CELEX: 62011CJ0267
Apelācija
Piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole
Siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma
Kvotu piešķiršana Latvijas Republikai
Laikposms no 2008. līdz 2012. gadam

Ar apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 22. marta spriedumu lietā
T-369/07 Latvija/Komisija (Krājums, II-1039. lpp.
; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Komisijas 2007. gada 13. jūlija Lēmumu C(2007) 3409 par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu valsts sadales plānā, ko saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvu 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (
OV L 275, 32. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 27. oktobra Direktīvu 2004/101/EK (
OV L 338, 18. lpp.
; turpmāk tekstā – “Direktīva 2003/87”), Latvijas Republika paziņojusi attiecībā uz laikposmu no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Ar Direktīvu 2003/87 tiek transponētas ar cīņu pret globālo sasilšanu saistītās starptautiskās konvencijas, proti, Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējā konvencija par klimata pārmaiņām, kas pieņemta Ņujorkā 1992. gada 9. maijā un kas Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 1993. gada 15. decembra Lēmumu 94/69/EK (
OV 1994, L 33, 11. lpp.
), un Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām Kioto protokols, kas pieņemts 1997. gada 11. decembrī un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 2002. gada 25. aprīļa Lēmumu 2002/358/EK (
OV L 130, 1. lpp.
).
Direktīvas 2003/87 9. pants ir izteikts šādi:
“1.   Par katru periodu, kas minēts 11. panta 1. un 2. punktā, katra dalībvalsts izstrādā valsts plānu, ar kuru nosaka kopējo kvotu daudzumu, ko valsts nodomājusi piešķirt uz šo periodu, un ierosināto to sadales kārtību. Plāna pamatā ir jābūt objektīviem un pārredzamiem kritērijiem, arī tiem, kas minēti III pielikumā, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes. Komisijai neatkarīgi no Līguma, vēlākais, līdz 2003. gada 31. decembrim jāizstrādā III pielikumā minēto kritēriju īstenošanas pamatnostādnes.
Plāns par periodu, kas minēts 11. panta 1. punktā, ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un citām dalībvalstīm, vēlākais, līdz 2004. gada 31. martam. Turpmākajiem periodiem plāns ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un dalībvalstīm vismaz 18 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma.
[..]
3.   Triju mēnešu laikā pēc emisijas kvotu valsts sadales plāna paziņošanas, ko dalībvalsts izdara saskaņā ar 1. punktu, Komisija var noraidīt plānu vai kādu tā daļu sakarā ar tā neatbilstību III pielikumā vai 10. pantā minētajiem kritērijiem. Dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi. Atteikuma gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.”
Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. panta 2. punktu:
“Uz piecu gadu periodu, kas sākas 2008. gada 1. janvārī, un uz katru nākamo piecu gadu periodu katra dalībvalsts nolemj kopējo kvotu daudzumu, ko tā piešķirs uz šo periodu, un sāk kvotu piešķiršanas procesu katras iekārtas operatoram. Šis lēmums ir jāpieņem vismaz 12 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma, pamatojoties uz emisijas kvotu valsts sadales plānu, kas izstrādāts atbilstīgi 9. pantam, un saskaņā ar 10. pantu, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.”
Tiesvedības priekšvēsture
Ar 2006. gada 16. augusta vēstuli Latvijas Republika, piemērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punktu, paziņoja Komisijai par savu valsts sadales plānu laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā – “VSP”). Saskaņā ar VSP Latvijas Republika savām valsts rūpniecības nozarēm, uz kurām attiecas Direktīvas 2003/87 I pielikums, paredzēja gadā vidēji piešķirt kopumā 7,763 883 miljonus tonnu oglekļa dioksīda (MteCO
) ekvivalenta gadā.
2006. gada 29. novembrī Komisija pieņēma pirmo lēmumu par noraidīšanu.
