CELEX: 62011CJ0267
Apellatsioonkaebus
Saastuse kompleksne vältimine ja kontroll
Kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem
Saastekvootide eraldamine Läti Vabariigile
Ajavahemik 2008
2012

Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 22. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas:
T-369/07: Läti Vabariik
vs
. komisjon (EKL 2011, lk II-1039
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus tühistas komisjoni 13. juuli 2007. aasta otsuse K(2007) 3409 muudatuse kohta riiklikus kasvuhoonegaaside jaotuskavas, mille Läti Vabariik on ajavahemiku 2008–2012 kohta esitanud (edaspidi „vaidlustatud otsus”) kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiiviga 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (
ELT L 275, lk 32
; ELT eriväljaanne 15/07, lk 631), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. oktoobri 2004. aasta direktiiviga 2004/101/EÜ (
ELT L 338, lk 18
) (edaspidi: „direktiiv 2003/87”).
Õiguslik raamistik
Direktiiviga 2003/87 võetakse üle kliima soojenemise vastast võitlust käsitlevad rahvusvahelised kokkulepped ja nimelt New Yorgis 9. mail 1992 vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsioon, mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 15. detsembri 1993. aasta otsusega 94/69/EÜ (
EÜT 1994, L 33, lk 11
), ja 11. detsembril 1997 vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokoll, mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 25. aprilli 2002. aasta otsusega 2002/358/EÜ (
ELT L 130, lk 1
).
Direktiivi 2003/87 artikkel 9 sätestab järgmist:
„1.   Iga artikli 11 lõigetes 1 ja 2 nimetatud ajavahemiku kohta töötab iga liikmesriik välja siseriikliku kava, milles esitatakse nende kvootide üldkogus, mida kavatsetakse kõnealuseks ajavahemikuks eraldada, ja kuidas neid eraldada. Kava peab põhinema objektiivsetel ja läbipaistvatel kriteeriumidel, sealhulgas III lisas loetletud kriteeriumidel, võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi. Ilma et see piiraks [EÜ] asutamislepingu kohaldamist, töötab komisjon hiljemalt 31. detsembriks 2003 välja juhised III lisas loetletud kriteeriumide rakendamiseks.
Artikli 11 lõikes 1 nimetatud ajavahemikku käsitlev kava avaldatakse ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele hiljemalt 31. märtsil 2004. Järgnevate ajavahemike puhul avaldatakse kava ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele vähemalt 18 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust.
[…]
3.   Komisjon võib kolme kuu jooksul pärast seda, kui liikmesriik on siseriikliku saastekvootide eraldamise kava lõike 1 kohaselt esitanud, kava või selle mõne aspekti tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta III lisas loetletud kriteeriumidele või artiklile 10. Liikmesriik teeb artikli 11 lõikele 1 või 2 vastava otsuse üksnes juhul, kui komisjon kavandatavad muudatused heaks kiidab. Komisjon peab tagasilükkamise otsust põhjendama.”
Direktiivi 2003/87 artikli 11 lõige 2 näeb ette:
„1. jaanuaril 2008 algava viieaastase ajavahemiku ja iga järgneva viieaastase ajavahemiku puhul otsustab iga liikmesriik selleks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide üldkoguse ja algatab menetluse nende kvootide eraldamiseks iga käitise käitajale. See otsus tehakse vähemalt 12 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust ning see põhineb liikmesriigi artikli 9 kohaselt väljatöötatud siseriiklikul saastekvootide eraldamise kaval ja on kooskõlas artikliga 10, võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi.”
Vaidluse taust
Läti Vabariik esitas 16. augusti 2006. aasta kirjaga komisjonile kooskõlas direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikega 1 riikliku saastekvootide eraldamise kava ajavahemiku 2008–2012 kohta (edaspidi „jaotuskava”). Jaotuskava kohaselt kavatses Läti Vabariik eraldada direktiivi 2003/87 I lisaga hõlmatud siseriiklikule tööstusele keskmise iga-aastase üldkogusena 7,763883 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti.
