CELEX: 62011CJ0267
Обжалване
Комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването
Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове
Разпределение на квоти за Република Латвия
Периодът 2008
2012 г

С жалбата си Европейската комисия иска от Съда да отмени Решение на Общия съд на Европейския съюз от 22 март 2011 г. по дело Латвия/Комисия (
T-369/07, Сборник, стр. II-1039
, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Общият съд отменя Решение C (2007) 3409 на Комисията от 13 юли 2007 година относно изменение на националния план за разпределение на квоти за емисии на парникови газове, за който Република Латвия е направила уведомление за периода 2008—2012 г. (наричано по-нататък „спорното решение“) в съответствие с Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (
ОВ L 275, стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78 и поправка в
OB L 199, 2011 г., стр. 76
), изменена с Директива 2004/101/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 27 октомври 2004 година (
ОВ L 338, стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 12, стр. 61, наричана по-нататък „Директива 2003/87“).
Правна уредба
Директива 2003/87 транспонира международните конвенции в областта на борбата срещу климатичното затопляне, а именно Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации по изменение на климата, приета в Ню Йорк на 9 май 1992 г., одобрена от името на Европейската общност с Решение 94/69/ЕО на Съвета от 15 декември 1993 година (
ОВ L 33, 1994 г., стр. 11
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 8, стр. 132), и Протокола от Киото към Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации по изменение на климата, приет на 11 декември 1997 г., одобрен от името на Европейската общност с Решение 2002/358/ЕО на Съвета от 25 април 2002 г. (
ОВ L 130, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 27, стр. 220).
Член 9 от Директива 2003/87 гласи следното:
„1.   За всеки период, упоменат в член 11, параграфи 1 и 2, всяка държава членка разработва национален план, в който се посочва общото количество на квотите, които тя възнамерява да разпредели за този период, и как предлага да ги разпредели. Планът трябва да се основава на обективни и прозрачни критерии, включително тези, включени в приложение III, като се отчетат надлежно коментарите на обществеността. Най-късно до 31 декември 2003 г. Комисията, без да накърнява Договора [за ЕО], разработва указания за прилагане на критериите, включени в списъка в приложение III.
Планът за периода, упоменат в член 11, параграф 1, се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държави членки най-късно до 31 март 2004 г. Планът за следващите периоди се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държави членки най-малко 18 месеца преди началото на съответния период.
[…]
3.   В срок от три месеца след уведомяването за национален план за разпределение от страна на държава членка съгласно параграф 1 Комисията може да отхвърли този план или някой аспект от него въз основа на това, че е несъвместим с критериите, изброени в приложение III или [с] член 10. [Държавата членка взема решение по член 11, параграф 1 или 2 само ако предложените изменения се приемат от Комисията]. Всяко решение за отхвърляне от Комисията се мотивира“.
Съгласно член 11, параграф 2 от Директива 2003/87:
„За петгодишния период, започващ на 1 януари 2008 г., и за всеки следващ петгодишен период всяка държава членка взима решение за общото количество квоти, които ще разпредели за този период, и полага началото на процес на отпускане на тези квоти на оператора на всяка инсталация. Това решение се взима най-малко 12 месеца преди началото на съответния период и се основава на националния план за разпределение на държавата членка, изготвен съгласно член 9 и в съответствие с член 10, като се отчитат бележките на обществеността“.
Обстоятелства в основата на спора
С писмо от 16 август 2006 г. Република Латвия уведомява Комисията в съответствие с член 9, параграф 1 от Директива 2003/87 за своя национален план за разпределение за периода от 2008 г. до 2012 г. (наричан по-нататък „НПР“). Съгласно последния Република Латвия е възнамерявала да разпредели на националната си промишленост, която попада в обхвата на действие на приложение I към Директива 2003/87, обща средна годишна стойност от 7,763883 милиона тона еквивалент на въглероден диоксид (MteCO
).