Ar 2006. gada 29. decembra vēstuli Latvijas Republika paziņoja Komisijai pārskatīto VSP, kurā bija paredzēts gadā sadalīt vidēji kopumā 6,253 146 MteCO
.
2007. gada 30. marta vēstulē angļu valodā Komisija konstatēja, ka pārskatītajā VSP ietvertā informācija ir nepilnīga, un lūdza Latvijas Republiku atbildēt uz atsevišķiem jautājumiem, kā arī iesniegt tai papildu informāciju.
Ar 2007. gada 25. aprīļa vēstuli Latvijas Republika atbildēja uz šo informācijas lūgumu.
2007. gada 13. jūlijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 26. septembrī, Latvijas Republika cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Savas prasības pamatojumam Latvijas Republika norādīja četrus pamatus par, pirmkārt, Līgumā paredzēto pilnvaru enerģētikas politikas jomā pārkāpumu, otrkārt, nediskriminācijas principa pārkāpumu, treškārt, no Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām Kioto protokola izrietošo saistību neievērošanu un, ceturtkārt, Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa nolēma atcelt apstrīdēto lēmumu minētās direktīvas 9. panta 3. punkta pārkāpuma dēļ, uzskatot, ka nav vajadzības lemt par pārējo Latvijas Republikas norādīto pamatu pieņemamību un pamatotību.
Vispārējā tiesa uzskatīja par piemērotu vispirms izvērtēt ceturtā pamata par Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu pamatotību.
Šādā kontekstā Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 45.–49. punktā izvērtēja minētās direktīvas 9. panta 3. punktā paredzētās Komisijas kontroles pilnvaras. Pamatojoties uz savu judikatūru, tā norādīja, ka šīs kontroles pilnvaras ir jāveic trīs mēnešu laikā, sākot no brīža, kad dalībvalsts ir paziņojusi minēto VSP (Vispārējās tiesas 2007. gada 30. aprīļa rīkojums lietā
T-387/04
EnBW Energie Baden-Württemberg
/Komisija, Krājums, II-1195. lpp.
, 104. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 7. novembra spriedums lietā
T-374/04 Vācija/Komisija, Krājums, II-4431. lpp.
, 116. punkts).
Tā norādīja, ka, ja nav Komisijas lēmuma par noraidīšanu, paziņotais VSP kļūst galīgs un tam piemēro likumības prezumpciju, kas ļauj dalībvalstij to īstenot. Tā piebilda, ka no judikatūras neizriet, ka Komisijai, akceptējot VSP veiktos grozījumus, būtu jāpieņem oficiāls lēmums. Gluži pretēji, pirmkārt, šāda interpretācija būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru Komisijai nav vispārēju pilnvaru piešķirt atļauju īstenot VSP, un, otrkārt, tā neatbilstu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta trešā teikuma struktūrai, kurā paredzēts nevis lēmums par atļaujas piešķiršanu, bet lēmums par noraidīšanu.
Vispārējā tiesa turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 50.–57. punktā izvērtēja paziņošanas jēdzienu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē. Vispirms Vispārējā tiesa konstatēja, ka apstrīdētais lēmums netika pieņemts trīs mēnešu laikā, skaitot no pārskatītā VSP paziņošanas brīža, proti, 2006. gada 29. decembra, bet tikai 2007. gada 13. jūlijā. Tādēļ Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ir jāizvērtē, vai VSP paziņošanas jēdziens šīs direktīvas 9. panta 3. punkta izpratnē attiecas gan uz sākotnējo VSP paziņošanu, gan uz pārskatītā VSP paziņošanu, tostarp pēc Komisijas lēmuma par noraidīšanu.