Komisjon tegi 29. novembril 2006 esimese tagasilükkamisotsuse.
Läti Vabariik esitas 29. detsembri 2006. aasta kirjaga komisjonile muudetud jaotuskava, milles nähti ette eraldada keskmise iga-aastase üldkogusena 6,253146 miljonit tonni süsinikdioksiidi ekvivalenti.
Komisjon tuvastas 30. märtsi 2007. aasta kirjas, mis oli koostatud inglise keeles, et jaotuskavas sisalduv teave oli ebatäielik, ning palus Läti Vabariigil vastata teatavatele küsimustele ja esitada talle täiendavat teavet.
Läti Vabariik vastas teabenõudele 25. aprilli 2007. aasta kirjas.
Komisjon võttis 13. juulil 2007 vastu vaidlustatud otsuse.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Hagiavaldus, mille Läti Vabariik esitas vaidlustatud otsuse tühistamiseks, saabus Üldkohtu kantseleisse 26. septembril 2007.
Hagi põhjendamiseks esitas Läti Vabariik neli väidet, mille kohaselt on esiteks rikutud EÜ asutamislepingus kindlaks määratud volitusi energiapoliitika valdkonnas, teiseks on rikutud „diskrimineerimiskeelu põhimõtet”, kolmandaks ei ole arvesse võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokollist tulenevaid kohustusi ning neljandaks ei ole kinni peetud direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulisest tähtajast.
Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsusega tühistada vaidlustatud otsuse kõnealuse direktiivi artikli 9 lõike 3 rikkumise tõttu, leides, et muude Läti Vabariigi esitatud väidete vastuvõetavuse ja sisu üle ei ole vaja otsustada.
Esmalt pidas Üldkohus vajalikuks hinnata, kas neljas väide, mille kohaselt ei ole direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulisest tähtajast kinni peetud, on põhjendatud.
Selle väite puhul kontrollis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 45–49 kõigepealt kõnealuse direktiivi artikli 9 lõikest 3 komisjonile tulenevat kontrollipädevust. Tuginedes enda praktikale, leidis Üldkohus, et kontrolli peab läbi viima kolme kuu jooksul alates jaotuskava esitamisest liikmesriigi poolt (Üldkohtu 30. aprilli 2007. aasta määrus kohtuasjas
T-387/04: EnBW Energie Baden-Württemberg
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II-1195
, punkt 104, ja Üldkohtu 7. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
T-374/04: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II-4431
, punkt 116).
Üldkohus märkis, et esitatud jaotuskava muutub niisuguse komisjonipoolse tagasilükkamise otsuse puudumisel lõplikuks ja selle suhtes kehtib õiguspärasuse eeldus, mis võimaldab liikmesriigil kava rakendada. Ta lisas, et kohtupraktikast ei nähtu, et komisjon peaks langetama jaotuskavasse tehtud muudatuste omapoolse heakskiidu kohta ametliku otsuse. Vastupidi, esiteks läheks niisugune tõlgendus vastuollu põhimõttega, mille kohaselt ei ole komisjonil üldpädevust anda luba jaotuskava kohta ja teiseks ei oleks see tõlgendus kooskõlas direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 kolmanda lause ülesehitusega, mis ei käsitle mitte loa andmise otsust, vaid tagasilükkamise otsust.