На 29 ноември 2006 г. Комисията приема първо решение за отхвърляне на плана.
С писмо от 29 декември 2006 г. Република Латвия уведомява Комисията за ревизиран НПР, който предвижда разпределянето на средногодишно общо количество от 6,253146 MteCO
.
С писмо от 30 март 2007 г., съставено на английски език, Комисията констатира, че съдържащата се в ревизирания НПР информация е непълна, и иска от Република Латвия да отговори на няколко въпроса, както и да ѝ предостави допълнителна информация.
С писмо от 25 април 2007 г. Република Латвия отговаря на това искане за предоставяне на сведения.
На 13 юли 2007 г. Комисията приема спорното решение.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 26 септември 2007 г., Република Латвия иска да се отмени спорното решение.
В подкрепа на жалбата си Република Латвия изтъква четири правни основания, изведени, на първо място, от нарушение на определените в Договора правомощия в областта на енергийната политика, на второ място, от нарушение на принципа за недопускане на дискриминация, на трето място, от нарушение на задълженията, произтичащи от Протокола от Киото и от Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации по изменение на климата, и на четвърто място, от неспазването на тримесечния срок, предвиден в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отменя спорното решение поради нарушение на член 9, параграф 3 от посочената директива, като приема за ненужно да се произнесе по допустимостта и основателността на другите правни основания, изтъкнати от Република Латвия.
Всъщност Общият съд счита за уместно да направи преценка, на първо място, на основателността на четвъртото правно основание, изведено от неспазването на тримесечния срок, предвиден в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
В този смисъл в точки 45—49 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда най-напред контролното правомощие на Комисията на основание член 9, параграф 3 от въпросната директива. Като се позовава на собствената си съдебна практика, той посочва, че контролното правомощие трябва да се упражни в тримесечен срок от уведомяването за посочения НПР от страна на държавата членка (Определение на Общия съд от 30 април 2007 г. по дело EnBW Energie Baden-Württemberg/Комисия,
T-387/04, Сборник, стр. II-1195
, точка 104 и Решение на Общия съд от 7 ноември 2007 г. по дело Германия/Комисия,
T-374/04, Сборник, стр. II-4431
, точка 116).
Общият съд отбелязва, че при липса на решение за отхвърляне на плана от страна на Комисията НПР, за който е направено уведомяване, става окончателен и се ползва от презумпция за законосъобразност, което позволява на държавата членка да го въведе в действие. Той добавя също, че от съдебната практика не следва, че приемането от Комисията на внесените в НПР изменения трябва да е предмет на формално решение от нейна страна. Напротив, подобно тълкуване, от една страна, щяло да противоречи на принципа, че Комисията не разполага с общо правомощие за разрешаване на НПР, а от друга страна, то не съответствало на систематиката на член 9, параграф 3, трето изречение от Директива 2003/87, където става въпрос не за решение за разрешаване, а за решение за отхвърляне.
По-нататък в точки 50—57 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда понятието за уведомяване по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. На първо място, Общият съд констатира, че спорното решение не е издадено в срок от три месеца, считано от уведомяването за ревизирания НПР, което е станало на 29 декември 2006 г., а едва на 13 юли 2007 г. Поради тази причина Общият съд приема, че следва да се прецени дали понятието за уведомяване за НПР по смисъла на член 9, параграф 3 от тази директива обхваща както първоначалното уведомяване за НПР, така и уведомяването за ревизирания НПР, а именно плана, предложен след решение за отхвърляне на Комисията.
