CELEX: 62014FJ0006
Henkilöstö
Palkkaus
Perhe-eläke
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäinen kohta
Edesmenneen virkamiehen eronnut puoliso
Elatusapua koskeva oikeus virkamiehen kuolinpäivänä
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII oleva 42 artikla
Määräaika eläkkeen maksamista koskevan hakemuksen esittämiselle

Julia Borghans vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 28.1.2014 saapuneella kannekirjelmällä virkamiestuomioistuinta kumoamaan
päätöksen, jolla Euroopan komissio kieltäytyi myöntämästä hänelle perhe-eläkettä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asiaa koskevat oikeussäännöt käsittävät Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin
ne olivat voimassa ennen Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien
palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 22.10.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 1023/2013
voimaantuloa (jäljempänä henkilöstösäännöt), liitteessä VIII olevat 27 ja 42 artiklan sekä seuraavat henkilöstösääntöjen ja
kyseisen liitteen säännökset.
Henkilöstösääntöjen 79 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehen tai entisen virkamiehen eloon jääneellä puolisolla on [henkilöstösääntöjen] liitteessä VIII olevassa 4 luvussa
vahvistetuin edellytyksin oikeus perhe-eläkkeeseen, jonka määrä on 60 prosenttia siitä vanhuuseläkkeestä tai työkyvyttömyyskorvauksesta,
jota hänen puolisonsa kuollessaan sai tai johon hänellä olisi ollut oikeus palvelusvuosia tai ikää koskevien vaatimusten täyttymistä
edellyttämättä.
Sen perhe-eläkkeen määrä, jota maksetaan jossakin edellä [henkilöstösääntöjen] 35 artiklassa tarkoitetussa hallinnollisessa
asemassa olleen virkamiehen kuoltua hänen eloon jääneelle puolisolleen, on vähintään yhtä suuri kuin vähimmäistoimeentulo
ja vähintään 35 prosenttia virkamiehen viimeisestä peruspalkasta.
– –”
Henkilöstösääntöjen 80 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kun virkamies tai vanhuuseläkkeen tai työkyvyttömyyskorvauksen saaja kuolee jättämättä jälkeensä puolisoa, jolla olisi oikeus
perhe-eläkkeeseen, virkamiehen huollettavana kuolemantapauksen ajankohtana [henkilöstösääntöjen] liitteessä VII olevassa 2
artiklassa tarkoitetussa merkityksessä huollettavina olevilla lapsilla on oikeus lapseneläkkeeseen [henkilöstösääntöjen] liitteessä
VIII olevassa 21 artiklassa vahvistettujen edellytysten mukaisesti.
Sama oikeus on lapsilla, jotka täyttävät nämä edellytykset perhe-eläkettä saavan puolison kuollessa tai avioituessa uudelleen.
Kun virkamies tai vanhuuseläkkeen tai työkyvyttömyyskorvauksen saaja kuolee ilman että edellä ensimmäisessä kohdassa säädetyt
edellytykset olisivat täyttyneet, virkamiehen huollettavana [henkilöstösääntöjen] liitteessä VII olevassa 2 artiklassa tarkoitetussa
merkityksessä olevilla lapsilla on oikeus lapseneläkkeeseen [henkilöstösääntöjen] liitteessä VIII olevassa 21 artiklassa vahvistettujen
edellytysten mukaisesti; eläke on kuitenkin puolet kyseisen artiklan määräyksien mukaisesti saadusta määrästä.
– –”
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 21 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa kohdassa säädetty lapseneläke on ensimmäisen lapsen
osalta kahdeksan kymmenesosaa siitä perhe-eläkkeestä, johon virkamiehen taikka vanhuuseläkettä tai työkyvyttömyyskorvausta
saaneen entisen virkamiehen eloon jääneellä puolisolla olisi oikeus, ilman [tämän liitteen] 25 artiklassa säädettyjä vähennyksiä.
”

Tosiseikat
Kantaja meni 20.4.1991 naimisiin van Raanin kanssa, joka oli tuolloin komission virkamies.
Tästä liitosta syntyi 10.9.1993 yksi lapsi.
Tribunal de première instance de Bruxelles (Brysselin alioikeus, Belgia) määräsi 15.6.2004 antamallaan tuomiolla van Raanin
ja kantajan yhteisen hakemuksen perusteella avioeroon. Kyseiseen tuomioon liitetyn, 24.12.2003 tehdyn avioerosopimuksen (jäljempänä
avioerosopimus) mukaan van Raan maksaa kyseisestä päivästä lukien kuolemaansa saakka kantajalle elatusapua, jonka määräksi
vahvistettiin tuolloin 3 000 euroa kuukaudessa.
Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari, Belgia) peruutti 18.12.2007 antamallaan
tuomiolla van Raanin hakemuksesta tämän kantajalle maksaman elatusavun 1.9.2006 alkaen.
Kantaja haki 12.2.2008 muutosta Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari)
18.12.2007 antamaan tuomioon.
Van Raan kuoli 2.3.2008.
On selvää, että van Raanin kuoltua komissio ei ole maksanut perhe-eläkettä kantajalle.
Sen sijaan heinäkuusta 2008 lähtien komissio myönsi van Raanin ja kantajan lapselle henkilöstösääntöjen 80 artiklan nojalla
lapseneläkkeen, jonka määräksi vahvistettiin henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 21 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan
mukaisesti kahdeksan kymmenesosaa siitä perhe-eläkkeestä, jonka kantaja olisi saanut, jos hänellä olisi ollut oikeus tällaiseen
eläkkeeseen (jäljempänä korotettu lapseneläke).
Lokakuussa 2011 täysi-ikäiseksi tullut van Raanin ja kantajan lapsi jatkoi ensin mainitun perillisenä belgialaisissa tuomioistuimissa
nostettua kannetta, joka koski kantajalle maksettavan elatusavun peruuttamista ja joka oli tuolloin vireillä Tribunal de première
instance de Bruxellesissä (Brysselin alioikeus).
Tribunal de première instance de Bruxelles (Brysselin alioikeus) kumosi 25.3.2013 antamallaan tuomiolla Juge de paix du canton
de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) 18.12.2007 antaman tuomion ja totesi van Raanin kuolinpesän
vaatimuksen avioerosopimuksessa kantajalle maksettavaksi määrätyn elatusavun peruuttamisesta perusteettomaksi sillä perusteella,
että avioerosopimuksessa elatusavun peruuttamiselle asetetut edellytykset eivät olleet täyttyneet.
van Raanin ja kantajan lapsi tyytyi van Raanin perillisenä Tribunal de première instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus)
25.3.2013 antamaan tuomioon.
Kantaja vaati 29.4.2013 päivätyllä kirjeellään komissiota maksamaan hänelle huhtikuusta 2008 lähtien perhe-eläkettä vedoten
siihen, että koska Tribunal de première instance de Bruxelles (Brysselin alioikeus) oli 25.3.2013 antamallaan tuomiolla kumonnut
Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) 18.12.2007 antaman tuomion, hän
täytti henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 27 artiklassa tällaisen eläkkeen saamiseksi asetetut edellytykset.
Komissio hylkäsi kantajan vaatimuksen 3.6.2013 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös) sillä perusteella,
että kantaja ei ollut hakenut eläkettä vuoden kuluessa van Raanin kuolemasta, minkä vuoksi hän oli menettänyt oikeutensa henkilöstösääntöjen
liitteessä VIII olevan 42 artiklan nojalla.
Kantaja teki 9.7.2013 päivätyllä kirjeellä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen riidanalaisesta päätöksestä.
Nimittävä viranomainen hylkäsi valituksen 29.10.2013 tekemällään päätöksellä samalla perusteella, johon riidanalainen päätös
perustui (jäljempänä valituksen hylkäämisestä tehty päätös).

Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        kumoaa valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Kanteen kohde
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun valituksen hylkäämisestä tehty päätös on vailla itsenäistä sisältöä, muodollisesti
tällaiseen päätökseen kohdistuvien kumoamisvaatimusten vaikutuksena on, että tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetaan toimi,
josta valitus on tehty (ks. vastaavasti tuomio Vainker v. parlamentti, 293/87, EU:C:1989:8, 8 kohta).
Esillä olevassa asiassa valituksen hylkäämisestä tehdyllä päätöksellä ei ole itsenäistä sisältöä, minkä vuoksi kanteen on
katsottava kohdistuvan pelkästään riidanalaiseen päätökseen.

Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Komissio vaatii, että riidanalaisen päätöksen kumoamista koskeva vaatimus jätetään tutkimatta. Komission mukaan tällä päätöksellä
ainoastaan vahvistetaan van Raanin kuoleman jälkeen vuonna 2008 tehty aiempi implisiittinen päätös, jolla hallinto kieltäytyi
myöntämästä kantajalle perhe-eläkettä ja jota tämä ei ollut riitauttanut henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa asetetussa
määräajassa. Komissio toteaa lisäksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan mahdollisuus tehdä henkilöstösääntöjen 90 artiklan
1 kohdassa tarkoitettu hakemus – mitä mahdollisuutta kantaja on käyttänyt vaatiessaan 29.4.2013 päivätyllä kirjeellä perhe-eläkettä
– ei anna virkamiehelle tai tämän oikeudenomistajalle oikeutta olla noudattamatta henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa
valituksen tekemiselle ja kanteen nostamiselle asetettuja määräaikoja kyseenalaistamalla välillisesti hakemuksella aiempi
päätös, jota ei ole riitautettu määräajassa, kuten tässä tapauksessa.