Seejärel analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50–57 mõistet „esitamine” direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tähenduses. Esiteks tegi Üldkohus kindlaks, et komisjoni otsust ei tehtud muudetud jaotuskava esitamisele ehk 2006. aasta 29. detsembrile järgneva kolme kuu jooksul, vaid alles 13. juulil 2007. Seetõttu leidis Üldkohus, et tuleb hinnata, kas jaotuskava esitamise mõiste sama direktiivi artikli 9 lõike 3 tähenduses puudutab nii esialgse jaotuskava esitamist kui ka muudetud jaotuskava esitamist, mis on tingitud eeskätt komisjoni tagasilükkamise otsusest.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54‐55:
„54
[...] teleoloogilise tõlgenduse seisukohast [on] direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 alusel algatatud menetluse eesmärk – lisaks komisjonile antavale võimalusele teostada
a priori
kontrolli – anda liikmesriikidele õiguslik kindlus ning eelkõige võimaldada neil saada lühikese tähtaja jooksul kindlus selles, kuidas nad võivad saastekvoote eraldada ning oma jaotuskaval põhinevat kvootidega kauplemise süsteemi vastava eraldamise ajavahemiku jooksul juhtida. Arvestades selle ajavahemiku piiratud kestust, mis on kolm või viis aastat (direktiivi 2003/87 artikkel 11), on ju nii komisjoni kui liikmesriikide õigustatud huvides, et kõik jaotuskava sisu puudutavad lahkarvamused lahendatakse kiiresti ning et jaotuskava suhtes ei esineks kogu tema kehtivusaja jooksul enam ohtu, et komisjon võiks selle vaidlustada ([eespool […] viidatud] kohtumäärus EnBW Energie Baden-Württemberg
vs
. komisjon, punkt 117).
Need kaalutlused peavad paika kõikide jaotuskavade suhtes, sõltumata sellest, kas tegemist on algselt esitatud versiooniga või muudetud versiooniga, mis esitati hiljem. Lisaks on nõue, et komisjon viiks pärast muudetud jaotuskava esitamist läbi kiire ja tõhusa kontrolli, veelgi tähtsam, kui sellele kontrollile on juba eelnenud esialgse jaotuskava kontrollimise esimene faas, mille tulemusel tehti sõltuvalt olukorrast tagasilükkamise otsus, ja seejärel muudeti nimetatud jaotuskava. Ent kui komisjon väidab, et tal on lubatud uurida jaotuskava kavandatavaid muudatusi direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 sätestatud kolmekuulisest tähtajast kinni pidamata, siis võib see väide minna vastuollu kiire ja tõhusa kontrolli eesmärgiga ning õiguskindlusega, millele kava esitanud liikmesriigil on õigus, et tal oleks võimalik eraldada saastekvoote tema territooriumil asuvatele käitistele enne nimetatud direktiivi artikli 11 kohase kauplemisperioodi algust.”
Seejärel tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 järelduse, et „mõiste „esitamine” direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tähenduses hõlmab nii jaotuskava erinevate versioonide esialgset ja järgnevat esitamist, mistõttu hakkab igast esitamisest kulgema uus kolmekuuline tähtaeg”.
Neil asjaoludel järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58, et käesolevas asjas hakkas muudetud jaotuskava esitamisest 29. detsembril 2006 kulgema uus kolmekuuline tähtaeg direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tähenduses ja otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59, et:
„Arvestades, et kolmekuuline tähtaeg direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tähenduses möödus 29. märtsil 2007, oli komisjoni poolt Läti Vabariigile 30. märtsil 2007 esitatud teabenõue hilinenud. Järelikult ei ole vaja hinnata esiteks, kas sedalaadi nõue – kui eeldada, et see esitati tähtaja jooksul – võis selle tähtaja kulgemise katkestada või peatada, ja teiseks, kas niisugune katkestav või peatav toime võis avalduda vaatamata sellele, et see kiri oli kirjutatud inglise, mitte läti keeles.”
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 märkis Üldkohus, et „direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 kohase uurimismenetluse eripära arvestades muutub jaotuskava selle menetluse lõppedes lõplikuks (juhul kui komisjon ei võta kolme kuu jooksul vastu otsust) ja selle õiguspärasust eeldatakse”, ning otsustas viimaks punktis 62, et „vaidlustatud otsus tuleb direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 rikkumise tõttu tühistada, ilma et oleks vaja otsustada muude Läti Vabariigi esitatud väidete vastuvõetavuse ja sisu üle”.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
Komisjon palub Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus tühistada ja mõista kohtukulud välja Läti Vabariigilt.
Läti Vabariik palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
Euroopa Kohtu presidendi 29. septembri 2011. aasta määrusega anti Tšehhi Vabariigile luba Läti Vabariigi nõuete toetuseks menetlusse astuda.