В точки 54 и 55 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва:
„54
[…] от телеологична гледна точка процедурата по член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 цели, освен възможността за предварителен контрол от Комисията, да гарантира правна сигурност на държавите членки, и по-конкретно да им позволи да установят бързо, в кратък срок начина, по който могат да разпределят квотите за емисии и да управляват схемата за общностна търговия въз основа на своя НПР през съответния период на разпределение. На практика предвид ограничената продължителност на този период, който е три- или петгодишен (член 11 от Директива 2003/87), съществува легитимен интерес както за Комисията, така и за държавите членки всяко разногласие относно съдържанието на НПР да се уреди бързо и НПР да не е изложен на риск от оспорване от страна на Комисията през периода му на валидност (Определение по дело EnBW Energie Baden-Württemberg/Комисия, [посочено по-горе], точка 117).
Тези съображения важат за всеки НПР, независимо дали става въпрос за варианта, за който първоначално е направено уведомление, или за ревизирания вариант, за който е направено уведомление впоследствие. Освен това изискването Комисията да извърши бърз и ефективен контрол след уведомяването за ревизирания НПР е още по-важно, когато този контрол вече е предхождан от първа фаза на преглед на първоначалния НПР, довела според случая до решение за отхвърляне и впоследствие до изменения в посочения НПР. Тезата на Комисията, че има право да преглежда предложените изменения в НПР или ревизирания НПР, без да трябва да спазва тримесечния срок, посочен в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, може обаче да осуети целта за бърз и ефективен контрол и да застраши правната сигурност, на която уведомяващата държава членка има право, за да може да разпредели квотите от емисии на инсталациите, които се намират на нейна територия, преди началото на периода за търговия на основание член 11 от посочената директива“.
По-нататък, в точка 57 от обжалваното съдебно решение Общият съд прави извода, че „понятието за уведомяване по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 обхваща както първоначалното уведомяване, така и последващото за различни варианти на НПР, така че за всяко от тези уведомявания започва да тече нов срок от три месеца“.
При тези условия в точка 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд заключава, че в случая от уведомяването за ревизирания НПР на 29 декември 2006 г. започва да тече нов срок от три месеца по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, като приема в точка 59 от обжалваното съдебно решение:
„Предвид изтичането на срока от три месеца по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 на 29 март 2007 г., искането на Комисията за сведения, изпратено до Република Латвия на 30 март 2007 г., е просрочено. Следователно не е необходимо да се преценява, от една страна, дали искане от този вид, дори отправено в срок, би могло да доведе до прекъсване или до спиране на срока, и от друга страна, дали подобно действие на прекъсване или спиране може да е налице, независимо от факта че това писмо е съставено на английски, а не на латвийски език“.
В точка 61 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че „предвид особеностите на процедурата по преглед по член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, ако в края на същата, Комисията не приеме решение, спазвайки срока от три месеца, НПР става окончателен и се ползва от презумпция за законосъобразност“, а в точка 62 от това решение в крайна сметка заключава, че „[спорното] решение трябва да се отмени поради нарушение на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, без да е необходимо произнасяне по допустимостта и по съществото на другите правни основания, посочени от Република Латвия“.
Искания на страните в производството по обжалване
Комисията иска от Съда да отмени обжалваното съдебно решение и да осъди Република Латвия да заплати съдебните разноски.
Република Латвия иска от Съда да отхвърли жалбата.
С определение на председателя на Съда от 29 септември 2011 г. Чешката република е допусната да встъпи в подкрепа на исканията на Република Латвия.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си Комисията повдига едно-единствено основание, изведено от грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд по повод тълкуването, което той е дал на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87.
Доводи на страните
Според Комисията съображенията на Общия съд почиват на неправилно тълкуване, което той е дал на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 в Определение по дело EnBW Energie Baden Württemberg/Комисия, посочено по-горе. Комисията смята, че в това определение Общият съд е объркал в анализа си първото и второто изречение от член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, така че в крайна сметка второто изречение е изпразнено от съдържание.
Според Комисията Общият съд неправилно е приел, че представянето на предвидените във въпросното второ изречение изменения представлява само част от първоначалната процедура по преглед на НРП, за който е направено уведомяване, която процедура невинаги приключва с формално решение, особено когато междувременно държавата членка внесе всички поискани изменения. Така Общият съд приема също, че когато държавата членка откаже да измени своя НПР, Комисията има възможност да приеме решение за отказ преди изтичането на тримесечния срок.
