CELEX: 62013CJ0305
Ennakkoratkaisupyyntö
Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehty Rooman yleissopimus
4 artiklan 1, 2, 4 ja 5 kohta
Sovellettava laki, kun osapuolet eivät ole valinneet sitä
Huolintasopimus
Tavarankuljetussopimus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehdyn, Roomassa 19.6.1980 allekirjoitettavaksi avatun yleissopimuksen (
EYVL 1980, L 266, s. 1
; jäljempänä Rooman yleissopimus) 4 artiklan 1, 2, 4 ja 5 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajana on Haeger & Schmidt GmbH (jäljempänä Haeger & Schmidt), Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, ja vastapuolina Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), Jacques Lorio, Dominique Miquel Safram intercontinental SARL:n (jäljempänä Safram), Ranskan oikeuden mukaan perustetun yhtiön, pesänhoitajana, Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA sekä Va Tech JST SA (jäljempänä Va Tech) ja jossa on kyse viimeksi mainitulle aiheutuneen vahingon, joka syntyi sen toimintaansa varten hankkiman muuntajan kuljetuksessa, korvaamisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Rooman yleissopimus
Rooman yleissopimuksen 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Sovellettava laki lakiviittauksen puuttuessa”, määrätään seuraavaa:
”1.   Jollei sopimukseen sovellettavaa lakia ole valittu 3 artiklan määräysten mukaisesti, sopimukseen sovelletaan sen valtion lakia, johon sopimus läheisimmin liittyy. Jos kuitenkin sellainen osa sopimuksesta, joka voidaan erottaa siitä, liittyy läheisemmin johonkin toiseen valtioon, siihen voidaan poikkeuksellisesti soveltaa kyseisen toisen valtion lakia.
2.   Jollei 5 kohdasta muuta johdu, sopimuksen oletetaan liittyvän läheisimmin valtioon, jossa sopimuksen luonteenomaisen suorituksen toimittamisesta vastaavan osapuolen asuinpaikka oli sopimuksen tekohetkellä tai, jos kyseessä on yhtiö, yhdistys tai oikeushenkilö, tämän keskushallinto. Jos sopimus on kuitenkin tehty kyseisen osapuolen elinkeinotoiminnassa, sopimuksen oletetaan liittyvän läheisimmin siihen valtioon, jossa osapuolen päätoimipaikka sijaitsee tai, jos sopimuksen mukaan muu toimipaikka kuin päätoimipaikka vastaa suorituksen toimittamisesta, siihen valtioon, jossa tämä muu toimipaikka sijaitsee.
– –
4.   Edellä 2 kohdassa määrätty oletus ei koske tavarankuljetussopimuksia. Kyseisissä sopimuksissa oletuksena on, että jos valtio, jossa liikenteenharjoittajan päätoimipaikka sopimuksen tekohetkellä sijaitsee, on myös valtio, jossa lastaus- tai purkauspaikka taikka lähettäjän päätoimipaikka sijaitsee, sopimukset liittyvät läheisimmin tähän valtioon. Tätä kohtaa sovellettaessa tavarankuljetussopimuksilla tarkoitetaan yhtä matkaa koskevia rahtauskirjoja tai muita sopimuksia, joiden pääasiallinen kohde on tavaroiden kuljettaminen.
5.   Mitä 2 kohdassa määrätään, ei sovelleta, jos luonteenomaista suoritusta ei voida määritellä. Edellä 2, 3 ja 4 kohdassa määrätyillä oletuksilla ei ole merkitystä, jos kaikista olosuhteista ilmenee, että sopimus liittyy läheisemmin johonkin toiseen valtioon.”
Asetus (EY) N:o 593/2008
Rooman yleissopimus on korvattu sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) (
EUVL L 177, s. 6
). Sen 28 artiklan mukaan tätä asetusta sovelletaan sopimuksiin, jotka on tehty 17.12.2009 tai sen jälkeen.
Mainitun asetuksen johdanto-osan 20 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Jos sopimus liittyy 4 artiklan 1 tai 2 kohdassa tarkoitettua maata selvästi läheisemmin johonkin toiseen maahan, poikkeuslausekkeessa olisi säädettävä, että asiassa sovelletaan tämän toisen maan lainsäädäntöä. Mainitun maan määrittämiseksi olisi muun muassa otettava huomioon, onko kyseessä olevalla sopimuksella hyvin läheinen yhteys johonkin toiseen sopimukseen tai toisiin sopimuksiin.”