Apellatsioonkaebus
Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks ühe väite, mille kohaselt Üldkohus on rikkunud õigusnormi tõlgendusega, mille ta on andnud direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikele 3.
Poolte argumendid
Komisjoni sõnul tuginevad Üldkohtu põhjendused ekslikule tõlgendusele, mille ta on direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikele 3 andnud eespool viidatud kohtumääruses EnBW Energie Baden Württemberg
vs
. komisjon. Komisjon leiab, et Üldkohus liitis selle kohtumääruse analüüsis direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimese ja teise lause selliselt, et lõpuks puudus teisel lausel sisu täielikult.
Komisjon leiab, et Üldkohus oli ekslikult asunud seisukohale, et nimetatud teises lauses ettenähtud muudatuste esitamine on ainult osa esialgsest esitatud jaotuskava kontrollimise menetlusest, mis ei pea tingimata lõppema ametliku otsusega; eriti siis, kui liikmesriik viib menetluse käigus sisse kõik nõutud muudatused. Ka leidis Üldkohus, et kui liikmesriik ei tee oma jaotuskavasse muudatusi, on komisjonil võimalik teha tagasilükkamisotsus enne kolmekuulise tähtaja möödumist.
Komisjoni arvates on ekslik Üldkohtu seisukoht, mille kohaselt peaks esitatud muudatusi kontrollima nii, nagu oleks tegemist uue jaotuskava esitamisega ja millele seega tuleks uuesti kohaldada direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimeses lauses ette nähtud kolmekuulist tähtaega. Komisjon leiab, et Üldkohtu seisukoht on vastuolus direktiivi artikli 9 lõike 3 algusosaga, milles on ette nähtud, et tähtaeg hakkab kulgema kõnesoleva artikli lõikes 1 nimetatud jaotuskava esitamise päevast, st päevast, mil liikmesriik on jaotuskava esmakordselt esitanud; ka leiab komisjon, et see algusosa ei ole seotud muudatuste kontrolliga, mis on ette nähtud direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 teises lauses.
Lisaks täpsustab komisjon, et vastupidi Üldkohtu seisukohale ei vasta tõlgendus, mille see kohus direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikele 3 andis, nimetatud lõike teleoloogilisele tõlgendusele. Vastupidi, kuna Üldkohus jättis kõrvale direktiivi artikli 9 lõike 3 teises lauses ette nähtud menetluse ja nõudis uue menetluse algatamist selle normi esimeses lauses sätestatu kohaselt – juhul kui komisjon lükkab tagasi jaotuskava või selle osa –, siis riivab Üldkohus õiguspärase ootuse kaitset ja võib takistada jaotuskava rakendamist.
Viimaks leiab komisjon, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 sõnastust ja eelkõige selle lõike 3 teist lauset peab tõlgendama nii, et see menetluse staadium ei hõlma kogu jaotuskava kui sellist, vaid ainult sellesse tehtavaid muudatusi. Ta väidab, et kui järgida Üldkohtu seisukohta, peab uuesti hindama jaotuskava tervikuna, mis toob kaasa täiesti erinevale tulemusele jõudmise riisiko. Kui komisjon lükkab veel niisuguste korduvate hinnangute tagajärjel iga kord kava tagasi, võib seda menetlust lõpmatuseni uuesti algatada.
Komisjon jõuab järeldusele, et kui seadusandja on talle usaldanud jaotuskava muudatuste heakskiitmise (piirdumata üksnes võimaluse andmisega mitte neile vastu vaielda), siis on ta seda teinud seetõttu, et luua direktiiviga 2003/87 kindel ja ettenähtav raamistik, mis võimaldaks käitajatel planeerida oma heitmete vähendamist ette maksimaalselt kindlatel tingimustel. Jaotuskava loob seaduslikke õigusi ja õiguspäraseid ootusi, mistõttu niisuguse kava mis tahes muutmise aluseks ei saa olla tegevusetus, vaid see peab põhinema läbipaistva Euroopa Liidu normatiivakti vastuvõtmisel.