Kantaja vaatii, että komission oikeudenkäyntiväite hylätään.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanne, joka on nostettu päätöksestä, jossa pelkästään vahvistetaan aikaisempi
päätös, jota ei ole riitautettu määräajassa, on jätettävä tutkimatta. Kyse on tällaisesta aiemman päätöksen pelkästään vahvistavasta
päätöksestä, kun siinä ei ole mitään uutta verrattuna aiempaan toimeen ja kun sen hyväksymistä ei ole edeltänyt tämän aiemman
toimen adressaatin tilanteen uudelleen arviointi (tuomio A v. komissio, F‑12/09, EU:F:2011:136, 119 kohta).
Esillä olevassa asiassa on aluksi tarkistettava, onko – kuten komissio väittää – vuonna 2008 tehty implisiittinen päätös,
jolla kantajalta on evätty oikeus perhe-eläkkeeseen sillä perusteella, että hän ei täyttänyt henkilöstösääntöjen liitteessä
VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa asetettuja edellytyksiä.
Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä
nimittävälle viranomaiselle hakemuksen, että tämä tekisi häneen liittyvän päätöksen, ja että hakemuksen tekemisestä alkaen
neljän kuukauden määräajan päättyessä nimittävän viranomaisen vastauksen puuttuminen vastaa implisiittistä hylkäämispäätöstä.
Tällaisesta säännöksestä seuraa, että lähtökohtaisesti päätös, jolla implisiittisesti evätään virkamieheltä jokin oikeus,
voidaan tehdä vain sillä edellytyksellä, että virkamies on ennalta esittänyt hallinnolle hakemuksen tämän oikeuden myöntämiseksi
hänelle.
Komissio on kirjelmissään ilmoittanut, että kantaja ei ollut tehnyt sille perhe-eläkkeen maksamista koskevaa hakemusta. Vaikka
kantaja on riidanalaisesta päätöksestä tekemässään valituksessa maininnut tällaisesta hakemuksesta ja jopa päätöksestä, jolla
häneltä on vuonna 2008 evätty oikeus perhe-eläkkeeseen, hän on tämän jälkeen kirjelmissään ja istunnossa vahvistanut, ettei
mitään tällaista hakemusta ja päätöstä ollut tehty.
Näin ollen ei ole näytetty, että komissio olisi kantajan hakemukseen vastaamatta jättämisestä syntyneellä implisiittisellä
päätöksellä evännyt tältä oikeuden perhe-eläkkeeseen.
Vaikka oletettaisiin, että komissio on samanaikaisesti kuin se on myöntänyt korotetun lapseneläkkeen van Raanin ja kantajan
lapselle, kieltäytynyt vuonna 2008 implisiittisellä päätöksellä myöntämästä kantajalle perhe-eläkettä, riidanalaista päätöstä
ei voitaisi pitää pelkästään tämän implisiittisen päätöksen vahvistavana päätöksenä.
Tämä implisiittinen päätös olisi voinut perustua vain siihen, että kantaja ei täyttänyt henkilöstösääntöjen liitteessä VIII
olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tällaisen perhe-eläkkeen myöntämiselle asetettuja edellytyksiä. Riidanalainen päätös
on kuitenkin perusteltu sillä, että kantaja ei täyttänyt tämän saman liitteen 42 artiklassa asetettuja edellytyksiä. Komissio
on näin ollen arvioinut riidanalaisessa päätöksessä uudelleen kantajan tilanteen sellaisten uusien seikkojen perusteella,
jotka voivat vaikuttaa tähän tilanteeseen.
Tästä seuraa, että komission esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.

Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää riidanalaista päätöstä vastaan yhden ainoan kanneperusteen, joka koskee henkilöstösääntöjen liitteessä VIII
olevan 42 artiklan rikkomista.