Kyseisen asetuksen johdanto-osan 22 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tavarankuljetussopimusten tulkinnan osalta tarkoituksena ei ole muuttaa Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan kolmannen virkkeen asiasisältöä. Näin ollen yhtä matkaa koskevia rahtauskirjoja tai muita sopimuksia, joiden pääasiallinen tarkoitus on tavaroiden kuljettaminen, olisi pidettävä tavarankuljetussopimuksina. – –”
Asetuksen N:o 593/2008 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Kuljetussopimukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Siltä osin kuin tavarakuljetussopimukseen sovellettavaa lakia ei ole valittu 3 artiklan mukaisesti, tällaisiin sopimuksiin sovelletaan sen maan lakia, jossa rahdinkuljettajan asuinpaikka on, edellyttäen, että myös vastaanottamispaikka tai toimituspaikka tai lähettäjän asuinpaikka sijaitsee kyseisessä maassa. Mikäli nämä vaatimukset eivät täyty, sovelletaan sen maan lakia, jossa osapuolten sopima toimituspaikka sijaitsee.
– –
3.   Jos kaikista tapaukseen liittyvistä seikoista käy selväksi, että lakiviittauksen puuttuessa sopimus liittyy selvästi läheisemmin johonkin toiseen maahan kuin mitä 1 tai 2 kohdassa tarkoitetaan, sovelletaan tämän toisen maan lakia.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
24.12.2002 tehdyn sopimuksen sanamuodon mukaan Va Tech, Ranskan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, jonka kotipaikka on Lyonissa (Ranska), antoi Saframin, joka on sijoittautunut Dechyyn (Ranska), tehtäväksi järjestää päähuolitsijana Yhdysvalloista peräisin olevan muuntajan kuljetuksen Antwerpenin (Belgia) satamasta Lyoniin.
Safram, joka toimi omissa nimissään mutta Va Techin lukuun, teki Haeger & Schmidtin, jonka kotipaikka on Duisburgissa (Saksa), kanssa toisen huolintasopimuksen, joka koski tämän muuntajan kuljetuksen toteuttamista jokiteitse. Haeger & Schmidt valitsi tähän tarkoitukseen Jacques Lorion, joka on Douaihin (Ranska) sijoittautunut liikenteenharjoittaja ja Belgiaan rekisteröidyn jokialuksen El-Diablo omistaja.
Kun muuntajaa lastattiin Antwerpenissä 23.1.2003, se liukui lastiruumassa ja aiheutti mainitun jokialuksen kaatumisen, ja alus lasteineen upposi.
Va Tech vaati vahinkonsa korvaamista yhtiöiltä Safram ja Haeger & Schmidt tribunal de commerce de Douaissa. Viimeksi mainittu yhtiö haastoi Lorion liikenteenharjoittajana ja hänen vakuutusyhtiönsä Mutuelles du Mans assurances IARD:n (MMA IARD), jonka kotipaikka on Ranskassa.
Tribunal de commerce de Douai hyväksyi sen käsiteltäväksi saatetun vahingonkorvausvaatimuksen 23.6.2010 antamallaan tuomiolla. Tämä tuomioistuin katsoi, että kyseisiin sopimuksiin sovelletaan vain Ranskan lakia, ja totesi, että yhtiöt Safram ja Haeger & Schmidt ovat huolitsijoina vastuussa 23.1.2003 tapahtuneesta vahingosta.
Haeger & Schmidt valitti tästä tuomiosta.
Cour d’appel de Douai vahvisti 2.10.2011 antamallaan tuomiolla mainitun tuomion ja velvoitti Haeger & Schmidtin maksamaan yhtiöille Axa Corporate Solutions SA ja Ace Insurance SA NV eli vakuutusyhtiöille, joille Va Techin oikeudet olivat siirtyneet, vahingonkorvauksena 285659,64 euroa laillisine korkoineen. Sama saatava oli hyväksytty sillä välin pakkoselvitystilaan asetetun Saframin vastattaviksi. Tältä osin tuomioistuin katsoi, että Ranskan lakia sovelletaan kyseisten eri yhtiöiden sopimussuhteissa, ja katsoi näin ollen Saframin ja Haeger & Schmidtin osalta, ettei Saksan oikeutta voida soveltaa Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuun tavarankuljetussopimukseen, jonka on tehnyt ranskalainen yhtiö, jonka kotipaikka on Ranskassa, toisen ranskalaisen yhtiön lukuun, kun myös lastin purkamispaikka sijaitsee Ranskassa.