Läti Vabariik rõhutab esiteks, et kooskõlas direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 eesmärgiga peaks jaotuskava kooskõlastusmenetlus võimaldama tagada jaotuskava tõhusa ja kiire vastuvõtmise – see on vajalik, et saavutada direktiivi artiklis 1 kindlaks määratud eesmärk, nimelt „vähendada tulemuslikult ja majanduslikult tõhusalt kasvuhoonegaaside heitkoguseid”.
Läti Vabariik vaidleb komisjoni väljapakutud tõlgendusele vastu ja leiab, et selline tõlgendus on vastuolus direktiivi 2003/87 eesmärkidega. Läti Vabariigi väitel tähendab komisjoni pakutud tõlgendus seda, et jaotuskava muudatuste vastuvõtmine sõltub ainult komisjoni kaalutlusõigusest, mis ei oleks ka ajaliselt piiritletud. Kui kooskõlas direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikega 3 oleks jaotuskava muudatuste heakskiitmiseks alati vaja ametlikku otsust, oleks jaotuskava kui terviku heakskiitmise menetlus palju keerulisem ja formaalsem. Lisaks ei saaks liikmesriigid sel juhul enam loota, et komisjon esitab oma vastuväited kindla tähtaja jooksul. Seega ei oleks tagatud õiguskindluse ja ettenähtavuse põhimõtete järgimine.
Läti Vabariik leiab, et komisjoni tõlgenduse järgimine ja kõnealuse direktiivi artikli 9 lõike 3 teise lause käsitlemine eraldi loob olukorra, milles komisjonile on muudatuste heakskiitmise menetluses antud märkimisväärselt suurem võim, kui see, mis on tal algselt esitatud jaotuskava heakskiitmise või tagasilükkamise menetluses. Komisjoni väljapakutud tõlgendus toob kaasa olukorra, milles jaotuskava muudatuste heakskiitmine, vastupidi selle esialgsele heakskiitmisele, ei ole seotud ühegi tähtajalise kriteeriumiga, samas kui sellele menetlusele kohaldatakse lisaks ka sisulist kriteeriumi. Niisugust tõlgendust ei saa pidada kooskõlas olevaks ei direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikega 3 ega saastekvootidega kauplemise süsteemi eesmärkidega üldiselt.
See liikmesriik leiab, et liidu seadusandja on andnud komisjonile väga laiaulatusliku kaalutlusõiguse ja on andnud talle mitte ainult pädevuse esitada vastuväiteid algselt esitatud jaotuskavale, vaid ka õiguse kontrollida, kas neid vastuväiteid on arvestatud. Juhul kui komisjon leiab, et tehtud muudatusi ei saa heaks kiita, on seadusandja andnud talle ka õiguse teha negatiivne otsus. Läti Vabariigi arvates oleks mõistlik käsitleda seda pädevust nii ajaliselt kui sisuliselt piiratud õigusena, nagu seda tehakse esialgse jaotuskava kontrollimenetluses.
Läti Vabariik tuletab meelde, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale nõuab proportsionaalsuse põhimõte, mis on osa liidu õiguse üldpõhimõtetest, et institutsioonide õigusaktid ei läheks kaugemale sellest, mis on asjassepuutuvate õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul kui on valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb reeglina valida kõige vähem koormav ning tekitatud ebasoodne olukord peab olema vastavuses seatud eesmärkidega. Antud juhul leiab ta, et kahtluse alla ei seata küll komisjoni õigust muudatusi hinnata, kuid seda õigust ei saa ka käsitleda absoluutse ja piiramatuna. Direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgendus, mis on välja pakutud komisjoni apellatsioonkaebuse punktides 6–9, toob kaasa tulemuse, mis on liikmesriikide jaoks ebaproportsionaalne ja rikub nii õiguspäraseid ootusi kui õiguskindlust.