Според Комисията подходът на Общия съд, който се състои в това измененията, за които е направено уведомление, да се разглеждат все едно става въпрос за уведомяване за нов НПР, а впоследствие и в прилагане отново на тримесечния срок, който е предвиден в първото изречение от член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, е погрешен. Всъщност Комисията смята, че този подход противоречи на началото на член 9, параграф 3 от тази директива, което предвижда, че срокът започва да тече от деня, в който е направено уведомяване за НПР, посочен в параграф 1 от този член, т.е. деня на първото уведомяване, извършено от държавата членка, както и че посоченото начало не се отнася до разглеждането на измененията, предвидени в член 9, параграф 3, второ изречение от Директива 2003/87.
Освен това Комисията уточнява, че противно на приетото от Общия съд, тълкуването му на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не отговаря на телеологическо тълкуване на посочения параграф 3. Тъкмо напротив, като е изключил предвидената в член 9, параграф 3, второ изречение от тази директива процедура и като е изискал започването на нова процедура на основание първото изречение от тази разпоредба, когато Комисията отхвърли НПР или част от него, Общият съд накърнява защитата на оправданите правни очаквания и може да възпрепятства въвеждането на НПР в действие.
Накрая Комисията преценява, че текстът на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, и по-специално второто изречение от параграф 3, трябва да се тълкува в смисъл, че този етап от процедурата се отнася не до плана в неговата цялост като такъв, а изключително до измененията на НПР. Тя смята, че ако подходът на Общия съд бъде приет, трябва да се направи отново преценка на НПР в неговата цялост, което включва опасността да се достигне до напълно различен резултат. Освен това, ако подобни повтаряеми преценки всеки път завършват с отказ на Комисията, процесът може да започва отново до безкрай.
Комисията стига до извода, че ако законодателят е поверил на Комисията задачата да приема измененията на НПР (и не се е ограничил да ѝ разреши просто да не им се противопоставя), това е защото Директива 2003/87 цели да създаде сигурна и предвидима рамка, която да позволи на операторите да предвидят намаляването на емисиите си при условията на максимална сигурност. НПР създава законни права и оправдани правни очаквания, така че всяко изменение на подобен план трябва да се основава не на въздържане от действие, а на позитивен и прозрачен правен акт на Европейския съюз.
Република Латвия подчертава най-напред, че в съответствие с целта на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 процедурата по координиране на НПР трябва да бъде от естество да осигури ефективно и бързо приемане на плана, което е необходимо за постигане на определената в член 1 от тази директива цел, а именно „да се стимулира намаляването на емисии на парникови газове по икономичен и икономически ефективен начин“.
Република Латвия оспорва предложеното от Комисията тълкуване и смята, че подобно тълкуване противоречи на целите, преследвани от Директива 2003/87. Според Република Латвия предложеното от Комисията тълкуване означава, че приемането на измененията на НПР зависи изключително от дискреционната власт на Комисията, която освен това не трябвало да бъде ограничена във времето. Ако в съответствие с член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 винаги се налага формално решение, за да се приемат измененията на НПР, процедурата по приемане на НПР в неговата цялост би била по-сложна и формализирана. Освен това в този случай държавите членки не можели да разчитат на факта, че Комисията ще изложи възраженията си в определения срок. Следователно принципите на правна сигурност и на предвидимост не били гарантирани.
Република Латвия смята, че да се приеме тълкуването на Комисията и да се разглежда второто изречение от член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 отделно, създава положение, в което Комисията си приписва по-широко правомощие в процедурата по одобряване на измененията от правомощието, с което разполага в процедурата по одобряване или отхвърляне на първоначално представения НПР. Предложеното от Комисията тълкуване водело до положение, в което одобряването на измененията на НПР, противно на първоначалното му одобряване, не било обвързано от времеви критерий, докато в същото време тази процедура все пак била обвързана от материален критерий. Подобно тълкуване не можело да се счита за съответстващо на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, нито на целите на схемите за търговия на емисии по принцип.
