CELEX: 62009CJ0452
Direktyva 82/76/EEB
Įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas
Gydytojai
Specialisto kvalifikacijos įgijimas
Atlyginimas mokymosi laikotarpiu
Penkerių metų senaties terminas, taikomas teisei į periodiškai mokamą atlyginimą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Bendrijos teisės dėl neperkelta direktyva suteikiamų teisių apsaugos išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp T. E. Iaia, A. Moggio ir U. Vassalle (toliau – ieškovai pagrindinėje byloje)
ir
Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca
(Švietimo, universitetų ir tyrimų ministerija),
Ministero dell’Economia e delle Finanze
(Ūkio ir finansų ministerija) (toliau – Italijos valstybė) ir
Università degli studi di Pisa
(Pizos universitetas) dėl „tinkamo atlyginimo“, numatyto 1982 m. sausio 26 d. Tarybos direktyvoje 82/76/EEB, iš dalies keičiančioje
Direktyvą 75/362/EEB dėl gydytojo diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo,
įskaitant priemones, padedančias veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir paslaugų teikimo laisve, bei Direktyvą 75/363/EEB
dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių gydytojų veiklą, derinimo (OL L 43, p. 21), sumokėjimo.

Teisinis pagrindas ir ginčo aplinkybės
Direktyvoje 82/76, konkrečiai kalbant, jos priede „Gydytojų specialistų mokymosi visą ir ne visą dieną ypatumai“, kuriuo buvo
papildyta 1975 m. birželio 16 d. Direktyva 75/363 dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių gydytojų veiklą, derinimo
(OL L 167, p. 4), numatyta, kad gydytojams, visą dieną ir ne visą dieną lankantiems specializacijos kursus, visose valstybėse
narėse turi būti mokamas „tinkamas atlyginimas“.
1987 m. liepos 7 d. Sprendime
Komisija prieš Italiją
(49/86, Rink. p. 2995) Teisingumo Teismas konstatavo, kad per nustatytą terminą neperkėlusi Direktyvos 82/76 Italijos Respublika
neįvykdė įsipareigojimų.
Po šio sprendimo Direktyva 82/76 buvo perkelta 1991 m. rugpjūčio 8 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 257/91. Jo 8 straipsnio 2 dalyje
nurodyta, kad jo nuostatos įsigalioja tik nuo 1991–1992 akademinių metų ir netaikomos gydytojams, kurie lankė kursus laikotarpiu,
apimančiu 1983–1991 akademinius metus.
Kadangi Direktyvoje 82/76 numatyta pareiga mokėti tinkamą atlyginimą turėjo būti taikoma nuo 1983 m., priėmus šį dekretą kilo
daug ginčų tarp gydytojų, lankiusių specializacijos kursus 1983–1991 akademiniais metais, Italijos valstybės bei kai kurių
Italijos universitetų.
1999 m. vasario 25 d. Sprendime
Carbonari ir kt
., (C‑131/97, Rink. p. I‑1103, 47 ir 48 punktai) ir 2000 m. spalio 3 d. Sprendime
Gozza ir kt.
(C‑371/97, Rink. p. I‑7881, 36 ir 37 punktai) Teisingumo Teismas nusprendė, kad remdamasis vien pareiga mokėti tinkamą atlyginimą
gydytojams, lankantiems specializacijos kursus, nacionalinis teismas negali nustatyti, kas turi mokėti šį atlyginimą ir jo
dydžio. Vis dėlto šis nacionalinis teismas, turintis taikyti nacionalinę teisę, ir, konkrečiai kalbant, įstatymo nuostatas,
kurios buvo specialiai priimtos siekiant perkelti Direktyvą 82/76, turi aiškinti šią nacionalinę teisę kuo labiau atsižvelgdamas
į šios direktyvos formuluotę ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas.