Läti Vabariigi sõnul peab kõnealuse artikli 9 lõike 3 teise lause süstemaatiline tõlgendamine (koosmõjus sama sätte esimese lausega), mis annab komisjonile võimaluse kiita jaotuskava heaks aktiivselt ja vaikimisi, st ilma ametlikku otsust tegemata, kaasa tooma selle, et muudatuste heakskiitmisele kohaldatakse sama täielikku heakskiitmismenetlust kui algselt esitatud jaotuskavalegi. Kaudselt järeldub see ka direktiivi artikli 9 lõike 3 kolmandast lausest, mis sisaldab põhjendamisnõuet mitte juhuks, kui komisjon teeb heakskiitva otsuse, vaid juhtudeks, mil ta nimetatud muudatused tagasi lükkab. Komisjonil on võimalus väljendada oma kavatsusi ka vaikivalt kolmekuulise tähtaja jooksul.
Läti Vabariik leiab, et süstemaatilisest ja teleoloogilisest tõlgendusest tuleneb, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ette nähtud kolmekuuline ajavahemik ei kuulu kohaldamisele mitte ainult esitatud jaotuskavale, vaid ka sellesse tehtud muudatustele.
Liikmesriik väidab, et tõhus ja kiire jaotuskavast teatamise menetlus on vajalik, kuna direktiivi 2003/87 artikli 11 kohaselt ei saa järgmisi meetmeid vastu võtta enne jaotuskava või selle muudatuste heakskiitmist. Seega,
a contrario
, kui komisjonil oleks – nagu ta väidab – piiramatu tähtaeg muudatuste kontrollimiseks, oleks võimatu saavutada tõhusat, kiiret ja „majanduslikule arengule kahjutut” tulemust. Tähtaja (ja jõustumise) prognoosimatus ei aita luua õiguskindlust ja õiguspärase ootuse kaitset ei ettevõtjate, liikmesriikide ega ühegi teise Euroopa Liidu siseturul tegutseja jaoks.
Läti Vabariik lisas, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 sätestatud tähtaega algse jaotuskava hindamiseks peab käsitlema imperatiivsena. Kuigi direktiiv ei näe sõnaselgelt ette kolmekuulise tähtaja kohaldamist muudatuste kontrollimise suhtes, ei oleks tähtajal mõtet, kui komisjon oleks teatava tähtajaga seotud alguses, aga muudatuste kontrollimisele see piirang ei laieneks. Nii väheneks kooskõlastusprotsessi läbipaistvus, ettenähtavus ja tõhusus. Seega – isegi kui kolmekuulist tähtaega ei saa otse kohaldada kõigile muudatustele, ei saaks pikemat tähtaega pidada „mõistlikuks tähtajaks”.
Oma menetlusse astumisega toetab Tšehhi Vabariik Läti Vabariigi esitatud argumente, mille kohaselt Üldkohtu tõlgendus vaidlustatud kohtuotsuses on põhjendatud.
Tšehhi Vabariik väidab, et direktiivi 2003/87 artiklitest 9–11 tuleneb, et kauplemisperioodile eelneb ajaliselt mitu ettevalmistavat etappi, mille jaoks on direktiivis ette nähtud täpne ajakava. Tšehhi Vabariigi hinnangul selgub samas direktiivis sisalduva ajakava analüüsist, et liidu seadusandja on liikmesriigi esitatud jaotuskava „heakskiitmiseks” määranud kindlaks kuue kuuga piiratud ajavahemiku.
Kuna komisjonil on algselt esitatud jaotuskava võimalikuks tagasilükkamiseks selle kuue kuu raames kolmekuuline tähtaeg, on kõnesoleva liikmesriigi arvates selge, et nende muudatuste heakskiitmiseks, mille liikmesriik on esitanud pärast esialgse jaotuskava komisjonipoolset tagasilükkamist, jääb sellest ajavahemikust üle vaid kolm kuud.
Eelnevast tulenevalt, ja kuivõrd komisjon viitab oma apellatsioonkaebuses „mõistlikule tähtajale”, ei ole Tšehhi Vabariigi arvates kahtlust selles, et arvestades eespool viidatud piiratud ajakava, ei või see tähtaeg olla pikem kui kolm kuud ja peaks olema isegi lühem, kuna ka liikmesriigil on pärast tagasilükkava otsuse saamist vaja teatavat aega vajalike muudatuste ettevalmistamiseks, kusjuures ta on iseenesestmõistetavalt seotud lojaalse koostöö põhimõttega.