Kanneperusteensa tueksi esittämissään väitteissä kantaja selittää, ettei hätä voida arvostella siitä, ettei hän hakenut perhe-eläkkeensä
maksamista vuoden kuluessa van Raanin kuolemasta. Kyseisenä ajankohtana hän ei enää saanut elatusapua Juge de paix du canton
de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) 18.12.2007 antaman tuomion vuoksi eikä hän siten täyttänyt
henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 27 artiklassa asetettuja edellytyksiä. Kantaja toteaa lisäksi, että hän on tämän
jälkeen noudattanut henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 42 artiklan säännöksiä tekemällä perhe-eläkkeen maksamista
koskevan hakemuksen vuoden kuluessa Tribunal de première instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus) 25.3.2013 antamasta
tuomiosta, jolla elatusapu palautettiin.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä.
Komissio väittää, että kantajan oli noudatettava henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 42 artiklassa asetettua määräaikaa,
jonka kuluessa perhe-eläkkeen maksamista on haettava. Komission mukaan kantajan olisi pitänyt vuoden kuluessa van Raanin kuolemasta
ilmoittaa hallinnolle, että avioerosopimuksen mukaan hänelle maksettiin elatusapua ja että hän oli valittanut 18.12.2007 annetusta
tuomiosta, jolla Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) oli peruuttanut
tämän elatusavun.
Istunnossa komissio täsmensi, että jos kantaja olisi tehnyt sille tällaisen ilmoituksen, se olisi voinut asettaa van Raanin
ja kantajan lapsen korotetun lapseneläkkeen lopullisen maksamisen edellytykseksi sen, että Tribunal de première instance de
Bruxelles (Brysselin alioikeus) ei kumoa Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari)
18.12.2007 antamaa tuomiota ja että elatusapua ei palauteta taannehtivasti.
Komissio väitti edelleen istunnossa vastatessaan virkamiestuomioistuimen kysymyksiin, että kantaja ei olisi missään tapauksessa
voinut koskaan vaatia perhe-eläkettä, sillä van Raanin kuolinpäivänä hän ei täyttänyt henkilöstösääntöjen liitteessä VIII
olevassa 27 artiklassa tällaisen eläkkeen saamiselle asetettuja edellytyksiä, toisin sanoen hänellä ei ollut entisen puolisonsa,
joka oli virkamies tai entinen virkamies, kuollessa oikeutta tämän maksamaan elatusapuun. Komission mielestä sillä ei ole
merkitystä, että van Raanin kuoleman jälkeen Tribunal de première instance de Bruxelles (Brysselin alioikeus) kumosi Juge
de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) 18.12.2007 antaman tuomion ja palautti
siten avioerosopimuksessa vahvistetun elatusavun. Komission mukaan muunlainen ratkaisu merkitsisi sen hyväksymistä, että tiettynä
ajanjaksona voitaisiin laillisesti maksaa samanaikaisesti perhe-eläkettä ja korotettua lapseneläkettä henkilöstösääntöjen
80 artiklan säännösten vastaisesti.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
–       Alustavat toteamukset
Vaikka komissio hylkäsi kantajan hakemuksen perhe-eläkkeen maksamisesta vetoamalla riidanalaisessa päätöksessä ja valituksen
hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä siihen, että kantaja oli menettänyt oikeutensa, koska hän ei ollut tehnyt tätä hakemusta
henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 42 artiklassa säädetyssä määräajassa, komissio väitti vastineessaan ja istunnossa,
ettei kantajalla ollut koskaan ollut oikeutta perhe-eläkkeeseen, koska hän ei täyttänyt henkilöstösääntöjen liitteessä VIII
olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tällaisen eläkkeen saamiseksi asetettuja edellytyksiä, sillä hän ei saanut elatusapua
entisen puolisonsa kuolinpäivänä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimielin ei voi muutoin kuin sidotun harkintavallan tilanteessa kehittää menettelyn kuluessa
korvaavia perusteluja (tuomio CP v. parlamentti, F‑8/13, EU:F:2014:44, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen on tutkittava, oliko komissio, jonka tarkoituksena oli ensisijaisesti ollut korvata riidanalaisen päätöksen alkuperäiset
perustelut, joiden mukaan kantaja ei ollut noudattanut henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevaa 42 artiklaa, uusilla perusteluilla,
joiden mukaan kantaja ei kuulunut kyseisessä liitteessä olevan 27 artiklan ensimmäisen kohdan soveltamisalaan, sidotun harkintavallan
tilanteessa.
Kuten henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, ”virkamiehen tai entisen virkamiehen
eronneella puolisolla on oikeus tässä luvussa määriteltyyn perhe-eläkkeeseen, jos hän voi osoittaa, että hänellä on entisen
puolisonsa kuollessa oikeus tämän maksamaan elatusapuun, joka on vahvistettu joko oikeuden päätöksellä tai entisten puolisoiden
välisellä virallisesti rekisteröidyllä ja täytäntöönpannulla sopimuksella”.