Jeigu Direktyvoje 82/76 numatyto rezultato negalima pasiekti Sąjungos teisę atitinkančiu aiškinimu, Italijos Respublika turėjo
atlyginti žalą, padarytą suinteresuotiesiems asmenis dėl to, kad per nustatytą terminą nebuvo perkelta ši direktyva. Šiuo
atžvilgiu Teisingumo Teismas nurodė, kad veiksmingo priemonių, užtikrinančių tinkamą Direktyvos 82/76 perkėlimą, taikymo atgaline
data iš esmės pakanka kompensuoti žalą, atsiradusią dėl vėlavimo perkelti šią direktyvą. Vis dėlto, jeigu gavėjai nustatytų
papildomų nuostolių, kurių patyrė dėl to, kad laiku negalėjo pasinaudoti šia direktyva garantuojama pinigine nauda, juos taip
pat reikėtų atlyginti (žr. minėtų sprendimų
Carbonari ir kt.
. 52 ir 53 punktus bei
Gozza ir kt
. 38 ir 39 punktus).

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2001 m. lapkričio 23 d. ieškovai pagrindinėje byloje, gydytojai, kurie lankė specializacijos kursus prieš 1991–1992 akademinius
metus, pateikė ieškinį Italijos valstybei ir Pizos universitetui, reikalaudami sumokėti sumas, kurios jiems turėjo būti sumokėtos
pagal Direktyvą 82/76, arba, nepatenkinus šio reikalavimo, atlyginti žalą, atsiradusią dėl to, kad valstybė per nustatytą
terminą tinkamai neperkėlė šios direktyvos.

Tribunale di Firenze
atmetė jų ieškinį, nes suėjo penkerių metų senaties terminas, numatytas civilinio kodekso 2948 straipsnio 4 dalyje dėl pagrindinio
reikalavimo sumokėti kompensaciją ir 2947 straipsnyje dėl papildomo prašymo atlyginti žalą.
Nacionalinis teismas mano, kad šis terminas pradėtas skaičiuoti nuo tos dienos, kurią galima pasinaudoti suteikiama teise,
t. y. nuo Įstatyminio dekreto Nr. 257/91 įsigaliojimo dienos, arba praėjus penkiolikai dienų nuo jo paskelbimo 1991 m. rugpjūčio
16 d. Nuo šios dienos ieškovai galėjo sužinoti, kas turėjo sumokėti tinkamą atlyginimą bei jo dydį ir ginčyti šio dekreto
atitiktį Bendrijos teisei, kiek tai susiję su medikais, lankiusiais specializacijos kursus 1983–1991 m.
Ieškovai pagrindinėje byloje pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo ir prašymą taikyti išvadas, pateiktas byloje, kurioje
buvo priimtas 1991 m. liepos 25 d. Sprendimas
Emmott
(C‑208/90, Rink. p. I‑4269). Tačiau
Corte di Appello di Firenze
manymu, vėlesnėje teismo praktikoje ribojamas prielaidos, kad dėl ieškinių pateikimo terminų pagal nacionalinę teisę ieškovas
gali išvis netekti galimybės pasinaudoti iš Direktyvos 82/76 kylančiomis teisėmis, taikymas.
Kilus abejonių dėl šio ribojimo apimties, atsižvelgiant į tai, kad visiškas galimybės pasinaudoti teise netekimas
a priori
yra normali senaties termino pasibaigimo pasekmė, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tai reikia
vertinti kaip esminį pokytį, kuriuo gali būti nutraukiamas draudimas remtis senaties terminu, ar šiuo ribojimu tik numatytas
naikinamasis terminas, kuriuo galutinai atimama galimybė net ir ateityje pasinaudoti ta teise.
Atsižvelgdamas į tai, jog nagrinėjant apeliacinį skundą buvo aptartas ir civilinio kodekso 2946 straipsnyje numatytas bendrasis
dešimties metų senaties terminas, jei pažeista teisė nesant kaltės,
Corte di Appello di Firenz
, patikslindamas, jog šioje byloje buvo laikomasi reikalavimo, kad senaties terminai atitiktų paprastai panašiais atvejais
numatytuosius Italijos teisės aktuose, nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar nepažeidžia Bendrijos teisės tai, kad Italijos valstybė leidžia teisėtai remtis penkerių ar bendruoju dešimties metų senaties
terminu, norint pasinaudoti iš Direktyvos 82/76/EEB kylančia teise, laikotarpiu prieš priimant pirmąjį įstatymą, Italijoje
įgyvendinantį direktyvą, galutinai neuždrausdama remtis aptariama teise, susijusia su išmokomis, arba – alternatyviai – neuždrausdama
pareikšti ieškinio dėl žalos atlyginimo?