Haeger & Schmidt valitti Cour de cassationiin ja vetosi yhteen valitusperusteeseen, joka koskee asiaan sovellettavan lain virheellistä määrittämistä. Tältä osin se väittää, että se on toimittanut osapuolia sitovan huolintasopimuksen luonteenomaisen suorituksen ja että se on sijoittautunut Saksaan. Sen mukaan cour d’appel de Douai voi näin ollen soveltaa Ranskan lakia Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 5 kohdan nojalla vasta vertailtuaan sopimuksen yhteyttä yhtäältä Saksan liittotasavaltaan, jonka lainsäädäntö vaikuttaa olevan sovellettavissa tämän yleissopimuksen 4 artiklan 2 kohdassa mainitun yleisen toimivaltaolettaman nojalla, ja toisaalta Ranskan tasavaltaan tutkiakseen kaikkien sen käsiteltävänä olevaan asiaan liittyvien seikkojen avulla sitä, mihin valtioon sopimuksella on läheisin yhteys mainitun yleissopimuksen 4 artiklan 5 kohdan nojalla.
Tässä tilanteessa Cour de cassation päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voiko huolintasopimus, jolla toimeksiantaja antaa toimeksisaajan, joka toimii omissa nimissään ja vastuullaan, hoidettavaksi tavarankuljetuksen, jonka tämä antaa yhden tai useamman liikenteenharjoittajan toteutettavaksi toimeksiantajan lukuun, olla – ja jos voi, millä edellytyksin – [Rooman yleissopimuksen] 4 artiklan 4 [kohdan] viimeisessä virkkeessä tarkoitetulla tavalla sopimus, jonka pääasiallinen kohde on tavaroiden kuljettaminen?
2)
Jos huolintasopimus voidaan katsoa [mainitun yleissopimuksen] 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuksi tavarankuljetussopimukseksi, mutta tässä määräyksessä tarkoitettua erityistä lainvalintaolettamaa ei voida soveltaa siksi, etteivät kyseiset paikat satu yhteen siinä tarkoitetulla tavalla, onko sen ensimmäisen virkkeen sanamuotoa, jonka mukaan 2 kohdassa määrätty yleinen olettama ei koske tavarankuljetussopimuksia, tulkittava siten, että tuomioistuimen on tällaisessa tapauksessa selvitettävä sovellettava laki 4 artiklan 1 kohdassa vahvistetun yleisen valintaperiaatteen mukaisesti eikä mainitun lopullisesti sivuutetun olettaman perusteella, eli yksilöimällä maa, johon sopimus läheisimmin liittyy, kiinnittämättä erikseen huomiota sen sopimuspuolen toimipaikkaan, joka tekee sopimukselle luonteenomaisen suorituksen?
3)
Jos huolintasopimus kuuluu 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun yleisen olettaman alaan, voidaanko silloin, kun alkuperäinen toimeksiantaja on tehnyt sopimuksen ensimmäisen toimeksisaajan kanssa, joka on tämän jälkeen antanut toimeksiannon seuraavalle [toimeksisaajalle], hyväksyä se, että toimeksiantajan ja tällaisen seuraavan toimeksisaajan väliseen sopimussuhteeseen sovellettava laki määritetään ensimmäisen toimeksisaajan toimipaikan perusteella, koska näin määritetyn valtion lain on katsottava soveltuvan kokonaisvaltaisesti huolintaan kokonaisuutena?”
Ennakkoratkaisukysymykset
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään etenkin, onko Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan viimeistä virkettä tulkittava siten, että sitä sovelletaan huolintasopimukseen, ja jos näin on, millä edellytyksillä huolintasopimus voidaan katsoa tavarankuljetussopimukseksi.