Euroopa Kohtu hinnang
Käesolevas apellatsioonkaebuses tõstatatud küsimus puudutab direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgendamist. Lõige sisaldab kolme reeglit. Direktiivi artikli 9 lõike 3 esimese lause kohaselt võib komisjon kolme kuu jooksul pärast seda, kui liikmesriik on jaotuskava esitanud, kava või selle mõne aspekti tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta III lisas loetletud kriteeriumidele või artiklile 10. Vastavalt selle sätte teisele lausele teeb liikmesriik sama direktiivi artikli 11 lõikele 1 või 2 vastava otsuse üksnes juhul, kui komisjon kavandatavad muudatused heaks kiidab.
Esiteks tuleb rõhutada, et direktiivi 2003/87 artiklis 9 ette nähtud menetluse lõppedes eeldatakse liikmesriigi poolt komisjonile esitatud jaotuskava õiguspärasust, kuna pärast nimetatud artikli lõikes 3 ette nähtud tähtaja möödumist käsitatakse jaotuskava komisjoni märkuste puudumise korral lõplikuna, nii et puudutatud liikmesriik võib selle vastu võtta.
Teiseks tuleb meenutada, nagu on õigusega rõhutanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46, et komisjonile direktiivi artikli 9 lõikest 3 tulenev pädevus jaotuskavasid kontrollida ja tagasi lükata on väga piiratud, omades nii sisulisi kui ka ajalisi piire. Esiteks piirdub komisjoni kontroll jaotuskava hindamisel sellega, kas kava vastab direktiivi 2003/87 III lisa kriteeriumidele ja artiklile 10, ning teiseks tuleb see kontroll läbi viia kolmekuulise tähtaja jooksul alates jaotuskava esitamisest liikmesriigi poolt.
Seevastu peab tõdema, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 3 ei ole jaotuskava võimalike muudatustega seoses ette nähtud ühtegi piirangut peale selle, et need tuleb heaks kiita. Nii võivad jaotuskava muudatused lähtuda komisjoni nõudmisest, aga samas võivad need olla tehtud ka liikmesriigi enda algatusel.
Selles kontekstis vaidlustab komisjon direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 tõlgenduse – niisugusena, nagu see tuleneb vaidlustatud kohtuotsusest – ja konkreetsemalt teesi, mille kohaselt juhul, kui komisjon ei ole kolmekuulise tähtaja jooksul esitanud vastuväiteid jaotuskavale, mida tema nõudmisel muudeti pärast seda, kui ta oli kava esimese versiooni tagasi lükanud, käsitatakse muudetud jaotuskava lõplikuna ning selle esitanud liikmesriik võib kava vastu võtta.
Eelkõige väidab komisjon, et artikli 9 lõike 3 teine lause ei kuulu kohaldamisele mitte ainult selle jaotuskava suhtes, mida pärast komisjoni heakskiidu saamist muudetakse üksnes liikmesriigi algatusel, vaid ka pärast esialgse versiooni tagasilükkamist muudetud jaotuskava mis tahes hilisema esitamise suhtes, nii et kava vastuvõtmiseks on vaja, et komisjon teeks eelnevalt kooskõla puudutava otsuse.
Sellise tõlgendusega ei saa nõustuda.
Alustuseks on komisjon esitatud jaotuskava tagasi lükkamisel nimelt seotud kolmekuulise tähtajaga. Vajadus tähtaja järele tuleneb direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikes 1 ja artikli 11 lõikes 2 kindlaks määratud ajakavast. Selle ajakava kohaselt esitatakse jaotuskavad komisjonile vähemalt 18 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust ja kavasid rakendatakse vähemalt 12 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust saastekvootide eraldamisega. Kui muudetud jaotuskava esitatakse pärast seda, kui komisjon on algselt esitatud versiooni tagasi lükanud, on kolmekuulise tähtaja järgmine veelgi põhjendatum, kuna kava rakendamiseni jääv aeg on veel palju lühem kui jaotuskava esimesel esitamisel.