Kun hallinnon on tarkistettava, onko virkamiehen tai entisen virkamiehen eronnut puoliso osoittanut, että hänellä oli entisen
puolisonsa kuollessa oikeus henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuun elatusapuun,
hallinnolla ei ole lainkaan harkintavaltaa, ja sen on myönnettävä tai evättävä oikeus sen mukaan, onko tämä seikka näytetty
toteen vai ei.
Koska hallinto oli sidotun harkintavallan tilanteessa sen osalta, myöntääkö vai epääkö se henkilöstösääntöjen liitteessä VIII
olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun perhe-eläkkeen, komission oli mahdollista kehittää vastineessaan ja
istunnossa korvaavat perustelut, joiden mukaan kantaja ei kuulunut tämän säännöksen soveltamisalaan.
Virkamiestuomioistuimen on näin ollen ensin tarkistettava, voitiinko kantajalla katsoa olevan oikeus perhe-eläkkeeseen Tribunal
de première instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus) 25.3.2013 antaman tuomion perusteella.
Myöntävässä tapauksessa virkamiestuomioistuimen on tämän jälkeen määritettävä, oliko henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa
42 artiklassa tarkoitettua vanhentumisaikaa sovellettava kantajaan.
–       Kysymys siitä, oliko kantajalla oikeus perhe-eläkkeeseen Tribunal de première instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus)
25.3.2013 antaman tuomion perusteella
Kuten edellä on todettu, henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa, että perhe-eläkkeen
myöntäminen edesmenneen virkamiehen tai entisen virkamiehen eronneelle puolisolle edellyttää, että hän voi osoittaa, että
”hänellä on entisen puolisonsa kuollessa oikeus tämän maksamaan elatusapuun, joka on vahvistettu joko oikeuden päätöksellä
tai entisten puolisoiden välisellä virallisesti rekisteröidyllä ja täytäntöönpannulla sopimuksella”.
Käsiteltävässä asiassa asiakirja-aineistosta ilmenee, että vaikka avioerosopimuksen mukaan van Raan maksoi kantajalle elatusapua
3 000 euroa kuukaudessa, tämä elatusapu peruutettiin 1.12.2006 alkaen Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin
kantonin rauhantuomari) tuomiolla, joka oli Belgian oikeuden mukaisesti ilman eri toimenpiteitä väliaikaisesti täytäntöönpanokelpoinen.
Huolimatta siitä, että kantaja oli valittanut Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin
rauhantuomari) 18.12.2007 antamasta tuomiosta, hänellä ei siten voitu katsoa olevan van Raanin kuolinpäivänä 2.3.2008 Belgian
oikeuden nojalla oikeutta entisen puolisonsa maksamaan elatusapuun.
Van Raanin kuollessa Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) 18.12.2007
antama tuomio ei ollut lainvoimainen, sillä kantaja oli edellä todetulla tavalla hakenut siihen muutosta. Kantajalla ei kuitenkaan
ollut kyseisen tuomion väliaikaisen täytäntöönpanokelpoisuuden vuoksi enää mitään perustetta, jonka nojalla hän olisi voinut
jatkaa elatusavun perimistä.
Näin ollen kantaja ei täyttänyt van Raanin kuolinpäivänä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä
kohdassa asetettuja perhe-eläkkeen saamisen edellytyksiä.
Komissio on itse myöntänyt kirjelmissään, että ”henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevaa 27 artiklaa ei – – voitu soveltaa”
kantajan tilanteeseen van Raanin kuolinpäivänä.
On kuitenkin selvää, että Tribunal de première instance de Bruxelles (Brysselin alioikeus) kumosi 25.3.2013 antamallaan tuomiolla
Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) 18.12.2007 antaman tuomion ja totesi
perusteettomaksi van Raanin kuolinpesän vaatimuksen avioerosopimuksessa määrätyn elatusavun peruuttamisesta.
Asiassa on ratkaistava, saiko kantaja väitteensä mukaisesti oikeuden henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan
ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuun perhe-eläkkeeseen sen seurauksena, että muutoksenhakutuomioistuin kumosi ensimmäisessä
oikeusasteessa annetun tuomion.
Virkamiestuomioistuin toteaa tältä osin, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisen kohdan kaltaisen
unionin oikeuden säännöksen, jossa ei viitata nimenomaisesti jäsenvaltioiden oikeuteen määrittää sen merkitys ja ulottuvuus,
sanamuotoa on yleensä tulkittava itsenäisesti ja viittaamalla säännöksen asiayhteyteen ja kyseessä olevan lainsäädännön tavoitteeseen.