Pārsūdzētā sprieduma 54. un 55. punktā Vispārējā tiesa norādīja:
“54
[..] no teleoloģiskā viedokļa saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu uzsāktās procedūras mērķis papildus Komisijas iepriekšējās kontroles iespējai ir nodrošināt dalībvalstīm tiesisko drošību un it īpaši dot tām iespēju īsā laika sprīdī gūt skaidrību par veidu, kādā tās var sadalīt emisijas kvotas un pārvaldīt kvotu tirdzniecības sistēmu Kopienā, pamatojoties uz savu VSP attiecīgajā kvotu sadales periodā. Ņemot vērā šā perioda ierobežoto ilgumu, kas ir trīs vai pieci gadi (Direktīvas 2003/87 11. pants), gan Komisijai, gan dalībvalstīm ir leģitīma interese par to, lai jebkuras domstarpības par VSP saturu ātri tiktu atrisinātas un lai VSP visā tā spēkā esamības periodā nebūtu pakļauts riskam, ka Komisija to varētu apstrīdēt ([iepriekš minētais] rīkojums lietā
EnBW Energie Baden‑Württemberg
/Komisija, 117. punkts).
Šie apsvērumi attiecas uz visiem VSP, neatkarīgi no tā, vai runa ir par sākotnēji paziņoto versiju vai vēlāk pārskatīto un paziņoto versiju. Turklāt prasība Komisijai pēc pārskatītā VSP paziņošanas veikt ātru un efektīvu kontroli ir vēl jo svarīgāka, ja pirms šīs kontroles jau notika sākotnējās VSP izvērtēšanas pirmais posms, kura rezultātā attiecīgā gadījumā ir ticis pieņemts lēmums par noraidīšanu un vēlāk veikti minētā VSP grozījumi. Kaut arī Komisija apgalvo, ka tai ir tiesības izvērtēt piedāvātos VSP grozījumus vai pārskatīto VSP, neievērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu, šāda tēze var radīt šķēršļus mērķim īstenot ātru un efektīvu kontroli, kā arī tiesiskajai drošībai, uz kuru ir tiesības paziņojuma iesniedzējai dalībvalstij, lai tā varētu piešķirt emisiju kvotas tās teritorijā esošām iekārtām pirms tirdzniecības perioda sākšanās atbilstoši minētās direktīvas 11. pantam.”
Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā secināja, ka “paziņošanas jēdziens Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē [attiecās] gan uz sākotnējo, gan uz vēlāku dažādu VSP versiju paziņošanu, līdz ar to pēc katras šādas paziņošanas trīs mēnešu termiņu [sāka] skaitīt no jauna”.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā secināja, ka šajā gadījumā, paziņojot pārskatīto VSP 2006. gada 29. decembrī, tika uzsākts jauns trīs mēnešu termiņš Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē, un pārsūdzētā sprieduma 59. punktā noteica, ka:
“Ņemot vērā trīs mēnešu termiņa beigšanos atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam 2007. gada 29. martā, Latvijas Republikai nosūtītais Komisijas informācijas pieprasījums 2007. gada 30. martā bija novēlots. Tādējādi nav nepieciešams novērtēt, pirmkārt, vai šāda veida pieprasījums, pat ja uzskatītu, ka tas tika izteikts šajā termiņā, varētu termiņu pārtraukt vai apturēt un, otrkārt, vai šādas pārtraukšanas vai apturēšanas sekas varēja rasties, lai gan šī vēstule bija sagatavota angļu valodā, nevis latviešu valodā.”
Pārsūdzētā sprieduma 61. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka, “ņemot vērā izvērtēšanas procedūras īpatnības atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam, gadījumā, ja Komisija trīs mēnešu termiņā nav pieņēmusi lēmumu, šīs procedūras beigās VSP [kļuva] galīgs un uz to [attiecināja] likumības prezumpciju”, un, visbeidzot, šī sprieduma 62. punktā secināja, ka “apstrīdētais lēmums ir jāatceļ Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pārkāpuma dēļ, neesot vajadzībai lemt par citu Latvijas Republikas norādīto pamatu pieņemamību un pamatotību”.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest Latvijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Latvijas Republika lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 29. septembra rīkojumu Čehijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Latvijas Republikas prasījumu atbalstam.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza vienu pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā, ko ir pieļāvusi Vispārējā tiesa saistībā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretāciju.