Sellega seoses ei saa komisjon väita, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 niisuguse tõlgenduse mõjul, mis tuleneb vaidlustatud kohtuotsusest, võib liikmesriigil teatavatel asjaoludel olla võimalik jaotuskava kontrollimise menetlust tahtlikult venitada, kuna liikmesriikide huvides on igal juhul see, et jaotuskavad võetakse vastu käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis viidatud sätetes ette nähtud tähtaegade jooksul.
Lisaks tuleneb direktiivi 2003/87 artikli 9 lõikest 3 ja direktiivi ettevalmistavatest materjalidest, et komisjonile ei ole antud mitte asendamis- või ühtlustamispädevust, mis hõlmaks pädevust kehtestada eraldatavate kasvuhoonegaaside saastekvootide maksimumkogus, vaid ainult pädevus kontrollida riiklike jaotuskavade kooskõla direktiivi 2003/87 III lisas loetletud kriteeriumidega (29. märtsi 2012. aasta otsused kohtuasjas C-504/09 P: komisjon
vs
. Poola, punkt 80, ja kohtuasjas C-505/09 P: komisjon
vs
. Eesti, punkt 82). Seega on komisjonil ainult pädevus kontrollida kooskõla ning lükata jaotuskava tagasi, kui see ei ole kooskõlas nimetatud kriteeriumide ja sätetega.
Kui liidu seadusandja on selles kontekstis leidnud, et kolmekuuline tähtaeg on piisav selleks, et komisjon saaks teostada oma kontrollipädevust ja lükata esitatud jaotuskava tagasi, juhul kui see ei ole nimetatud kriteeriumidega kooskõlas, tuleb seda enam asuda seisukohale, et nimetatud tähtaeg on piisav jaotuskava muudetud versiooni kontrollimiseks, sest komisjon on juba saanud esimest korda kontrollida jaotuskavas olevaid andmeid vastava siseriikliku tööstuse kohta.
Vastupidi komisjoni väidetele ei võta selline tõlgendus artikli 9 lõike 3 teiselt lauselt kasulikku mõju. Antud säte võib nimelt olla kohaldatav, kui komisjon ei ole tagasi lükanud liikmesriigi esitatud jaotuskava, mida viimane saab seega rakendada, ja kui puudutatud liikmesriik saab pärast komisjoni heakskiitu võtta arvesse võimalikke muudatusi.
Kolmandaks tuleb meenutada, et direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 kolmanda lause kohaselt peab komisjon kõiki tagasilükkamise otsuseid põhjendama. Niisugune säte eeldab seega aktiivset tegevust komisjonilt, kes – arvestades direktiivi 2003/87 põhjendusest 5 tuleneva tulemuslikkuse ja tõhususe eesmärkidega – peab tegutsema ajaliselt piiratud raamides sõltumata sellest, mis menetlusetapiga jaotuskava kokkusobivuse kontrollimisel parajasti tegemist on.
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et komisjoni võimalus lükata jaotuskava muudetud versioon tagasi pärast seda, kui ta oli teinud esimese otsuse esialgselt esitatud jaotuskava tagasilükkamise kohta, peab olema piiratud direktiivi 2003/87 artikli 9 lõike 3 esimeses lauses ette nähtud kolmekuulise tähtajaga.
Seega tuleb komisjon ainus väide tagasi lükata. Järelikult tuleb komisjoni apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Läti Vabariik ei ole komisjonilt nõudnud kohtukulude hüvitamist, tuleb komisjoni ja Läti Vabariigi kohtukulud jätta nende endi kanda.
Vastavalt kodukorra artikli 140 lõikele 1 kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud. Järelikult tuleb käesolevasse menetlusse astunud Tšehhi Vabariigi kohtukulud jätta tema enese kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Euroopa Komisjoni, Läti Vabariigi ja Tšehhi Vabariigi kulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: läti.