CELEX: 62013CJ0473
Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa
Direktīva 2008/115/EK
Kopīgi standarti un procedūras attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi
16. panta 1. punkts
Turēšana apsardzībā izraidīšanas nolūkā
Turēšana apsardzībā soda izciešanas iestādē
Iespējas neesamība izvietot trešo valstu valstspiederīgos īpašās aizturēšanas telpās
Šādu telpu neesamība federālajā zemē, kurā trešās valsts valstspiederīgais ir aizturēts

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 16. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvā 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (
OV L 348, 98. lpp.
).
Šie lūgumi tika iesniegti, pirmkārt, tiesvedībā starp
A. Bero
un
Regierungspräsidium Kassel
(Kaseles pilsētas reģionālā padome) un, otrkārt, tiesvedībā starp
E. Bouzalmate
un
Kreisverwaltung Kleve
(Klēves pilsētas apgabals) par lēmumu viņus aizturēt izraidīšanas nolūkā tiesiskumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2008/115 preambulas 2., 6., 16. un 17. apsvērumā ir paredzēts:
“(2)
Briseles Eiropadome 2004. gada 4. un 5. novembrī aicināja izstrādāt ar kopīgiem standartiem pamatotu efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, lai personas atgriešana notiktu humānā veidā un pilnībā ievērojot viņu cilvēktiesības un cieņas neaizskaramību.
[..]
(6)
Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka trešo valstu valstspiederīgo nelikumīgu uzturēšanos pārtrauc, izmantojot taisnīgu un pārskatāmu procedūru. Saskaņā ar ES tiesību aktu pamatprincipiem lēmumi atbilstīgi šai direktīvai būtu jāpieņem, katru gadījumu izskatot atsevišķi un pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, norādot, ka būtu jāņem vērā ne tikai tie apsvērumi, kas saistīti ar nelegālu uzturēšanos. [..]
[..]
(16)
Aizturēšanai izraidīšanas nolūkā no izmantojamo līdzekļu un mērķu viedokļa būtu jābūt ierobežotai un saistītai ar proporcionalitātes principu. Aizturēšana ir pamatota tikai, ja jāsagatavojas atpakaļnosūtīšanai vai jāīsteno atgriešanas process un ja vājāku piespiedu līdzekļu izmantošana nebūtu pietiekama.
(17)
Trešo valstu valstspiederīgajiem, kurus tur apsardzībā, būtu jānodrošina humāna un cieņpilna attieksme, ievērojot viņu pamattiesības saskaņā ar starptautiskiem un valsts tiesību aktiem. Neskarot sākotnēju aizturēšanu, ko veic tiesībaizsardzības iestādes un ko reglamentē valsts tiesību akti, turēšana apsardzībā parasti būtu īstenojama šim nolūkam īpaši paredzētās telpās.”
Minētās direktīvas 1. pantā, kura nosaukums ir “Priekšmets”, ir noteikts šādi:
“Šajā direktīvā ir noteikti kopēji standarti un procedūras, kas dalībvalstīs ir jāpiemēro attiecībā uz nelikumīgi uzturošos trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, ievērojot pamattiesības kā galvenos Kopienas tiesību, kā arī starptautisko tiesību principus, tostarp pienākumu nodrošināt bēgļu aizsardzību un cilvēktiesības.”
Saskaņā ar Direktīvas 2008/115 4. panta 3. punktu šī direktīva neierobežo dalībvalstu tiesības pieņemt vai saglabāt noteikumus, kas ir labvēlīgāki personām, uz kurām tie attiecas, ar nosacījumu, ka šādi noteikumi atbilst šai direktīvai.
Šīs pašas direktīvas 15. pantā ar nosaukumu “Turēšana apsardzībā” ir noteikts:
“1.   Ja vien konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu, jo īpaši tad, ja
a)
pastāv bēgšanas iespējamība vai
b)
attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais izvairās no atgriešanas vai izraidīšanas procesa vai traucē tā sagatavošanu.
Ikviena turēšana apsardzībā ir iespējami īsa, un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus, un to izpilda ar pienācīgu rūpību.
[..]
5.   Turēšana apsardzībā ir spēkā tik ilgi, kamēr saglabājas 1. punktā noteiktie apstākļi un kamēr tā ir nepieciešama, lai nodrošinātu sekmīgu izraidīšanu. Katra dalībvalsts nosaka ierobežotu turēšanas apsardzībā laikposmu, kas nedrīkst pārsniegt sešus mēnešus.