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas argumentācijas pamatā ir iepriekš minētajā rīkojumā lietā
EnBW Energie Baden‑Württemberg
/Komisija nepareizi sniegta Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretācija. Komisija uzskata, ka šajā rīkojumā Vispārējā tiesa savā analīzē ir sajaukusi Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo un otro teikumu, tādējādi otrajam teikumam būtībā vairs nav nozīmes.
Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka minētajā otrajā teikumā paredzēto grozījumu iesniegšana ir tikai paziņotā VSP sākotnējās pārbaudes procedūras daļa, kuras rezultātā nav obligāti jāpieņem oficiāls lēmums, tostarp tad, ja dalībvalsts šīs procedūras laikā ir veikusi visus pieprasītos grozījumus. Tādējādi Vispārējā tiesa arī uzskatīja, ka gadījumā, ja dalībvalsts atsakās no sava VSP grozīšanas, Komisijai ir iespēja pieņemt lēmumu par noraidīšanu pirms trīs mēnešu termiņa beigām.
Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas pieeja, ar kuru paziņotie grozījumi tiek izvērtēti tā, it kā runa būtu par jauna VSP paziņošanu, un attiecīgi no jauna piemērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzēto trīs mēnešu termiņu, ir kļūdaina. Tā uzskata, ka šī pieeja ir pretrunā šīs direktīvas 9. panta 3. punkta ievadfrāzei, kurā ir paredzēts, ka termiņš sākas dienā, kad tiek paziņots šī panta 1. punktā minētais VSP, proti, dienā, kad dalībvalsts veic pirmo paziņošanu, un šī frāze nav saistīta ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzētajiem grozījumiem.
Turklāt Komisija precizē, ka pretēji Vispārējās tiesas uzskatam tās sniegtā Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretācija neatbilst minētā 3. punkta teleoloģiskai interpretācijai. Tieši pretēji, likvidējot šīs direktīvas 9. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto kārtību un prasot uzsākt jaunu procedūru atbilstoši šīs tiesību normas pirmajā teikumā paredzētajam gadījumos, kad Komisija noraida VSP vai kādu tā daļu, Vispārējā tiesa mazina tiesiskās paļāvības aizsardzību un var radīt šķērsli VSP īstenošanai.
Visbeidzot Komisija uzskata, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. panta un it īpaši šī 3. punkta otrā teikuma formulējums ir jāinterpretē tādējādi, ka šis procedūras posms attiecas nevis uz visu plānu pašu par sevi, bet tikai uz VSP grozījumiem. Tā uzskata, ka, ja būtu jāievēro Vispārējās tiesas pieeja, tad no jauna būtu jāizvērtē viss VSP, kas radītu risku, ka rezultāts varētu būt pavisam citāds. Turklāt, ja šādi atkārtoti izvērtējumi katru reizi beigtos ar Komisijas atteikumu, tad šis process atkārtoti varētu tikt uzsākts bezgalīgi ilgi.
Komisija secina, ka, ja likumdevējs ir uzticējis Komisijai pienākumu akceptēt VSP grozījumus (un ne tikai vienkārši tos nenoraidīt), tad tas ir tādēļ, ka Direktīva 2003/87 mēģina radīt drošu un paredzamu ietvaru, kurā operatori var ieplānot savus emisiju samazinājumus maksimālas noteiktības apstākļos. Šis VSP rada juridiskas tiesības un tiesisko paļāvību un tādējādi jebkādiem šāda plāna grozījumiem būtu jābalstās uz pozitīvu un pārskatāmu Eiropas Savienības tiesību aktu, nevis uz atturēšanos no darbības veikšanas.