Тази държава членка смята, че законодателят на Съюза е предоставил на Комисията много важна дискреционна власт, давайки ѝ правото не само да прави възражения по отношение на първоначално представения НПР, но също и да проучи дали възраженията ѝ са взети предвид. Освен това, ако Комисията прецени, че внесените изменения са неприемливи, законодателят ѝ е дал правото да приеме отрицателно решение. Според тази държава членка е разумно да се приеме, че по подобие на процедурата по преглед на първоначалния НПР това право е ограничено както във времето, така и в материално отношение.
В този смисъл Република Латвия напомня, че принципът на пропорционалност, който е един от основните принципи на правото на Съюза, изисква по-специално актовете на институциите на Съюза да не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането на легитимните цели, преследвани от разглежданата правна уредба. В този случай тя смята, че макар правото на Комисията да направи преценка на измененията да е безспорно, то не може да се приеме за абсолютно и неограничено. Тълкуването на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, предложено в точки 6—9 от жалбата на Комисията, водело до резултат, който е непропорционален за държавата членка, и нарушавало оправданите правни очаквания и правната сигурност.
Според Република Латвия систематичното тълкуване на второто изречение от посочения член 9, параграф 3 във връзка с първото изречение от същата тази разпоредба, което предоставя на Комисията възможността да извърши позитивно, но също и мълчаливо приемане, а именно без да вземе формално решение, трябва да доведе до резултата одобряването на измененията да трябва да се подчинява на процедура по приемане, също толкова пълна, колкото приложимата към първоначално представения НПР. Този резултат следвал също негласно от член 9, параграф 3, трето изречение от тази директива, което съдържа изискване за мотивиране, но не в хипотезата на одобряване от страна на Комисията, а в хипотезата, в която тя отхвърля въпросните изменения. Комисията имала също възможността да изложи негласно намерението си в срок от три месеца.
Според Република Латвия от систематичното и телеологично тълкуване става ясно, че предвиденият в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 период от три месеца се прилага не само към НПР, за който е направено уведомление, но също и към внесените в този план изменения.
Тази държава членка посочва, че е необходима ефективна и бърза процедура по уведомяване на НПР, тъй като в съответствие с член 11 от Директива 2003/87 приемането на последващи мерки се извършва само след одобряването на НПР или на измененията. По този начин, a contrario, ако Комисията разполага, както поддържа, с неограничен срок, за да разгледа измененията, щяло да бъде невъзможно да се постигне този ефективен, бърз и „невредящ на икономическото развитие“ резултат. Непредвидимостта на срока (и на момента на влизане в сила) не може да създаде правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания нито за операторите, нито за държавите членки, нито за който и да е друг актьор на вътрешния пазар на Съюза.
Република Латвия добавя, че определеният в член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 срок за разглеждането на първоначалния план трябва да се приеме за такъв с императивен характер. Макар директивата да не прилага изрично срока от три месеца към разглеждането на измененията, срокът щял да бъде безсмислен, ако първоначално Комисията е обвързана с определен срок, но подобно ограничение не се прилага към разглеждането на измененията. По този начин процедурата по координиране се лишавала от прозрачност, предвидимост и ефективност. Следователно, дори срокът от три месеца да не може да бъде във всички случаи пряко приложен към измененията, по-дълъг срок не можел да се счита за „разумен срок“.
С встъпването си Чешката република се присъединява към изложените от Република Латвия доводи, които сочат на основателността на тълкуването, дадено от Общия съд в обжалваното съдебно решение.
