plus, trebuie arătat că, în pofida adăugării unui punct de merit în cadrul REC‑urilor 2001-2002 și 2004 întocmite pe parcursul
procesului și a unei jumătăți de punct în REC‑ul 2005, întocmit de asemenea pe parcursul procesului, reclamanta rămâne foarte
departe de pragurile de promovare stabilite pentru exercițiile de promovare anterioare anului 2008, și aceasta chiar luând
în considerare alocarea ipotetică a unor puncte de prioritate suplimentare.
Având în vedere toate cele de mai sus, este necesar să se concluzioneze că reclamanta are dreptul să solicite repararea, pe
de o parte, a prejudiciului moral care rezultă din starea de incertitudine și de anxietate privind viitorul său profesional
pe care lipsa REC‑urilor 2001-2002, 2004, 2005 și 2008 a fost de natură să o provoace atunci când se afla în activitate și,
pe de altă parte, a prejudiciului material rezultat din pierderea unei șanse de a fi promovată în anul 2003 și cel târziu
în anul 2007. Prin efectul acestei pierderi de șansă, reclamanta are de asemenea dreptul să solicite repararea prejudiciului
pe care l‑a suferit ca urmare a faptului că a fost lipsită de posibilitatea de a beneficia de o prestație de invaliditate
mai mare și, în cele din urmă, de o pensie pentru limită de vârstă mai mare. Totuși, la despăgubirea pentru acest prejudiciu
material, va trebui să se ia în considerare faptul că șansa pierdută de reclamantă era deosebit de redusă.
Cu privire la legătura de cauzalitate dintre greșeală și prejudiciu
Potrivit unei jurisprudențe constante, doar o culpă care a cauzat prejudiciul printr‑o relație directă de la cauză la efect
angajează răspunderea instituției. Uniunea nu poate fi considerată responsabilă decât de prejudiciul care decurge în mod suficient
de direct din comportamentul neregulamentar al instituției în cauză (Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia, punctul
35 de mai sus, punctul 179).
În special, un funcționar nu poate critica întârzierea înregistrată în întocmirea REC‑ului care îl privește în cazul în care
întârzierea i se datorează, cel puțin în parte, sau în cazul în care a contribuit la aceasta în mod semnificativ (Hotărârea
Tribunalului de Primă Instanță din 30 septembrie 2003, Tatti/Comisia, T‑296/01, punctul 60, Hotărârea Lebedef/Comisia, punctul
49 de mai sus, punctul 57, și Hotărârea Ferrer de Moncada/Comisia, punctul 61 de mai sus, punctul 85).
În această privință, împrejurarea, invocată de Comisie, că reclamanta nu ar fi făcut tot posibilul pentru a evita întârzierile
în întocmirea REC‑urilor sale nu poate constitui în speță o împrejurare care să excludă răspunderea instituției, în lipsa
unor precizări suplimentare.
De asemenea, pentru a‑i nega dreptul de a critica întârzierea în întocmirea REC‑urilor sale, nu se poate imputa reclamantei,
astfel cum susține Comisia, o lipsă de diligență generală în absența unor indicații clare în această privință. În lipsa dovedirii
unui abuz, acesteia nu i se poate reproșa că a utilizat în mod sistematic toate căile interne de atac (cu privire la acest
aspect, a se vedea Hotărârea Ferrer de Moncada/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 86) sau că s‑a întors în țara sa de
origine după pensionarea sa din oficiu, ceea ce ar fi necesitat corespondență prin poștă. Acestea fiind spuse, utilizarea
căilor de atac interne de către reclamantă și întoarcerea acesteia în țara sa de origine sunt fapte obiective care, în sine,
nici nu sunt imputabile Comisiei, în lipsa oricărei demonstrații precise a unor întârzieri ale Comisiei în gestionarea faptelor.
Prin urmare, este necesar să se admită existența unei legături de cauzalitate între comportamentul ilegal al Comisiei și prejudiciul
descris mai sus.
Cu privire la repararea prejudiciilor suferite de reclamantă
Având în vedere tot ceea ce precedă, revine acum Tribunalului sarcina de a evalua daunele suferite de reclamantă și de a stabili
cuantumul indemnizației care îi este datorată.
În memoriul în apărare, Comisia a solicitat ca, în cazul în care Tribunalul ar aprecia îndeplinite condițiile pentru despăgubirea
reclamantei, estimarea prejudiciului material să se facă într‑o etapă ulterioară și să fie efectuată de Tribunal numai în
cazul în care părțile nu ar reuși să ajungă la un acord cu privire la cuantumul despăgubirii.