Latvijas Republika vispirms uzsver, ka atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta mērķim VSP koordinācijas procedūrai esot jābūt tādai, kura nodrošina efektīvu un ātru šī plāna pieņemšanu, kas ir nepieciešams šīs direktīvas 1. pantā noteiktā mērķa sasniegšanai, proti, “veicināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā”.
Latvijas Republika apstrīd Komisijas ierosināto interpretāciju un uzskata, ka šāda interpretācija ir pretrunā Direktīvas 2003/87 mērķiem. Latvijas Republika uzskata, ka Komisijas ierosinātā interpretācija nozīmē, ka VSP grozījumu pieņemšana ir atkarīga tikai no Komisijas rīcības brīvības, kurai turklāt nevajadzētu būt ierobežotai laikā. Ja atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam joprojām būtu nepieciešams oficiāls lēmums VSP grozījumu pieņemšanai, kopējā VSP pieņemšanas procedūra tiktu papildus apgrūtināta un formalizēta. Turklāt šādā gadījumā dalībvalstis nevarētu paļauties uz to, ka Komisija savus iebildumus izteiks noteiktā laika posmā. Līdz ar to netiktu nodrošināta tiesiskā noteiktība un paredzamība.
Latvijas Republika uzskata, ka, piekrītot Komisijas interpretācijai un skatot minētā 9. panta 3. punkta otro teikumu atrauti [no pārējiem noteikumiem], tiktu radīta situācija, ka grozījumu apstiprināšanas procesā Komisijai tiktu dotas plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tās pilnvarām sākotnēji iesniegtā VSP apstiprināšanas vai noraidīšanas procesā. Komisijas piedāvātā interpretācija radītu situāciju, ka VSP grozījumu apstiprināšanai atšķirībā no sākotnējās VSP apstiprināšanas netiktu piemērots laika kritērijs, lai gan vienlaicīgi šim procesam tiktu piemērots materiālais kritērijs. Šādu interpretāciju nevarot uzskatīt par atbilstošu ne Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta, ne emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas mērķiem kopumā.
Šī dalībvalsts uzskata, ka Savienības likumdevējs Komisijai ir piešķīris ļoti būtisku rīcības brīvību, piešķirot tai pilnvaras ne tikai iebilst pret sākotnēji iesniegto VSP, bet arī izvērtēt, vai tās iebildumi ir ņemti vērā. Turklāt, ja Komisija uzskata, ka iesniegtie grozījumi nav pieņemami, šis likumdevējs tai ir piešķīris tiesības pieņemt negatīvu lēmumu. Šī dalībvalsts uzskata, ka ir saprātīgi uzskatīt, ka, tāpat kā sākotnējā VSP izvērtēšanas procedūrā, šīs tiesības ir ierobežotas gan laikā, gan materiālā ziņā.
Šajā saistībā Latvijas Republika atgādina, ka samērīguma princips, kas ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem, tostarp pieprasa, lai Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti nepārkāptu robežas tam, kas ir piemērots un nepieciešams attiecīgo tiesību aktu leģitīmo mērķu sasniegšanai. Šajā gadījumā Latvijas Republika uzskata, ka, lai gan nav apstrīdamas Komisijas tiesības izvērtēt grozījumus, tās nevar uzskatīt par absolūtām un neierobežotām. Komisijas apelācijas sūdzības 6. līdz 9. punktā piedāvātā Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretācija izraisītu šādu dalībvalstij nesamērīgi apgrūtinošu un tiesisko paļāvību un noteiktību pārkāpjošu rezultātu.
Latvijas Republika uzskata, ka minētā 9. panta 3. punkta otrā teikuma sistēmiskai interpretācijai, ņemot vērā šīs pašas tiesību normas pirmo teikumu, kas Komisijai sniedz iespēju izteikt pozitīvu akceptu arī netieši, proti, nepieņemot oficiālu lēmumu, jārada rezultāts, ka grozījumu apstiprināšanai ir piemērojama tikpat plaša akceptēšanas kārtība, kāda ir piemērojama sākotnēji iesniegtajam VSP. Šis rezultāts netieši izrietot arī no šīs direktīvas 9. panta 3. punkta trešā teikuma, kurā ietvertā pamatojuma prasība attiecas nevis uz gadījumu, kad Komisija ir sniegusi apstiprinājumu, bet gan uz gadījumu, kad tā minētos grozījumus ir noraidījusi. Komisijai arī esot iespēja netiešā veidā darīt zināmu savu nolūku trīs mēnešu termiņa laikā.