Heti aluksi on huomattava, että mainitun yleissopimuksen 4 artiklassa säädetään liittymäperusteista, joiden nojalla tuomioistuimen on määriteltävä erilaisiin sopimusluokkiin sovellettava laki, kun osapuolet eivät ole valinneet sitä (ks. tuomio ICF, C-133/08,
EU:C:2009:617
, 25 kohta).
Tämä 4 artikla perustuu yleiseen periaatteeseen, joka vahvistetaan kyseisen artiklan 1 kohdassa ja jonka mukaan sen määrittämiseksi, mihin kansalliseen oikeuteen sopimus liittyy, on määritettävä se valtio, johon sopimus ”läheisimmin liittyy” (ks. tuomio ICF,
EU:C:2009:617
, 26 kohta).
Tämän yleisen periaatteen soveltamista rajoittavat Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 2–4 kohdassa määrätyt ”olettamat”.
Erityisesti mainitussa 4 artiklan 2 kohdassa esitetään yleinen olettama, jonka mukaan liittymäperusteena pidetään sopimuspuolen, joka toimittaa sopimuksen luonteenomaisen suorituksen, asuinpaikkaa.
Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohta kuvastaa kahdessa ensimmäisessä virkkeessään sellaisen tavarankuljetussopimuksen erityisyyttä, jonka – ainakin rajat ylittävässä tilanteessa – voidaan vain vaivoin katsoa liittyvän sopimuspuolen, joka toimittaa sopimuksen luonteenomaisen suorituksen, asuinvaltioon, koska kun tällaisen sopimuksen pääasiallinen kohde on tavaran siirtäminen, liikenteenharjoittajan asuinpaikalla ei ole objektiivista liittymäkohtaa mainittuun sopimukseen. Näin ollen tämän 4 kohdan toisessa virkkeessä mainitaan tyhjentävästi kuljetussopimuksiin sovellettavaa lakia koskevat erityiset liittymäperusteet.
Saman 4 artiklan 5 kohta sisältää poikkeuslausekkeen, jonka perusteella nämä olettamat voidaan sivuuttaa, kun kaikista seikoista ilmenee, että sopimus liittyy läheisemmin toiseen valtioon (ks. vastaavasti tuomio ICF,
EU:C:2009:617
, 27 kohta).
Näiden toteamusten perusteella ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäiseen kysymykseen vastaamiseksi on tarkasteltava Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan kolmatta virkettä, jossa todetaan, että ”tavarankuljetussopimuksilla tarkoitetaan yhtä matkaa koskevia rahtauskirjoja tai muita sopimuksia, joiden pääasiallinen kohde on tavaroiden kuljettaminen”.
Ilmaisusta ”tavarankuljetussopimuksilla tarkoitetaan” sekä edellytyksistä, joilla muunlainen sopimus voidaan katsoa tavarankuljetussopimukseksi, on huomattava, että tarvitaan yhtenäiset ja itsenäiset arviointiperusteet, jotta yleissopimukselle voidaan taata täysi tehokkuus sillä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi (ks. analogisesti tuomio Koelzsch, C‑29/10,
EU:C:2011:151
, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös huomattava, että yhteisöjen tuomioistuin on tuomion ICF (
EU:C:2009:617
) 32–34 kohdassa jo tulkinnut tätä mainitun 4 artiklan 4 kohdan viimeistä virkettä sillä tavoin, että muut sopimukset voidaan rinnastaa kuljetussopimuksiin, koska yksi tämän määräyksen päämääristä on laajentaa 4 kohdan toisen virkkeen soveltaminen sopimuksiin, jotka katsotaan kansallisessa lainsäädännössä rahtauskirjoiksi mutta joiden pääasiallisena kohteena on tavarankuljetus. Tämän kohteen toteamiseksi on otettava huomioon sopimussuhteen tavoite ja täten luonteenomaisen suorituksen toimittavan osapuolen kaikki velvoitteet.
Sama koskee huolintasopimusta, joka on erillinen sopimus ja jonka luonteenomainen suoritus on tavarankuljetuksen järjestäminen. Koska huolintasopimuksen pääasiallisena kohteena ei ole tavaran siirto, sitä ei voida katsoa kuljetussopimukseksi.