Тази държава членка поддържа, че от разпоредбите на членове 9—11 от Директива 2003/87 става ясно, че периодът на търговия е предшестван във времето от няколко подготвителни етапа, за които директивата определя точен график. Според Чешката република от анализа на съдържащия се в директивата график става ясно, че за целите на „приемането“ на НПР, съобщен от дадена държава членка, законодателят на Съюза е определил задължителен интервал от време от шест месеца.
Всъщност, доколкото в рамките на тези шест месеца Комисията разполага със срок от три месеца, през който евентуално да отхвърли първоначално съобщения НПР, явно е според тази държава членка, че за целите на одобряването на предложените от държавата членка изменения, след подобно отхвърляне от Комисията, остават само три месеца в интервала от време.
Ето защо според Чешката република, доколкото в жалбата си Комисията се позовава на „разумен срок“, няма никакво съмнение, че такъв срок не може да бъде по-дълъг от три месеца предвид посочения по-горе задължителен график и че той трябва да бъде дори по-малък, предвид факта че след решението за отхвърляне държавата членка има нужда също от известно време, за да подготви измененията, които са налагат, предвид обвързаността ѝ от принципа за лоялно сътрудничество.
Съображения на Съда
Повдигнатият в настоящата жалба въпрос се отнася до тълкуването на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87. Този параграф съдържа три правила. По силата на член 9, параграф 3, първо изречение в срок от три месеца след уведомяването за НПР от страна на държава членка Комисията може да отхвърли този план или някой аспект от него въз основа на това, че е несъвместим с критериите, изброени в приложение III, или с член 10 от директивата. Съгласно второто изречение от тази разпоредба държавата членка взема решение по член 11, параграф 1 или 2 от директивата само ако предложените изменения се приемат от Комисията.
На първо място, трябва да се подчертае, че в края на процедурата по член 9 от Директива 2003/87 НПР, за който дадена държава членка е уведомила Комисията, се ползва от презумпция за законосъобразност, доколкото с изтичането на предвидения в параграф 3 от този член срок той се счита за окончателен при липса на забележки от Комисията, така че съответната държава членка може да го приеме.
На второ място, следва да се припомни, както правилно подчертава Общият съд в точка 46 от обжалваното съдебно решение, че правомощието за контрол и отхвърляне на НПР от Комисията, което следва от член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, е силно ограничено, като подобен контрол има както материални, така и времеви ограничения. От една страна, то е ограничено до проверка от страна на Комисията на съвместимостта на НПР с критериите от приложение III към Директива 2003/87, както и с разпоредбата на член 10 от тази директива, а от друга страна, то трябва да се упражни в тримесечен срок от уведомяването за посочения НПР от държавата членка.
За разлика от посоченото по-горе, се налага констатацията, че член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 не предвижда никакво ограничение по отношение на измененията, които могат да бъдат направени в НПР, без да се засяга въпросът за необходимостта те да бъдат приети. По този начин внесените в НПР изменения могат да бъдат по искане на Комисията, но също така могат да бъдат и по инициатива на самата държава членка.
В този смисъл Комисията се противопоставя на тълкуване на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87 като даденото в обжалваното съдебно решение, и по-специално на разбирането, че когато Комисията пропусне в срок от три месеца да се противопостави на НПР, който е изменен по нейно искане, след като тя е отхвърлила първата версия, измененият НПР се счита за окончателен и може да бъде приет от държавата членка, която е направила уведомление за него.
По-специално Комисията изтъква, че второто изречение от посочения член 9, параграф 3 се прилага не само към НПР, който е предмет на изменения по инициатива на самата държава членка, след като е бил приет от Комисията, но също и към всяко последващо уведомяване за НПР, изменен след решение за отхвърляне на първата версия, така че приемането му налагало преди това утвърдително решение за съответствие от страна на Комисията.
Това тълкуване не може да се приеме.