2.      Ar, atvirkščiai, nepažeidžia Bendrijos teisės tai, kad draudžiama taikyti senaties termino išimtį, nes galutinai būtų atimta
galimybė remtis aptariama teise?
3.      Ar nepažeidžia Bendrijos teisės tai, kad draudžiama taikyti senaties termino išimtį, kol Teisingumo Teismas nenustatys Bendrijos
teisės pažeidimo (šioje byloje iki 1999 metų)?
4.      Ar nepažeidžia Bendrijos teisės tai, kad bet kuriuo atveju draudžiama taikyti senaties termino išimtį, kol į nacionalinę teisę
tinkamai ir visapusiškai bus perkelta direktyva, kuria pripažįstama teisė (šioje byloje taip niekada nebuvo), kaip numatyta
minėtame Sprendime
Emmott
?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo
Teismo klausia, ar pagal Sąjungos teisę valstybė narė gali drausti taikyti senaties termino išimtį pasinaudojant iš direktyvos
kylančia teise arba įgyvendinant teisę į žalos, kuri atsirado per nustatytą terminą jos tinkamai neperkėlus, atlyginimą ir
ar prireikus tokia galimybe galima pasinaudoti tik Teisingumo Teismui konstatavus Sąjungos teisės pažeidimą.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, jei nėra atitinkamą sritį reglamentuojančių Sąjungos teisės nuostatų, kiekviena valstybė
narė savo nacionalinėje teisinėje sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų iš Sąjungos
teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, procesines taisykles su sąlyga, kad, visų pirma, tokios taisyklės nebus
mažiau palankios nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas) ir, antra,
kad dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo
principas) (žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
Texaco ir Olieselskabet Danmark
, C‑114/95 ir C‑115/95, Rink. p. I‑4263, 41 punktą; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Marks & Spencer
, C‑62/00, Rink. p. I‑6325, 34 punktą ir 2009 m. kovo 24 d. Sprendimo
Danske Slagterier
, C‑445/06, Rink. p. I‑2119, 31 punktą).
Dėl veiksmingumo principo Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog tai, kad teisinio saugumo, kuris apsaugo tiek mokesčių mokėtoją,
tiek administratorių, sumetimais nustatomi protingi senaties terminai ieškiniui pareikšti, atitinka Bendrijos teisę. Iš tiesų
dėl tokių senaties terminų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg
sudėtingas (žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
Haahr Petroleum
, C‑90/94, Rink. p. I‑4085, 48 punktą; 1997 m. gruodžio 2 d. Sprendimo
Fantask ir kt
., C‑188/95, Rink. p. I‑6783, 48 punktą; 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
Edis
, C‑231/96, Rink. p. I‑4951, 35 punktą ir minėto Sprendimo
Marks & Spencer
35 punktą).
Kalbant apie galimybę nustatyti senaties termino pradžią, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad kol direktyva
nėra teisingai perkelta, įsipareigojimų neįvykdžiusi valstybė narė negali remtis tuo, kad privataus asmens jai pareikštas
ieškinys dėl šios direktyvos nuostatomis jam suteiktų teisių apsaugos yra pateiktas per vėlai ir kad ieškinio pagal nacionalinę
teisę terminas gali prasidėti tik nuo šio momento (minėto 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo
Emmott
23 punktas).