Kuitenkin kun otetaan huomioon sopimussuhteen tarkoitus, todella toteutettu suoritus ja luonteenomaisen suorituksen toimittavan osapuolen kaikki velvollisuudet eikä sitä, miten sopimuspuolet sopimuksen luonnehtivat, huolintasopimuksella voi osoittautua olevan kuljetussopimukselle tyypillistä erityisyyttä, sellaisena kuin se on mainittu tämän tuomion 22 kohdassa, jos sen pääasiallisena tarkoituksena on tavaran siirron toteuttaminen sellaisenaan.
Pääasiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin luokitteli kaksi ensimmäistä sopimusta, jotka on tehty yhtäältä Va Techin ja Saframin välillä ja toisaalta Saframin ja Haeger & Schmidtin välillä, huolintasopimuksiksi. Toteuttaakseen muuntajan kuljetuksen jokiteitse Haeger & Schmidt teki kuljetussopimuksen Lorion kanssa, joka on tavaraa lastattaessa kaatuneen jokialuksen El-Diablo omistaja.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että Saframin ja Haeger & Schmidtin välillä tehdyn sopimuksen pääasiallinen kohde oli ”kuljetuksen järjestäminen kokonaisuutena eikä pelkästään toimeksiantajan oikeudellinen edustaminen” ja että Haeger & Schmidt toimi välittäjänä omalla vastuullaan ja nimissään mutta toimeksiantajan lukuun suorittaessaan tarvittavia toimia kyseisen muuntajan kuljettamiseksi.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on analysoimalla kaikkia pääasiaan liittyviä seikkoja eli osapuolten välisten suhteiden taloudellista ja kaupallista todellisuutta kuvastavia sopimusmääräyksiä ja Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan tarkoitusta tarkastettava, onko kyseisen huolintasopimuksen pääasiallisena kohteena kyseisen tavaran varsinainen kuljetus ja missä määrin näin on.
Edellä esitetyillä perusteilla ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan viimeistä virkettä on tulkittava siten, että tätä määräystä sovelletaan huolintasopimukseen vain, jos sopimuksen pääasiallisena kohteena on kyseisen tavaran varsinainen kuljetus, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.
Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, onko tavarankuljetussopimukseen sovellettava laki, kun sitä ei voida vahvistaa soveltamalla Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan toista virkettä, määriteltävä tämän artiklan 1 kohdassa mainitun yleissäännön vai saman artiklan 2 kohdassa mainitun yleisen olettaman avulla.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kansallisen tuomioistuimen pitää aina määrittää sovellettava laki käyttäen perusteena mainitun yleissopimuksen 4 artiklan 2–4 kohdassa mainittuja olettamia, joilla vastataan sovellettavan lain ennustettavuutta ja siten oikeusvarmuutta sopimussuhteissa koskevaan yleiseen vaatimukseen (ks. vastaavasti tuomio ICF,
EU:C:2009:617
, 62 kohta).
Näin ollen on tarkastettava, johtaako Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdassa mainitun olettaman mahdollinen todettu soveltumattomuus mahdottomuuteen vedota saman artiklan 2 kohdassa mainittuun yleiseen olettamaan ja siis tarpeeseen soveltaa sen 1 kohdassa mainittua yleissääntöä.
Mainitun yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan tavarankuljetussopimuksiin ei sovelleta saman artiklan 2 kohdassa mainittua oletusta. Sen 4 kohdan toisen virkkeen nojalla tavarankuljetussopimuksiin sovelletaan sen valtion lakia, jossa liikenteenharjoittajan päätoimipaikka sopimuksen tekohetkellä sijaitsee, jos tässä samassa valtiossa sijaitsee myös tavaran lastaus- tai purkauspaikka taikka lähettäjän päätoimipaikka.
Näin ollen mainitussa 4 artiklassa säädetään nimenomaisesti yhtäältä, ettei sen 2 kohdassa mainittua olettamaa sovelleta tavarankuljetussopimukseen. Toisaalta siinä mainitaan useita erityisiä liittymäperusteita, joiden avulla voidaan määritellä tämäntyyppiseen sopimukseen sovellettava laki, sillä liikenteenharjoittajan asuinpaikkaa ei katsota tältä osin sellaisenaan riittäväksi.