Latvijas Republika uzskata, ka no sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētais trīs mēnešu laikposms ir piemērojams ne tikai paziņotajam VSP, bet arī šajā plānā veiktajiem grozījumiem.
Šī dalībvalsts norāda, ka ir nepieciešama efektīva un ātra PVN paziņošanas procedūra, ņemot vērā, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. pantu turpmāki pasākumi var tikt veikti tikai pēc tam, kad ir apstiprināts VSP vai tā grozījumi. Tādējādi pretējā gadījumā, ja Komisijai, kā tā norāda, būtu dots neierobežots termiņš grozījumu izvērtēšanai, nebūtu iespējams panākt šo efektīvo, ātro un “ekonomisko attīstību netraucējošo” rezultātu. Termiņa (un spēkā stāšanās) neprognozējamība neradītu tiesisko noteiktību un tiesiskās paļāvības aizsardzību ne operatoriem, ne dalībvalstīm, ne arī kādam citam [Eiropas] Savienības iekšējā tirgus dalībniekam.
Latvijas Republika piebilst, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā noteiktais termiņš sākotnējā plāna izvērtēšanai ir jāuzskata par imperatīvu. Lai gan šī direktīva tieši neattiecina trīs mēnešu termiņu uz grozījumu izskatīšanu, šim termiņam zustu jēga, ja Komisijai sākotnēji tiktu noteikts konkrēts termiņš, bet šis ierobežojums vairs neattiektos uz grozījumu izskatīšanu. Attiecīgi saskaņošanas process zaudētu pārskatāmību, paredzamību un efektivitāti. Tādējādi, pat ja trīs mēnešu termiņš visos gadījumos nevarētu tikt tieši attiecināts uz grozījumiem, ilgāks termiņš nevarētu tikt uzskatīts par “saprātīgu termiņu”.
Iestājoties lietā, Čehijas Republika pievienojas Latvijas Republikas norādītajiem argumentiem, kuros norādīts uz Vispārējās tiesas sniegtās interpretācijas pārsūdzētajā spriedumā pamatotību.
Šī dalībvalsts norāda, ka no Direktīvas 2003/87 9.–11. panta noteikumiem izriet, ka pirms [kvotu] tirdzniecības laika posma ir vairāki sagatavojošie posmi, kuriem šajā direktīvā ir noteikti precīzi datumi. Čehijas Republika uzskata, ka no minētajā direktīvā ietverto datumu analīzes izriet, ka dalībvalsts paziņotā VSP “akceptēšanai” Savienības likumdevējs ir noteicis saistošu sešu mēnešu laika posmu.
Ciktāl šo sešu mēnešu ietvaros Komisijai ir trīs mēnešu termiņš, lai, iespējams, noraidītu sākotnēji paziņoto VSP, kā norāda šī dalībvalsts, ir acīmredzams, ka, lai apstiprinātu dalībvalsts piedāvātos grozījumus pēc šāda Komisijas noraidījuma saņemšanas, tai šī laika posma ietvaros atliek vēl tikai trīs mēneši.
Tas ir iemesls, kādēļ, kā uzskata Čehijas Republika, ciktāl Komisija savā apelācijas sūdzībā norāda uz “saprātīgu termiņu”, nav nekādu šaubu par to, ka šis termiņš, ņemot vērā iepriekš minētos saistošos datumus, nevar būt ilgāks par trīs mēnešiem un ka tam pat ir jābūt īsākam, ņemot vērā, ka arī dalībvalstij pēc tam, kad tā ir saņēmusi lēmumu par noraidīšanu, ir nepieciešams kāds laiks grozījumu sagatavošanai, protams, ņemot vērā, ka tai ir saistošs lojālās sadarbības princips.