Totuși, acest mod de a proceda nu poate fi admis. Astfel, Tribunalul trebuie să ia în considerare faptul că cele două încercări
de soluționare pe cale amiabilă au eșuat. În plus, Comisia a ales în mod liber să nu abordeze în memoriul în apărare și în
cadrul ședinței problema cuantumului compensării eventual datorate, în timp ce era în măsură să adopte o poziție cu privire
la aceasta.
–       Cu privire la repararea prejudiciului moral suferit de reclamantă
În actul de sesizare a instanței, reclamanta a evaluat
ex aequo et bono
la 35 000 de euro suma necesară pentru repararea prejudiciului moral pe care l‑a suferit ca urmare a stării de incertitudine
și de anxietate la care a fost supusă în lipsa REC‑urilor 2001-2002, 2004, 2005 și 2008.
În observațiile sale din 4 mai 2012, reclamanta a majorat cuantumul reparării prejudiciului moral, evaluându‑l la 70 000 de
euro ca urmare a agravării prejudiciului menționat, care ar fi consecința erorilor săvârșite de Comisie la întocmirea REC‑urilor
în litigiu pe parcursul procesului și a lipsei sale generale de diligență.
Este necesar, în această privință, să se ia în considerare importanța întârzierilor acumulate de Comisie în întocmirea REC‑urilor
2001-2002, 2004, 2005 și 2008, ținând cont totuși, astfel cum s‑a precizat la punctul 63 din prezenta hotărâre, de faptul
că prejudiciul moral compensabil rezultat din starea de incertitudine și de anxietate privind viitorul său profesional cu
care reclamanta s‑a confruntat este limitat la perioada în care aceasta se afla în activitate, astfel încât perioada de după
1 iunie 2009, data pensionării sale din oficiu din motive de boală, nu poate fi luată în calcul.
În plus, trebuie amintit faptul că introducerea căilor de atac interne și întoarcerea reclamantei în țara sa de origine sunt
fapte obiective care, în sine, nu sunt imputabile nici reclamantei, nici Comisiei, pentru evaluarea prejudiciului suferit
de reclamantă ca urmare a întocmirii tardive a REC‑urilor sale.
În sfârșit, Tribunalul nu poate să admită pretenția reclamantei privind obținerea de daune‑interese majorate ca urmare a pretinselor
erori săvârșite de Comisie cu ocazia întocmirii REC‑urilor 2001-2002, 2004, 2005 și 2008 pe parcursul procesului, pentru a
nu se antepronunța asupra nelegalității acestora și pentru a nu ieși din cadrul litigiului stabilit de cererea introductivă.
Având în vedere aceste elemente de apreciere, este necesar să se evalueze
ex aequo et bono
prejudiciul moral al reclamantei la 15 000 de euro.
–       Cu privire la despăgubirea pentru pierderea unei șanse de a fi promovată
În ceea ce privește despăgubirea pentru pierderea unei șanse de a fi promovată și considerând că promovarea sa în gradul A 4
cu ocazia exercițiului de promovare 2003 ar fi fost mai mult decât probabilă dacă ar fi fost evaluată în mod corespunzător
în timp util, reclamanta a evaluat prejudiciul, în actul de sesizare a instanței, la 70 % din diferența dintre remunerația
primită ca funcționar de gradul A 5 și cea pe care ar fi primit‑o ca funcționar de gradul A 4, începând cu exercițiul de promovare
2003, și anume 53 000 de euro. Potrivit reclamantei, la această sumă ar trebui adăugată suma de 400 de euro pe lună, corespunzătoare
unei părți de aproximativ 70 % din diferența dintre prestația de invaliditate pe care o primește și cea pe care ar fi primit‑o
dacă ar fi fost promovată în gradul A 4 în 2003. În sfârșit, ar trebui regularizate drepturile sale la pensie pentru limită
de vârstă prin plata contribuțiilor corespunzătoare.