Tässä tilanteessa olisi sekä Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan sanamuodon että tämän määräyksen logiikan vastaista soveltaa tämän artiklan 2 kohdassa mainittua olettamaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen sopimukseen, vaikka on todettu, että silloin, kun tämän 4 kohdan toisessa virkkeessä mainitut edellytykset eivät täyty, tässä kohdassa mainittua olettamaa ei voida soveltaa.
Edellisestä kohdasta ilmenevä tulkinta sopii lisäksi yhteen myös asetuksessa N:o 593/2008, jota ei kuitenkaan sovelleta ajallisesti pääasiassa, säädettyjen tavarankuljetussopimuksia koskevien kollisiosääntöjen kanssa. Tämän asetuksen 5 artiklassa nimittäin suljetaan, kun siinä säädetyt liittymäperusteet eivät täyty, tämäntyyppisten sopimusten osalta pois sen valtion lain soveltaminen, jossa rahdinkuljettajan asuinpaikka on, ja siinä säädetään nimenomaisesti, että tässä tapauksessa sovelletaan sen valtion lakia, jossa osapuolten sopima toimituspaikka sijaitsee.
Kun Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan toisessa virkkeessä säädetyt edellytykset eivät täyty, kansallisen tuomioistuimen ei siis pidä selvittää sopimukseen sovellettavaa lakia saman artiklan 2 kohdassa mainitun olettaman, joka on sivuutettava lopullisesti, perusteella vaan soveltamalla tämän 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä vahvistettua yleistä määrittämisperiaatetta eli yksilöimällä valtio, johon sopimus läheisimmin liittyy.
Kuten Ranskan hallitus perustellusti esitti kirjallisissa huomautuksissaan, sikäli kuin kansallisen tuomioistuimen on mainitun yleissopimuksen 4 artiklan 5 kohdan nojalla sovellettava sen valtion lakia, johon sopimus läheisimmin liittyy, ja sivuutettava saman artiklan 2–4 kohdan olettamien perusteella määritetty soveltuva laki, tämän saman tuomioistuimen täytyy sitä suuremmalla syyllä soveltaa tämän 4 artiklan 1 kohdassa määrätyllä tavalla sen valtion lakia, johon kyseinen sopimus läheisimmin liittyy, kun tavarankuljetussopimukseen sovellettavaa lakia ei voida yksilöidä 4 kohdan nojalla (ks. vastaavasti tuomio ICF,
EU:C:2009:617
, 63 ja 64 kohta).
Edellä esitetyillä perusteilla toiseen kysymykseen on vastattava, että Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että kun tavarankuljetussopimukseen sovellettavaa lakia ei voida vahvistaa tämän määräyksen toista virkettä soveltamalla, se on määritettävä tämän artiklan 1 kohdassa olevan yleissäännön avulla eli tähän sopimukseen sovelletaan sen valtion lakia, johon sopimus läheisimmin liittyy.
Kolmas kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, on aluksi tarkennettava, että kolmas kysymys esitetään vain sen tapauksen varalta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoisi käsiteltävän asian olosuhteet huomioiden, ettei pääasiassa kyseessä olevaa sopimusta voida rinnastaa kuljetussopimukseen, joka ei siis kuulu Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 2 kohdassa mainitun yleisen olettaman soveltamisalaan.
Tällä kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee etenkin, onko Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin voi määrittää pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin sopimussuhteisiin, joissa ensimmäinen huolitsija on korvattu toisella huolitsijalla, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, sovellettavan lain pelkästään ensimmäisen huolitsijan toimipaikan perusteella.
Kuten tämän tuomion 22 kohdassa on huomautettu, mainitun 4 artiklan 2 kohdan nojalla sopimuksen oletetaan liittyvän läheisimmin siihen valtioon, jossa sen osapuolen, jonka on toimitettava luonteenomainen suoritus, asuinpaikka, keskushallinto, päätoimipaikka tai muu toimipaikka, joka vastaa suorituksen toimittamisesta, sijaitsee tämän sopimuksen tekohetkellä.