Действително най-напред Комисията е обвързана със срок от три месеца, за да може да отхвърли НПР, за който е направено уведомление. Необходимостта от този срок става ясна от графика на Директива 2003/87, определен в член 9, параграф 1 и член 11, параграф 2 от нея. По силата на този график Комисията трябва да бъде уведомена за плановете поне осемнадесет месеца преди началото на съответния период, а самите планове трябва да са въведени в действие най-късно дванадесет месеца преди началото на този период чрез разпределяне на права за емисии. Когато за изменен НПР е направено уведомяване след като Комисията е отхвърлила първоначалната му версия, спазването на тримесечния срок е обосновано в още по-голяма степен, доколкото оставащото време преди въвеждането на плана в действие е много по-малко отколкото при първото уведомяване за НПР.
В това отношение Комисията не може да поддържа, че тълкуването на член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, което следва от обжалваното съдебно решение, може да има за последица при определени обстоятелства да се позволи на дадена държава членка да протаква процедурата по преглед на НПР, тъй като в интерес на държавите членки е обезателно да се стигне до приемането на НПР в сроковете, предвидени в цитираните в предходната точка на настоящото решение разпоредби.
Освен това както от член 9, параграф 3 от Директива 2003/87, така и от подготвителните работи на тази директива става ясно, че предоставеното на Комисията правомощие се състои не в правомощие за субституиране или за унифициране, което би включвало правомощието за определяне на максимално количество квоти за емисии на парникови газове, а единствено в контролно правомощие за съответствие на НПР с критериите, посочени в приложение III към Директива 2003/87 (Решение от 29 март 2012 г. по дело Комисия/Полша, C-504/09 P, точка 80 и Решение по дело Комисия/Естония, C-505/09 P, точка 82). Следователно Комисията е оправомощена единствено да провери това съответствие и да отхвърли НПР поради несъответствието му с тези критерии и тези разпоредби.
В този смисъл, ако законодателят на Съюза е преценил, че срок от три месеца е достатъчен, за да може Комисията да упражни контролното си правомощие и за да ѝ позволи да отхвърли НПР, за който е направено уведомяване, в случай на несъответствие с посочените критерии, този срок трябва да се счита за достатъчен в още по-голяма степен при контрола на изменената версия на този НПР, във връзка с който Комисията вече е могла да разгледа веднъж данните относно националната промишленост, засегната от НПР.
Противно на твърденията на Комисията, подобно тълкуване не лишава от полезно действие второто изречение от посочения член 9, параграф 3. Всъщност тази разпоредба може да се приложи, когато Комисията не е отхвърлила НПР, за който е направено уведомяване от държавата членка, която поради тази причина може да го въведе в действие, и когато съответната държава членка може да вземе предвид евентуални изменения след одобряването им от Комисията.
На трето място, трябва да се напомни, че съгласно член 9, параграф 3, последно изречение от Директива 2003/87 всяко решение за отхвърляне от Комисията трябва да бъде мотивирано. Подобна разпоредба означава следователно активно поведение от страна на Комисията, което предвид целите за ефективност и икономичност, както следват от съображение 5 от Директива 2003/87, трябва да бъде ограничено във времето на какъвто и етап да е процедурата по преглед на съответствието на НПР.
Следователно Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е констатирал, че възможността на Комисията да отхвърли изменената версия на НПР след първоначално решение за отхвърляне на НПР в първата му версия трябва да бъде обвързана от срока от три месеца, предвиден в член 9, параграф 3, първо изречение от Директива 2003/87.
Следователно единственото основание на Комисията трябва да бъде отхвърлено. Поради тази причина жалбата също трябва да бъде отхвърлена.
По съдебните разноски
По силата на член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Република Латвия не е направила искане за осъждането на Комисията, последната и Република Латвия понасят направените от тях съдебни разноски.
По силата на член 140, параграф 1 от посочения правилник държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски. В конкретния случай Чешката република, която е встъпила в настоящото производство, понася направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Европейската комисия, Република Латвия и Чешката република понасят направените от тях съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: латвийски.