În observațiile sale din 9 iulie 2012, reclamanta evaluează în creștere despăgubirea care i‑ar fi datorată ca urmare a pierderii
unei șanse de a fi promovată în anul 2003, în anul 2005 sau cel târziu în anul 2007, pe baza unei rate de probabilitate de
95 %, la 410 000 de euro, la 204 996 de euro și, respectiv, la 90 130 de euro. Aceasta susține că, în lipsa atribuirii unor
puncte de merit și de prioritate, Comisia nu a fost în măsură, începând din anul 2003, să ia în considerare situația sa în
vederea unei eventuale promovări și că multiplicarea greșelilor săvârșite de aceasta ar fi pus‑o în imposibilitatea de a executa
hotărârile judecătorești din 20 aprilie 2005, din 13 decembrie 2007 și din 6 octombrie 2009, precum și a deciziei din 23 aprilie
2007 privind admiterea reclamației sale împotriva REC‑ului 2005.
Potrivit jurisprudenței, pentru a determina cuantumul despăgubirii care trebuie plătite pentru pierderea unei șanse, trebuie,
după identificarea naturii șansei de care funcționarul a fost privat, să se stabilească data începând de la care ar fi putut
beneficia de această șansă, ulterior să se cuantifice șansa menționată și, în sfârșit, să se precizeze care au fost pentru
acesta consecințele financiare ale pierderii șansei respective (Hotărârea AA/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 83).
În plus, potrivit jurisprudenței, în cazul în care acest lucru este posibil, șansa de care un funcționar a fost privat trebuie
determinată în mod obiectiv, sub forma unui coeficient matematic care rezultă dintr‑o analiză precisă. Totuși, atunci când
șansa menționată nu poate fi cuantificată în acest fel, se admite că prejudiciul suferit poate fi evaluat
ex aequo et bono
(Hotărârea AA/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctele 93 și 94).
În prezenta cauză, Tribunalul este în imposibilitate să stabilească un coeficient matematic care să reflecte pierderea de
șansă suferită, pe de o parte, întrucât caracterul foarte redus al șansei pe care o avea reclamanta de a fi promovată în gradul
A 4 sau echivalent înainte de 1 martie 2008 împiedică cuantificarea acesteia și, pe de altă parte, întrucât părțile nu au
înaintat Tribunalului elemente de analiză exacte pe baza cărora s‑ar fi putut stabili acest coeficient, reclamanta limitându‑se,
în special, să precizeze că avea șanse mari de a fi promovată anterior acestei date.
Prin urmare, utilizând competența Tribunalului de a evalua prejudiciul suferit
ex aequo et bono
, trebuie acordată reclamantei o sumă forfetară, pentru repararea pierderii șansei pe care a suferit‑o ca urmare a faptului
că prestația sa din anii 2001-2002, 2004, 2005 și 2008 nu a fost evaluată în mod corespunzător la termenele prevăzute (a se
vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 mai 2008, Suvikas/Consiliul, F‑6/07, punctele 143 și 144).
La evaluarea cuantumului reparației menționate, trebuie să se ia în considerare faptul că, deși șansa reclamantei de a avea
acces la un grad superior gradului A 5 sau echivalent înainte de 1 martie 2008 prezintă un caracter foarte redus, aceasta
este totuși suficientă pentru a stabili existența unui prejudiciu care poate fi reparat în mod adecvat. În plus, nu poate
fi neglijat faptul că reclamanta a fost promovată în gradul AD 12 în exercițiul de promovare 2008 (a se vedea în acest sens
Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 1 septembrie 2010, Skareby/Comisia, T‑91/09 P, punctul 72).
Luând în considerare cele de mai sus, Tribunalul stabilește
ex aequo et bono
valoarea despăgubirii care trebuie acordată reclamantei pentru prejudiciul material rezultat din pierderea unei șanse de
a fi promovată în gradul A 4 anterior datei de 1 martie 2008 la suma forfetară de 4 000 de euro.
Având în vedere caracterul forfetar al reparației astfel acordate, nu este necesară obligarea Comisiei la regularizarea drepturilor
la pensie pentru limită de vârstă ale reclamantei prin plata unor contribuții suplimentare.
3.
Cu privire la concluziile referitoare la anularea deciziei atacate în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea de asistență
Reclamanta reproșează Comisiei că a refuzat să deschidă o anchetă administrativă cu privire la faptele de hărțuire a căror
victimă ar fi fost. Aceasta subliniază că se află în imposibilitate de a avea acces la dosarul său administrativ pentru a
dovedi existența acestor fapte sau a elementelor specifice ale prejudiciului pe care pretinde că l‑a suferit, precum și pentru
a furniza eventual aceste informații comisiei medicale solicitate să se pronunțe cu privire la originea profesională a bolii
sale.