Kun on kyse Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 2 kohdan alaan kuuluvasta sopimuksesta ja kun voidaan yksilöidä sen luonteenomainen suoritus, kansallisen tuomioistuimen on ensin määritettävä sovellettava laki käyttämällä niitä erityisiä liittymäperusteita, joista määrätään tässä 2 kohdassa, kuten tämän tuomion 35 kohdassa on huomautettu (ks. vastaavasti tuomio ICF,
EU:C:2009:617
, 62 kohta).
Kuten sekä Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 2 kohdan, jossa tehdään nimenomaisesti tämän artiklan 5 kohdan soveltamista koskeva varauma, sanamuodosta että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, kyseinen olettama voidaan sivuuttaa, kun tässä 5 kohdassa määrätyt edellytykset täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio ICF,
EU:C:2009:617
, 63 ja 64 kohta).
Edellä esitetystä johtuu, että tuomioistuimen on toiseksi tarkastettava, onko kaikki sen käsiteltävänä olevaan asiaan liittyvät seikat huomioon ottaen sivuutettava se ratkaisu, johon se on päätynyt mainittua 2 kohtaa soveltamalla, vai ei. Tätä varten tuomioistuimen on verrattava toisiinsa liittymää, joka sopimuksella on yhtäältä siihen valtioon, jossa sopimuksen luonteenomaisen suorituksen toimittamisesta vastaavan osapuolen asuinpaikka oli sopimuksen tekohetkellä, ja toisaalta toiseen valtioon, johon tämä sopimus läheisesti liittyy.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava kokonaisuutena kaikkia sopimussuhdetta luonnehtivia objektiivisia seikkoja ja arvioitava sitä seikkaa tai niitä seikkoja, jotka ovat sen mukaan merkittävimpiä (ks. analogisesti tuomio Schlecker, C‑64/12,
EU:C:2013:551
, 40 kohta). Kuten komissio totesi, merkityksellisistä liittymistä on otettava huomioon muun muassa kyseisen sopimuksen läheinen liittyminen yhteen tai useampiin muihin sopimuksiin, jotka voivat kuulua samaan sopimussarjaan, sekä tavaroiden toimituspaikka.
Tätä tulkintaa tukee myös asetuksen N:o 593/2008 johdanto-osan 20 perustelukappale, jossa nimenomaisesti todetaan merkityksellisenä liittymäperusteena kyseessä olevaan sopimukseen liittyvien sopimusten ketju.
Edellä esitetyillä perusteilla kolmanteen kysymykseen on vastattava, että Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jos sopimuksen väitetään liittyvän läheisemmin muuhun valtioon kuin siihen, jonka lakia mainitussa kohdassa olevan olettaman perusteella olisi sovellettava, kansallisen tuomioistuimen on vertailtava liittymää, joka tällä sopimuksella on yhtäältä valtioon, jonka lakia olettaman perusteella olisi sovellettava, ja toisaalta toiseen kyseessä olevaan valtioon. Tältä osin kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki asiaa koskevat seikat, mukaan luettuna kyseiseen sopimukseen liittyvät muut sopimukset.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehdyn, Roomassa 19.6.1980 allekirjoitettavaksi avatun yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan viimeistä virkettä on tulkittava siten, että tätä määräystä sovelletaan huolintasopimukseen vain, jos sopimuksen pääasiallisena kohteena on kyseisen tavaran varsinainen kuljetus, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

2)
Mainitun yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että kun tavarankuljetussopimukseen sovellettavaa lakia ei voida vahvistaa tämän määräyksen toista virkettä soveltamalla, se on määritettävä tämän artiklan 1 kohdassa olevan yleissäännön avulla eli tähän sopimukseen sovelletaan sen valtion lakia, johon sopimus läheisimmin liittyy.

3)
Saman yleissopimuksen 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jos sopimuksen väitetään liittyvän läheisemmin muuhun valtioon kuin siihen, jonka lakia mainitussa kohdassa olevan olettaman perusteella olisi sovellettava, kansallisen tuomioistuimen on vertailtava liittymää, joka tällä sopimuksella on yhtäältä valtioon, jonka lakia olettaman perusteella olisi sovellettava, ja toisaalta toiseen kyseessä olevaan valtioon. Tältä osin kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki asiaa koskevat seikat, mukaan luettuna kyseiseen sopimukseen liittyvät muut sopimukset.

Allekirjoitukset
(
*1
)   Oikeudenkäyntikieli: ranska.