Vis dėlto vėliau Teisingumo Teismas pripažino, kad įsipareigojimų neįvykdžiusi valstybė narė gali remtis naikinamaisiais terminais
bylose, nors prašymų pateikimo dieną ji dar nebuvo tinkamai perkėlusi aptariamos direktyvos, nurodydamas, kad minėtame Sprendime
Emmott
padarytos išvados buvo pateisinamos specifinėmis šios bylos aplinkybėmis, kuriomis naikinamuoju terminu buvo visiškai atimta
galimybė ieškovui pagrindinėje byloje pasinaudoti teise pagal direktyvą (žr. 1993 m. spalio 27 d. Sprendimą
Steenhorst-Neerings
, C‑338/91, Rink. p. I‑5475; 1994 m. gruodžio 6 d. Sprendimą
Johnson
, C‑410/92, Rink. p. I‑5483; minėto Sprendimo
Fantask ir kt
., 50–52 punktus; 2004 m. birželio 17 d. Sprendimą
Recheio - Cash & Carry
, C‑30/02, Rink. p. I‑6051 ir minėto Sprendimo
Danske Slagterier
53–56 punktus).
Byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas
Emmott
, dėl nacionalinių valdžios institucijų elgesio iš tiesų buvo kliudoma ieškovui pagrindinėje byloje pasinaudoti aptariama
direktyva suteiktomis teisėmis (10–14 punktai, šiuo klausimu taip pat žr. minėtų sprendimų
Steenhorst-Neerings
20 punktą ir
Johnson
27 punktą).
Iš to matyti, kad pagal Sąjungos teisę draudžiama nacionalinės valdžios institucijoms remtis protingo senaties termino pasibaigimu
tik jeigu dėl jų elgesio buvo pavėluota pateikti prašymą, taip atimant iš ieškovo pagrindinėje byloje galimybę pasinaudoti
teisėmis pagal Sąjungos direktyvą nacionaliniuose teismuose (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Edis
48 punktą ir 1998 m. lapkričio 17 d. Sprendimo
Aprile
, C‑228/96, Rink. p. I‑7141, 43 punktą; taip pat pagal analogiją žr. 2003 m. vasario 27 d. Sprendimo
Santex
, C‑327/00, Rink. p. I‑1877, 57–61 punktus ir 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo
Barth
, C‑542/08, Rink. p. I‑0000, 33–36 punktus).
Taip pat reikia nurodyti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką tai, kad Teisingumo Teismas gali konstatuoti Sąjungos teisės
pažeidimą, iš esmės neturi poveikio senaties termino eigos pradžiai (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Edis
, 20 punktą;
Recheio - Cash & Carry
23 punktą ir
Danske Slagterier
36–39 punktus).
Tai taikytina juo labiau tada, kai, kaip ir šioje pagrindinėje byloje, Sąjungos teisės pažeidimas nekelia jokių abejonių.
Tokiu atveju iš tiesų nebūtina teismui konstatuoti šio pažeidimo, kad suinteresuotieji asmenys galėtų žinoti visas savo teises.
Taigi dėl to, kad senaties termino eiga prasideda prieš minėtą konstatavimą, iš Sąjungos teisės kylančių teisių apsauga netampa
praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad Sąjungos teisė nedraudžia valstybei narei
remtis protingo senaties termino pasibaigimu privačiam asmeniui pareiškus ieškinį dėl direktyva suteiktų teisių apsaugos,
net jei ji jos tinkamai neperkėlė, su sąlyga, kad ne dėl jos elgesio buvo pavėluota pateikti ieškinį. Tai, kad Teisingumo
Teismas konstatuoja Sąjungos teisės pažeidimą, iš esmės neturi poveikio senaties termino eigos pradžiai, kai toks pažeidimas
nekelia jokių abejonių.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
Sąjungos teisę reikia aiškinti taip, kad ja nedraudžiama valstybei narei remtis protingo senaties termino pasibaigimu privačiam
asmeniui pareiškus ieškinį dėl direktyva suteiktų teisių apsaugos, net jei ji jos tinkamai neperkėlė, su sąlyga, kad ne dėl
jos elgesio buvo pavėluota pateikti ieškinį. Tai, kad Teisingumo Teismas konstatuoja Sąjungos teisės pažeidimą, iš esmės neturi
poveikio senaties termino eigos pradžiai, kai toks pažeidimas nekelia jokių abejonių.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.