6.   Dalībvalstis nedrīkst pagarināt 5. punktā minēto termiņu, izņemot pagarinājumu uz ierobežotu laikposmu, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem nepārsniedz papildu divpadsmit mēnešus gadījumos, ja neatkarīgi no to pamatotiem centieniem izraidīšanas procedūra varētu ieilgt šādu iemeslu dēļ:
a)
attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais atsakās sadarboties vai
b)
kavējas vajadzīgo dokumentu saņemšana no trešām valstīm.”
Direktīvas 2008/115 16. panta ar virsrakstu “Turēšanas apsardzībā apstākļi” 1. punktā ir paredzēts:
“Turēšanu apsardzībā parasti īsteno īpašās aizturēšanas telpās. Ja dalībvalsts nespēj nodrošināt uzturēšanos īpašās aizturēšanas telpās un ir spiesta izmantot cietuma telpas, aizturētos trešo valstu valstspiederīgos nošķir no parastiem ieslodzītiem.”
Vācijas tiesības
2004. gada 30. jūlija Likuma par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā (
Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet
(
BGBl
. 2004 I, 1950. lpp.)), kurā veikti grozījumi (
BGBl
. 2011 I, 2258. lpp.) un ar kuru transponēts Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkts, 62.a panta 1. punktā ir noteikts:
“Turēšanu apsardzībā saistībā ar izraidīšanu parasti īsteno īpašās aizturēšanas telpās. Ja federālajā zemē nav īpašu aizturēšanas telpu, turēšanu apsardzībā var veikt šīs federālās zemes soda izciešanas iestādēs; šādos gadījumos saistībā ar izraidīšanu apsardzībā turētās personas nošķir no citiem ieslodzītajiem. [..]”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lieta C‑473/13
A. Bero
, kura atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam, iespējams, ir Sīrijas pilsone, iesniedza patvēruma pieteikumu Vācijā. Tā kā šis pieteikums tika noraidīts, Ārvalstnieku iestāde lūdza
Amtsgericht Frankfurt am Main
[Frankfurtes pie Mainas Pirmās instances tiesu] viņu izraidīt no Vācijas teritorijas. Šī tiesa 2011. gada 6. janvārī piemēroja turēšanu apsardzībā, lai nodrošinātu attiecīgās personas izraidīšanu, līdz 2011. gada 17. februārim. Pret šo lēmumu celto prasību
Landgericht Frankfurt am Main
[Frankfurtes pie Mainas Apgabaltiesa] noraidīja.
Tā kā Vācijā federālajām zemēm ir pienākums izpildīt paturēšanas apsardzībā izraidīšanas nolūkā pasākumus, Hesenes federālā zeme
A. Bero
turēšanu apsardzībā īstenoja Frankfurtes soda izciešanas centrā, kas ir parasta sodu izciešanas iestāde. Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka atšķirībā no šis dalībvalsts citām federālajām zemēm Hesenes federālajā zemē nav specializētu aizturēšanas telpu Direktīvas 2008/115 nozīmē.
2011. gada 2. februārī
A. Bero
tika atbrīvota pēc tam, kad Hesenes federālās zemes Smagu gadījumu komisijai tika iesniegts pieteikums. Ar savu apelācijas sūdzību, kas iesniegta iesniedzējtiesā, viņa lūdz, lai tiktu konstatēts, ka ar
Amtsgericht Frankfurt am Main
lēmumu paturēt viņu apsardzībā un ar
Landgericht Frankfurt am Main
lēmumu noraidīt viņas sūdzību ir tikušas pārkāptas viņas tiesības.
Bundesgerichtshof
[Federālā Augstākā tiesa] uzskata, ka tās izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs no Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkta interpretācijas.
Šādos apstākļos
Bundesgerichtshof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai no [..] Direktīvas 2008/115 [..] 16. panta 1. punkta dalībvalsts pienākums turēšanu apsardzībā saistībā ar izraidīšanu parasti īstenot īpašās aizturēšanas telpās izriet arī tad, ja šādas telpas pastāv tikai daļā šīs dalībvalsts federālo zemju, bet nepastāv citās federālajās zemēs?”
Lieta C‑514/13
E. Bouzalmate
, Marokas pilsonis, 2010. gada 24. septembrī prettiesiski ieradās Vācijā un šī paša gada 8. oktobrī lūdza piešķirt bēgļa statusu.