Vaikkei tällaista nimenomaista viittausta olisi, unionin oikeuden soveltaminen voi edellyttää viittaamista jäsenvaltioiden
oikeuteen, kun unionin oikeudessa tai yleisissä periaatteissa ei ole mitään sellaista, jonka avulla unionin tuomioistuimet
voisivat täsmentää kyseisen unionin oikeuden säännöksen sisältöä ja ulottuvuutta itsenäisellä tulkinnalla (tuomio Díaz García
v. parlamentti, T‑43/90, EU:T:1992:120, 36 kohta).
Kuten Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi nimenomaisesti tuomiossa M v. yhteisöjen tuomioistuin
(T‑172/01, EU:T:2004:108), henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua ”entisten
puolisoiden välisellä – – sopimuksella [vahvistetun] elatusavun” käsitettä ei voida tulkita itsenäisesti. Entisten puolisoiden
välillä avioeron johdosta sopimuksella vahvistetun elatusvelvollisuuden käsite kuuluu sitä vastoin asiaan sovellettavien siviilioikeuden
säännösten nojalla annetusta avioerotuomiosta aiheutuviin varallisuusoikeudellisiin seuraamuksiin (tuomio M. v. yhteisöjen
tuomioistuin, EU:T:2004:108, 72 kohta).
Näin ollen sen määrittelemiseksi, onko virkamiehen tai entisen virkamiehen eronneella puolisolla hänen ”entisen puolisonsa
kuollessa oikeus tämän maksamaan elatusapuun, joka on vahvistettu – – entisten puolisoiden välisellä – – sopimuksella”, on
viitattava lakiin, jota avioeron vaikutuksiin sovelletaan, eli tässä tapauksessa Belgian lakiin, jonka nojalla avioerotuomio
on annettu.
Koska Belgian oikeudessa siitä, että muutoksenhakutuomioistuin kumoaa ensimmäisessä oikeusasteessa annetun tuomion, seuraa,
että tämä tuomio poistuu taannehtivasti, Tribunal de première instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus) 25.3.2013 antamalla
tuomiolla, jolla Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) 18.12.2007 antama
tuomio kumottiin, on tämä viimeksi mainittu tuomio poistettu taannehtivasti ja avioerosopimuksessa määrätty elatusapu saatettu
jälleen voimaan, jolloin on katsottava, ettei tätä elatusapua koskaan peruutettu.
Koska Tribunal de première instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus) tuomion julistamispäivästä eli 25.3.2013 lähtien
kantajan oikeus avioerosopimuksessa määrättyyn elatusapuun palautettiin 1.9.2006 alkaen, on väistämättä katsottava, että hänellä
oli Belgian oikeuden mukaan van Ranin kuollessa oikeus tämän maksamaan elatusapuun.
Tästä seuraa, että Tribunal de première instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus) 25.3.2013 antaman tuomion seurauksena
oli, että kantajasta tuli henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun perhe-eläkkeen
saaja.
Tähän johtopäätökseen ei vaikuta komission väite, jonka mukaan selvitettäessä, voiko virkamiehen tai entisen virkamiehen eronneella
puolisolla olla oikeus perhe-eläkkeeseen henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan nojalla, on otettava huomioon
ainoastaan tilanne virkamiehen tai entisen virkamiehen kuolinpäivänä eikä tämän tilanteen mahdollista muuttamista taannehtivasti.
Tällaisen väitteen hyväksyminen olisi vastoin Belgian oikeutta, jonka mukaan sen seurauksena, että muutoksenhakutuomioistuin
kumoaa ensimmäisessä oikeusasteessa elatusavun peruuttamisesta annetun tuomion, elatusapu on taannehtivasti saatettu jälleen
voimaan.
Asiassa ei voida hyväksyä myöskään komission väitettä, jonka mukaan perhe-eläkkeen myöntäminen kantajalle van Raanin kuolinpäivästä
lähtien olisi ristiriidassa henkilöstösääntöjen 80 artiklan kolmannen kohdan säännösten kanssa.
On totta, että henkilöstösääntöjen 80 artiklan kolmannen kohdan säännökset ovat esteenä sille, että samalta ajanjaksolta myönnettäisiin
sekä virkamiehen tai entisen virkamiehen eronneelle puolisolle oikeus perhe-eläkkeeseen että tämän virkamiehen tai entisen
virkamiehen kuollessa hänen huollettavana olevalle lapselleen oikeus korotettuun lapseneläkkeeseen.