Tiesas vērtējums
Šajā apelācijas sūdzībā uzdotais jautājums ir saistīts ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretāciju. Šajā punktā ir ietverti trīs noteikumi. Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo teikumu triju mēnešu laikā pēc VSP paziņošanas, ko veic dalībvalsts, Komisija var noraidīt šo plānu vai kādu tā daļu sakarā ar neatbilstību šīs direktīvas III pielikumā minētajiem kritērijiem vai 10. panta noteikumiem. Saskaņā ar šīs tiesību normas otro teikumu dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar minētās direktīvas 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi.
Pirmkārt, ir jāuzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta procedūru VSP, kuru dalībvalsts ir paziņojusi Komisijai, ir piemērojama likumības prezumpcija, ciktāl, beidzoties šī panta 3. punktā paredzētajam trīs mēnešu termiņam, Komisijas apsvērumu neesamības gadījumā tas tiek uzskatīts par galīgu, un tādējādi attiecīgā dalībvalsts to var pieņemt.
Otrkārt, jāatgādina, kā to pamatoti ir norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. punktā, ka Komisijas kontroles un VSP noraidīšanas pilnvaras, kas izriet no Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta, ir stipri ierobežotas, jo tām ir ierobežojumi gan pēc būtības, gan laikā. Pirmkārt, tās ierobežo izvērtēšana, ko veic Komisija saistībā ar VSP atbilstību Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem, kā arī šīs direktīvas 10. panta noteikumiem, un, otrkārt, izvērtēšana ir jāveic trīs mēnešu laikā, sākot no brīža, kad dalībvalsts ir paziņojusi minēto VSP.
Turpretī ir jākonstatē, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā nav paredzēti nekādi ierobežojumi saistībā ar grozījumiem, kādus var iesniegt VSP, izņemot prasību, lai tie tiktu akceptēti. Tādējādi VSP veikto grozījumu pamatā var būt Komisijas prasība, kā arī tie var būt pašas dalībvalsts iniciatīva.
Šādā kontekstā Komisija iebilst pret Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretāciju, kāda tā izriet no pārsūdzētā sprieduma, un, konkrētāk, pret tēzi, saskaņā ar kuru gadījumā, ja Komisija trīs mēnešu laikā neiebilst pret VSP, kas tika grozīts, pēc tās pieprasījuma, pēc tam, kad tā noraidīja tā pirmo redakciju, grozītais VSP tiek uzskatīts par galīgu un dalībvalsts, kura to ir paziņojusi, to var pieņemt.
Konkrētāk, Komisija norāda, ka minētā 9. panta 3. punkta otrais teikums ir piemērojams ne tikai VSP, kurš ir ticis grozīts, pamatojoties tikai uz dalībvalsts iniciatīvu, pēc tam, kad Komisija to ir akceptējusi, bet arī jebkurai vēlāk veiktai tāda VSP paziņošanai, kas ir grozīts pēc tam, kad ir ticis pieņemts lēmums par pirmās redakcijas noraidīšanu, līdz ar to tā pieņemšanai vispirms būtu nepieciešams Komisijas pieņemts pozitīvs lēmums par atbilstību.
Šādu interpretāciju nevar atbalstīt.