Ar 2012. gada 12. janvāra lēmumu, kas kļuva par galīgu un izpildāmu 2012. gada 25. janvārī,
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge
(Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde) noraidīja šo pieteikumu un uzdeva ieinteresētajai personai nedēļas laikā pēc lēmuma paziņošanas atstāt Vācijas teritoriju, pretējā gadījumā paredzot viņa nogādāšanu atpakaļ uz viņa izcelsmes valsti. 2012. gada 2. martā Geldernas [
Geldern
] pilsēta (Klēves apgabals), kurai tika uzticēts
E. Bouzalmate
, uzskatīja, ka viņš bija pametis šo pilsētu bez jaunas zināmas adreses.
E. Bouzalmate
tika aizturēts 2013. gada 25. martā, un šī paša gada 9. aprīlī
Amtsgericht München
[Minhenes Pirmās instances tiesa] viņam saistībā ar nelikumīgu uzturēšanos piemēroja brīvības atņemšanas sodu uz pieciem mēnešiem nosacīti. Pēc atbrīvošanas no pagaidu aizturēšanas iestādes ieinteresētā persona nav ieradusies ne
Landratsamt Kleve
Ārzemnieku lietu pārvaldē (Klēves apgabala administratīvā iestāde), ne kādā citā iestādē.
2013. gada 13. jūlijā
E. Bouzalmate
atkal tika aizturēts Minhenē, un ar šī paša gada 26. jūlija lēmumu
Amtsgericht München
uzdeva izraidīšanas nolūkā viņu paturēt apsardzībā uz laiku, kas nepārsniedz desmit nedēļas, skaitot no 2013. gada 14. jūlija, t.i., vēlākais, līdz 2013. gada 21. septembrim.
Pēc pašnāvības mēģinājuma 2013. gada 12. septembrī
E. Bouzalmate
tika ievietots psihiatriskajā klīnikā. Ņemot vērā šo situāciju,
Landratsamt Kleve
Ārvalstnieku lietu pārvalde atcēla datumu, kas paredzēts viņa izraidīšanai, t.i., 2013. gada 16. septembri.
Tā kā
E. Bouzalmate
psihiatriskā ārstēšana beidzās 2013. gada 20. septembrī,
Amtsgericht München
, kurai tika iesniegts jauns
Landratsamt Kleve
pieteikums, ar tās pašas dienas lēmumu uzdeva
E. Bouzalmate
paturēt apsardzībā Minhenes soda izciešanas iestādes īpašajā daļā, kas paredzēta personām tādā pašā situācijā, līdz brīdim, kad būs iespējams viņu izraidīt, vēlākais, līdz 2013. gada 19. oktobrim.
E. Bouzalmate
cēla
Landgericht München I
prasību par
Amtsgericht München
lēmumu.
Vēloties saņemt atbildi uz jautājumu par personu, uz kurām attiecas Direktīva 2008/115, izvietošanu īpašās aizturēšanas telpās, kas paredzētas Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punktā,
Landgericht München I
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai no [..] Direktīvas 2008/115 [..] 16. panta 1. punkta izriet dalībvalsts pienākums turēšanu apsardzībā izraidīšanas nolūkā parasti īstenot īpašās aizturēšanas telpās arī tad, ja šādas telpas pastāv tikai daļā šīs dalībvalsts federālā sadalījuma vienību, bet nepastāv tajā daļā, kurā saskaņā ar šīs dalībvalsts federālo sadalījumu reglamentējošajiem noteikumiem tiek īstenota aizturēšana?”
Pēc iesniedzējtiesas lūguma norīkotā Tiesas palāta ir izskatījusi nepieciešamību šai lietai piemērot steidzamības tiesvedību, kas ir paredzēta Reglamenta 107. pantā. Minētā palāta pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma šo lūgumu noraidīt.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 22. oktobra rīkojumu lietas C‑473/13 un C‑514/13 rakstveida, mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesas būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij principā trešo valstu pilsoņi, kuri uzturas [valstī] nelikumīgi, izraidīšanas nolūkos ir jāpatur apsardzībā šīs dalībvalsts īpašās aizturēšanas telpās, lai gan šai dalībvalstij ir federāla struktūra un federālajai zemei, kuras kompetencē ir lemt par šādu izvietošanu un to izpildīt saskaņā ar valsts tiesībām, nav šādu aizturēšanas telpu.
Vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts princips, saskaņā ar kuru trešo valstu pilsoņu, kas uzturas [valstī] nelikumīgi, paturēšana apsardzībā izraidīšanas nolūkos tiek īstenota šīs dalībvalsts īpašās aizturēšanas telpās. Šīs tiesību normas otrajā teikumā ir paredzēta atkāpe no šī principa, kas kā tāda ir jāinterpretē šauri (šajā ziņā skat. spriedumu lietā
Kamberaj
, C‑571/10,
EU:C:2012:233
, 86. punkts).
Kā ir norādījusi Vācijas valdība, Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkta otrais teikums nav identiski formulēts visās valodu redakcijās. Šīs tiesību normas vācu valodas redakcijā ir paredzēts, ka, “ja dalībvalstij nav īpašu aizturēšanas telpu un tā ir spiesta izmantot cietuma telpas, aizturētos trešo valstu valstspiederīgos nošķir no parastiem ieslodzītiem”. Citu valodu redakcijās šajā tiesību normā nav norādes uz īpašu aizturēšanas telpu neesamību, bet uz to, ka dalībvalsts “nevar” izvietot šādus valstspiederīgos šādās telpās.
Vācijas valdība uzskata, ka šīs Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkta otrā teikuma pēdējās minētās valodu versijas sniedz valsts iestādēm plašāku rīcības brīvību salīdzinājumā ar to, kas izriet no vācu valodas versijas, līdz ar ko neiespējamība izvietot attiecīgos trešo valstu valstspiederīgos īpašās aizturēšanas telpās varētu būt arī saistīta ar to, ka dalībvalsts federālajā zemē, kura saskaņā ar valsts tiesībām ir atbildīga par turēšanas apsardzībā pasākumu īstenošanu, nepastāv īpašas aizturēšanas telpas.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka pienākums, kas paredzēts Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punktā, parasti īstenot turēšanu apsardzībā īpašās aizturēšanas telpās, ir jāpilda valstīm kā tādām, nevis atkarībā no dalībvalstu attiecīgās administratīvās vai konstitucionālās struktūras.
Līdz ar to valsts iestādēm, kurām ir uzticēts piemērot valsts tiesību aktus, ar kuriem ir transponēts Direktīvas 2008/115 16. pants, ir jāspēj īstenot turēšana apsardzībā īpašās aizturēšanas telpās.
Tādējādi, lai gan valsts tiesību aktu, ar kuriem transponēta Direktīva 2008/115, piemērošana dalībvalstī ir uzticēta federālajām iestādēm, tas, ka noteiktās federālajās zemēs kompetentajām iestādēm ir iespēja īstenot šādu izvietošanu, nevar būt attiecīgās dalībvalsts veikta Direktīvas 2008/115 pietiekama transponēšana, ja citām šīs valsts federālajām zemēm nebija šādas iespējas.
Šī Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkta interpretācija tomēr nenozīmē, ka tādai dalībvalstij kā Vācijas Federatīvā Republika, kurai ir federāla struktūra, ir pienākums izveidot īpašas aizturēšanas telpas katrā federālajā zemē. Tomēr ir jāgarantē, it īpaši saskaņā ar administratīvās sadarbības nolīgumiem, ka federālās zemes kompetentās iestādes, kurām nav šādu telpu, var izvietot trešo valstu valstspiederīgos, kas gaida izraidīšanu, īpašās aizturēšanas telpās, kas izvietotas citās federālajās zemēs.
Šajos apstākļos uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij principā trešo valstu pilsoņi, kuri uzturas [valstī] nelikumīgi, izraidīšanas nolūkos ir jāpatur apsardzībā šīs dalībvalsts īpašās aizturēšanas telpās, lai gan šai dalībvalstij ir federāla struktūra un federālajai zemei, kuras kompetencē ir lemt par šādu izvietošanu un to izpildīt saskaņā ar valsts tiesībām, nav šādu aizturēšanas telpu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvas 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij principā trešo valstu pilsoņi, kuri uzturas [valstī] nelikumīgi, izraidīšanas nolūkos ir jāpatur apsardzībā šīs dalībvalsts īpašās aizturēšanas telpās, lai gan šai dalībvalstij ir federāla struktūra un federālajai zemei, kuras kompetencē ir lemt par šādu izvietošanu un to izpildīt saskaņā ar valsts tiesībām, nav šādu aizturēšanas telpu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.