Esillä olevassa tapauksessa kuitenkin samaan aikaan, kun kantajalle avioerosopimuksen perusteella maksettava elatusapu palautettiin
1.9.2006 alkaen ja kantaja sai tämän seurauksena oikeuden perhe-eläkkeeseen van Raanin kuolemasta lähtien, Tribunal de première
instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus) 25.3.2013 antamalla tuomiolla vietiin taannehtivasti oikeusperusta komission
päätökseltä, jolla myönnettiin heinäkuusta 2008 alkaen korotettu lapseneläke van Raanin ja kantajan lapselle.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan tavoitteena on mahdollistaa, että virkamiehen tai entisen virkamiehen
eronnut puoliso, joka sai virkamiehen tai entisen virkamiehen kuollessa tältä elatusapua, saa kuoleman jälkeen tuloja, jotka
takaavat hänelle toimeentulon. Ei nimittäin ole perusteltua, että virkamiehen tai entisen virkamiehen eronneelta puolisolta
evätään perhe-eläke ja siis toimeentulo vain siitä hänen tahdostaan riippumattomasta syystä, että elatusapu, jota hän sai
kansallisen oikeuden perusteella, peruutettiin ennen virkamiehen tai entisen virkamiehen kuolemaa ja tämän jälkeen palautettiin
taannehtivasti virkamiehen tai entisen virkamiehen kuoleman jälkeen.
–       Kysymys henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 42 artiklassa asetetun vanhentumisajan sovellettavuudesta kantajaan
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 42 artiklan mukaan ”edesmenneen virkamiehen taikka vanhuuseläkettä tai työkyvyttömyyskorvausta
saaneen entisen virkamiehen oikeudenomistajat, jotka eivät ole hakeneet heille kuuluvaa eläkettä tai korvausta vuoden kuluessa
virkamiehen tai vanhuuseläkettä tai työkyvyttömyyskorvausta saaneen entisen virkamiehen kuolemasta, menettävät oikeutensa,
paitsi jos kyseessä on asianmukaisesti osoitettu ylivoimainen este”.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 42 artiklan sanamuodosta seuraa, että siinä säädettyä vanhentumisaikaa sovelletaan
vain tapauksissa, joissa edesmenneen virkamiehen tai entisen virkamiehen oikeudenomistajilla oli kuolinpäivänä oikeus eläkkeeseen
tai korvaukseen.
Tästä on seurauksena, ettei henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevaa 42 artiklaa sovelleta edesmenneen virkamiehen tai entisen
virkamiehen oikeudenomistajiin, joilla – kuten käsiteltävässä asiassa – ei ollut viimeksi mainitun kuolinpäivänä oikeutta
eläkkeeseen tai korvaukseen, mutta joille nämä oikeudet myönnetään kuoleman jälkeen taannehtivasti kansallisen tuomioistuimen
tekemässä päätöksessä.
Kuten edellä todetaan, kantajalla ei ollut van Raanin kuolinpäivänä oikeutta perhe-eläkkeeseen, sillä avioerosopimuksessa
määrätty elatusapu oli aiemmin peruutettu Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari)
18.12.2007 antamalla tuomiolla eikä sitä ollut vielä palautettu taannehtivasti muutoksenhakutuomioistuimessa.
Näissä olosuhteissa komissio teki oikeudellisen virheen perustaessaan riidanalaisen päätöksen siihen, että kantaja oli menettänyt
oikeutensa henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 42 artiklan nojalla, koska hän ei ollut hakenut eläkkeensä maksamista
vuoden kuluessa van Raanin kuolemasta.
Asiassa on vielä ratkaistava, oliko kantajalla kuitenkin velvollisuus tehdä perhe-eläkkeensä maksamista koskeva hakemus tietyssä
määräajassa.
Koska henkilöstösäännöissä ei ole minkäänlaista säännöstä, jossa edesmenneen virkamiehen tai entisen virkamiehen oikeudenomistajille,
jotka ovat tämän tuomion 70 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa, asetettaisiin määräaika, jonka kuluessa heidän on haettava
eläkkeen tai korvauksen maksamista, virkamiestuomioistuimen on täytettävä tämä lainsäädännöllinen aukko (ks. analogisesti
Euroopan investointipankin ja sen työntekijöiden välisiin riitoihin sovellettavan kanteen nostamisen määräajan osalta tuomio
Dunnett ym. v. EIP, T‑192/99, EU:T:2001:72, 51 kohta).
Oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteet, jotka ovat unionin oikeuden yleisiä periaatteita, ovat esteenä sille, että
toimielimet ja luonnolliset henkilöt voisivat toimia ilman minkäänlaisia määräaikoja ja vaarantaa tällä tavoin muun muassa
saavutetun oikeusaseman vakauden, ja ne edellyttävät kohtuullisen määräajan noudattamista (ks. analogisesti vahingonkorvausvaatimuksen
esittämiselle asetetun määräajan osalta määräys Marcuccio v. komissio, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, 42 kohta).
Virkamiestuomioistuin katsoo näin ollen, että edesmenneen virkamiehen tai entisen virkamiehen oikeudenomistajilla, jotka ovat
tämän tuomion 70 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa, on oikeusvarmuuden periaatteen mukaisesti velvollisuus hakea eläkkeen
tai korvauksen maksamista kohtuullisessa ajassa, joka alkaa kansallisen tuomioistuimen antaman sen päätöksen tiedoksiantamisen
päivästä, jonka perusteella heille tunnustettiin taannehtivasti oikeus eläkkeeseen tai korvaukseen.
Vaikka käsiteltävässä asiassa ei asiakirja-aineistoon sisältyvien asiakirjojen perusteella voida selvittää tarkkaa päivää,
jona Tribunal de première instance de Bruxellesin (Brysselin alioikeus) 25.3.2013 annettu tuomio annettiin tiedoksi kantajalle,
tämä tiedoksianto tapahtui väistämättä aikaisintaan 25.3.2013.
Kantaja haki perhe-eläkkeensä maksamista jo 29.4.2013 eli asian olosuhteissa kohtuullisena pidettävässä ajassa.
Näin ollen on katsottava, ettei kantaja ollut perhe-eläkkeen maksamista hakiessaan menettänyt oikeuttaan siihen.
Komissio väittää kuitenkin, että kantajan olisi pitänyt viimeistään van Raanin kuolemaa seuranneen vuoden kuluessa ilmoittaa
sille henkilökohtaisesta tilanteestaan ja erityisesti mainita, että hänellä oli avioerosopimuksen perusteella oikeus van Raanin
maksamaan elatusapuun, että tämä elatusapu oli peruutettu Juge de paix du canton de Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin
kantonin rauhantuomari) 18.12.2007 antamalla tuomiolla ja että hänen tästä tuomiosta tekemänsä valitus oli vireillä Tribunal
de première instance de Bruxellesissä (Brysselin alioikeus).
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 42 artiklan sanamuodosta tai systematiikasta ei kuitenkaan voida päätellä, että
kantaja oli velvollinen toimittamaan komissiolle tämänkaltaisia tietoja, sillä kyseisessä säännöksessä ainoastaan asetetaan
edesmenneen virkamiehen tai entisen virkamiehen oikeudenomistajille, joilla on tosiasiallisesti oikeus eläkkeeseen tai korvaukseen,
määräaika, jossa heidän on haettava eläkkeen tai korvauksen maksamista.
Se, ettei kantaja toimittanut komissiolle tietoja henkilökohtaisesta tilanteestaan ja erityisesti valituksesta, jonka hän
oli tehnyt Juge de paix du canton d’Overijse-Zaventemin (Overijse-Zaventemin kantonin rauhantuomari) 18.12.2007 antamasta
tuomiosta, on täysin merkityksetöntä arvioitaessa, hakiko hän ajoissa perhe-eläkkeensä maksamista.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että riidanalainen päätös on kumottava, ilman että on tarpeen tutkia muita ainoan kanneperusteen
tueksi esitettyjä väitteitä.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 101 artiklassa määrätään, että jollei työjärjestyksen II osaston 8 luvun muista määräyksistä
muuta johdu, asianosainen, joka häviää asian, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja velvoitetaan korvaamaan vastapuolen
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Saman työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohdan nojalla kohtuuden niin vaatiessa
virkamiestuomioistuin voi päättää, että hävinnyt asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan mutta tämä velvoitetaan
korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja.
Tämän tuomion perusteluista seuraa, että komissio on asiassa hävinnyt asianosainen. Lisäksi kantaja on vaatinut nimenomaisesti,
että komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Asian olosuhteissa ei ole perusteltua soveltaa työjärjestyksen
102 artiklan 1 kohtaa, minkä vuoksi komission on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se on velvoitettava korvaamaan
kantajan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN
(toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan komission 3.6.2013 tekemä päätös, jolla se kieltäytyi myöntämästä perhe-eläkettä Julia Borghansille, kumotaan.
2)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Julia Borghansin oikeudenkäyntikulut.
Bradley
Kreppel
Rofes i Pujol
Julistettiin Luxemburgissa 23 päivänä maaliskuuta 2015.
W. Hakenberg

K. Bradley
kirjaaja

puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.