Vispirms – Komisijai ir saistošs trīs mēnešu termiņš paziņotā VSP noraidīšanai. Nepieciešamība pēc šāda termiņa izriet no Direktīvā 2003/87 norādītajiem datumiem, kas ir noteikti tās 9. panta 1. punktā un 11. panta 2. punktā. Saskaņā ar šiem datumiem plāni Komisijai ir jāiesniedz vismaz 18 mēnešus pirms attiecīgā laikposma sākuma un tie ir jāīsteno ne vēlāk kā 12 mēnešus pirms šī laikposma sākuma, piešķirot emisijas kvotas. Ja grozītais VSP tiek paziņots Komisijai pēc tam, kad tā ir noraidījusi tā sākotnējo redakciju, šī trīs mēnešu termiņa ievērošana ir vēl jo vairāk pamatota, jo atlikušais laiks līdz plāna īstenošanai ir būtiski īsāks nekā pirmā VSP paziņošanas gadījumā.
Šajā saistībā Komisija nevar uzskatīt, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretācijas, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma, sekas atsevišķos gadījumos varētu būt tādas, kas ļautu dalībvalstij paildzināt VSP izvērtēšanas procedūru, to novilcinot, jo tieši dalībvalstu interesēs ir panākt VSP pieņemšanu šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto tiesību normu paredzētajos termiņos.
Turklāt gan no Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta, gan no šīs direktīvas sagatavojošiem dokumentiem izriet, ka Komisijai piešķirtajās pilnvarās neietilpst aizstāšanas vai vienādošanas pilnvaras, ar ko būtu jāsaprot pilnvaras noteikt maksimālo piešķiramo siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotu daudzumu, bet gan tikai VSP atbilstības Direktīvas 2003/87 III pielikumā norādītajiem kritērijiem kontroles pilnvaras (2012. gada 29. marta spriedumi lietā C‑504/09 P Komisija/Polija, 80. punkts, un lietā C‑505/09 P Komisija/Igaunija, 82. punkts). Tādējādi Komisijai ir tikai tiesības pārbaudīt šo saderību un noraidīt VSP, ja tas neatbilst šiem kritērijiem un šīm tiesību normām.
Šādā kontekstā, ja Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka trīs mēnešu termiņš ir pietiekams, lai Komisija varētu īstenot savas kontroles pilnvaras un lai tā varētu noraidīt paziņoto VSP gadījumā, ja tas neatbilst minētajiem kritērijiem, šis termiņš vēl jo vairāk ir jāuzskata par pietiekamu, pārbaudot šī VSP grozīto redakciju, jo Komisija ar attiecīgo valsts rūpniecības nozari saistītos datus varēja izvērtēt jau pirmajā reizē.
Šāda interpretācija, pretēji Komisijas apgalvojumiem, neatņem lietderīgo iedarbību minētā 9. panta 3. punkta otrajam teikumam. Šādu tiesību normu var piemērot, ja Komisija nav noraidījusi dalībvalsts paziņoto VSP, kuru tā tādējādi var īstenot, un ja attiecīgā dalībvalsts var ņemt vērā iespējamos grozījumus pēc tam, kad Komisija tos ir apstiprinājusi.
Treškārt, jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta trešo teikumu visi Komisijas lēmumi par VSP noraidīšanu ir jāpamato. Tādējādi šāda tiesību norma paredz aktīvu Komisijas rīcību, kurai, ņemot vērā efektivitātes un rentabilitātes mērķus, kas iziet no Direktīvas 2003/87 preambulas 5. apsvēruma, ir jānosaka laika ierobežojums neatkarīgi no VSP atbilstības izvērtēšanas procedūras posma.
Vispārējā tiesa tādējādi nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka Komisijas tiesībām noraidīt VSP grozīto redakciju pēc tam, kad tika pieņemts pirmais lēmums par VSP noraidīšanu tā pirmajā redakcijā, ir jāpiemēro Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzētais trīs mēnešu termiņš.
Tādējādi vienīgais Komisijas pamats ir jānoraida. Līdz ar to arī apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Latvijas Republika nav lūgusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tā un Latvijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Saskaņā ar minētā reglamenta 140. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Attiecīgi Čehijas Republika, kas ir iestājusies šajā tiesvedībā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Eiropas Komisija, Latvijas Republika un Čehijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – latviešu.