Trebuie să se constate că cererea introductivă nu permite să se stabilească cu certitudine temeiul juridic al motivului de
anulare invocat de reclamantă.
Presupunând că acest motiv ar trebui interpretat ca fiind întemeiat pe articolul 24 din statut și pe o eroare vădită de apreciere,
ar trebui să se observe că cererea reclamantei de deschidere a unei anchete pentru hărțuire morală era bazată, în esență,
pe afirmații ipotetice și formulate în termeni generali, fără ca împrejurările concrete pe care se întemeiau aceste acuzații
să fi fost precizate și fără ca autorii faptelor de hărțuire să fi fost identificați. Pretinsa imposibilitate, pentru reclamantă,
de a avea acces la dosarul său administrativ pentru a dovedi faptele de hărțuire sau elemente ale prejudiciului nu poate determina
obligația administrației de a deschide o anchetă numai pe baza unor asemenea afirmații. Astfel, jurisprudența impune funcționarului
care pretinde că a fost hărțuit să prezinte un început de probă privind realitatea atacurilor al căror obiect susține că a
fost (Ordonanța Tribunalului Uniunii Europene din 5 mai 2011, Marcuccio/Comisia, T‑402/09 P, punctele 37 și 39, și Hotărârea
Tribunalului din 5 iunie 2012, Cantisani/Comisia F‑71/10, punctul 78). Or, ca observație generală, în lipsa unor dovezi, reclamanta
nu a prezentat niciun indiciu de hărțuire.
În ceea ce privește, în special, întârzierile în întocmirea REC‑urilor reclamantei, trebuie să se observe că aceste întârzieri,
deși constituie o greșeală de serviciu, nu sunt în sine un element de natură să constituie un început de probă pentru un act
atât de grav cum este cel de hărțuire.
În plus și în măsura în care motivul reclamantei trebuie interpretat ca referindu‑se de asemenea la asistența pe care a solicitat‑o
ca urmare a problemelor sale medicale, trebuie să se constate că, având în vedere, pe de o parte, caracterul laconic al motivului
menționat și, pe de altă parte, măsurile adoptate de Comisie pentru a asigura persoanei interesate condiții de muncă adecvate,
menționate în decizia atacată, nu rezultă că Comisia ar fi încălcat articolul 24 din statut sau ar fi săvârșit o eroare vădită
de apreciere refuzându‑i această asistență.
În sfârșit, reclamanta nu pare să conteste răspunsul pe care AIPN l‑a dat, în decizia din 18 iunie 2010, la cererea reclamantei
de acces la dosarul său medical.
Motivul trebuie respins, la fel ca și, în consecință, concluziile privind anularea deciziei atacate, în măsura în care prin
aceasta s‑a respins cererea de asistență.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, sub rezerva celorlalte prevederi din capitolul VIII din
titlul II din respectivul regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
În temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care
cade în pretenții să fie obligată numai la plata parțială a cheltuielilor de judecată sau chiar să nu fie obligată la plata
acestora.
Rezultă din motivele enunțate în prezenta hotărâre că reclamanta obține câștig de cauză cu privire la principalele sale concluzii,
și anume repararea prejudiciului pe care l‑a suferit ca urmare a întârzierilor în întocmirea REC‑urilor sale și, în consecință,
Comisia este partea care cade în pretenții. În plus, reclamanta a cerut în mod expres, în concluziile sale, ca aceasta să
fie obligată la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât împrejurările speței nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului
87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Comisia va suporta propriile cheltuieli de judecată și este obligată la plata
cheltuielilor de judecată efectuate de reclamantă.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a treia)
declară și hotărăște:
1)
Obligă Comisia Europeană la plata către AK a sumei de 15 000 de euro pentru repararea prejudiciului moral pe care aceasta
l‑a suferit.
2)
Obligă Comisia Europeană la plata către AK a sumei de 4 000 de euro ca despăgubire pentru pierderea unei șanse de a fi promovată
într‑un grad superior gradului A 5 sau echivalent înainte de 1 martie 2008.
3)
Respinge în rest acțiunea.
4)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată să suporte cheltuielile de judecată efectuate
de AK.
Van Raepenbusch
Barents
Bradley
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 martie 2013.
Grefier

Președinte
W. Hakenberg

S. Van Raepenbusch
*
Limba de procedură: franceza.