CELEX: 62010CJ0126
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen
Direktiivi 90/434/ETY
Eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin, varojensiirtoihin ja osakkeiden vaihtoihin sovellettava yhteinen verojärjestelmä
11 artiklan 1 kohdan a alakohta
Hyväksyttävä taloudellinen syy
Liiketoimeen osallistuvien yhtiöiden toimintojen uudelleenjärjestely tai järkeistäminen
Käsitteet

Ennakkoratkaisupyyntö koskee eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin, varojensiirtoihin
ja osakkeidenvaihtoihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23.7.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/434/ETY (EYVL
L 225, s. 1) 11 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Foggia – Sociedade Gestora de Participações Sociais SA (jäljempänä
Foggia – SGPS) ja Secretário de Estado dos Assuntos Fiscais (veroasioiden valtiosihteeri, jäljempänä Secretário de Estado)
ja joka koskee sitä, että Secretário de Estado on kieltäytynyt antamasta lupaa verotuksessa huomioitavien tappioiden siirrolle
samaan konserniin kuuluvien yritysten sulautumisen jälkeen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin lainsäädäntö
Direktiivin 90/434 johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan, että ”jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus
olla myöntämättä tämän direktiivin soveltamisesta johtuvaa etua, jos sulautumisen, diffuusion, varojensiirron tai osakkeidenvaihdon
päämääränä on veropetos tai veron kiertäminen – –”.
Direktiivin 90/434 6 artikla kuuluu direktiivin II osastoon, joka koskee sulautumisiin, diffuusioihin ja osakkeidenvaihtoihin
sovellettavia sääntöjä, ja siinä säädetään seuraavaa:
”Sikäli kuin jäsenvaltioiden soveltamat säännökset siirtävän yhtiön jäsenvaltion yhtiöiden välisten 1 artiklassa tarkoitettujen
liiketoimien osalta mahdollistavat siirtävän yhtiön verotuksessa poistamattomien tappioiden siirtämisen vastaanottavalle yhtiölle,
jäsenvaltioiden on ulotettava näiden säännösten soveltaminen siirtävän yhtiön verotuksessa poistamattomien tappioiden siirtämiseen
niiden alueella sijaitsevalle vastaanottavan yhtiön kiinteälle toimipaikalle.”
Direktiivin 90/434 11 artikla on direktiivin V osastossa, jonka otsikko on ”Loppusäännökset”, ja mainitun 11 artiklan 1 kohdassa
säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltio voi olla kokonaan tai osittain soveltamatta II, III ja IV osastojen säännöksiä tai peruuttaa niistä saatavan
hyödyn, jos sulautumisen, diffuusion, varojensiirron tai osakkeidenvaihdon
a)      ainoana tai yhtenä pääasiallisena tarkoituksena on veropetos tai veronkiertäminen; se seikka, että 1 artiklassa tarkoitettu
liiketoimi ei ole suoritettu sellaisesta hyväksyttävästä taloudellisesta syystä kuin liiketoimeen osallistuvien yhtiöiden
toimintojen uudelleenjärjestely tai järkeistäminen, saattaa johtaa olettamaan, että liiketoimen pääasiallisena tarkoituksena
on veropetos tai veronkiertäminen;
– –”

Kansallinen lainsäädäntö
Pääasiaan sovellettavaan yhteisöverolain (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Colectivas) versioon sisältyy 67
§, joka koskee verotuksessa huomioitavien tappioiden siirrettävyyttä ja jonka 6, 7 ja 10 momentti kuuluvat seuraavasti:
”6.      Sovellettaessa yhteisöverolain 68 ja 70 §:ää siltä osin kuin on kyse Euroopan unionin jäsenvaltioiden yhtiöiden sulautumisista
ja diffuusioista sanan ’yhtiö’ merkitys on sama kuin direktiivissä 90/434. – –
7.      Tässä jaksossa luotua erityisjärjestelmää sovelletaan liiketoimiin, jotka koskevat 1–3 momentissa määriteltyjä yhtiöiden sulautumisia,
diffuusioita ja varojensiirtoja, joihin osallistuvat
a)      yhtiöt, joiden kotipaikka tai johdon tosiasiallinen sijaintipaikka on Portugalissa ja jotka ovat yhteisöverovelvollisia ja
joita ei ole vapautettu siitä ja joiden veronalaista tuloa ei määritetä yksinkertaistetulla järjestelmällä
b)      yksi tai useampi Euroopan unionin muun jäsenvaltion yhtiö silloin, kun kaikki yhtiöt täyttävät direktiivin 90/434 3 artiklassa
vahvistetut edellytykset
– –
10.      Luotua erityisjärjestelmää jätetään kokonaisuudessaan tai osittain soveltamatta silloin, kun ilmenee, että kyseiseen järjestelmään
kuuluvien liiketoimien ainoana pääasiallisena tarkoituksena tai yhtenä niistä on veropetos tai veron kiertäminen, mikä voidaan
katsoa osoitetuksi erityisesti sellaisessa tapauksessa, ettei asianomaisten yhtiöiden tuloista kanneta veroa kokonaisuudessaan
samassa yhtiöverojärjestelmässä, tai kun liiketoimia ei ole suoritettu hyväksyttävästä taloudellisesta syystä, kuten liiketoimiin
osallistuvien yhtiöiden toimintojen uudelleenjärjestely tai järkeistäminen; tässä tapauksessa suoritetaan tarvittaessa vastaava
täydentävä verotus.”
Yhteisöverolain 69 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Sulautuneiden yhtiöiden verotuksessa huomioitavat tappiot voidaan vähentää uuden yhtiön tai vastaanottavan yhtiön veronalaisista
tuloista 47 §:n 1 momentissa tarkoitettuna määräaikana, joka alkaa siitä verovuodesta, johon tappiot liittyvät, sillä edellytyksellä,
että tähän saadaan valtiovarainministerin lupa sellaisen hakemuksen perusteella, jonka asianomaiset ovat toimittaneet verotuksesta
vastaavalle pääosastolle ennen sen kuun loppua, joka seuraa sulautumisen kirjaamista kaupparekisteriin.
2.      Lupa myönnetään ainoastaan, jos osoitetaan, että sulautuminen on suoritettu hyväksyttävästä taloudellisesta syystä, kuten
siihen osallistuvien yhtiöiden toimintojen uudelleenjärjestely tai järkeistäminen, ja että se on sellainen osa yrityksen keskipitkän
ja pitkän aikavälin uudelleenjärjestely- ja kehittämisstrategiaa, jolla on positiivisia vaikutuksia tuotantorakenteeseen;
tätä tarkoitusta varten on toimitettava kaikki tarvittavat tai asianmukaiset tiedot, joiden perusteella syntyy täydellinen
käsitys suunnitellusta liiketoimesta sekä oikeudellisten että taloudellisten näkökohtien suhteen.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Foggia – SGPS:ään, joka on Portugalin oikeuden mukaan perustettu holdingyhtiö, liitettiin 29.9.2003 toteutetussa sulautumisessa
kolme samaan konserniin kuuluvaa holdingyhtiötä.
Foggia – SGPS pyysi Secretário de Estadoon 28.11.2003 toimittamallaan hakemuksella, että sille myönnettäisiin yhteisöverolain
69 §:n 1 momentin nojalla lupa vähentää sulautuvien yhtiöiden verotuksessa huomioitavat tappiot, joita ei vielä ollut vähennetty,
verovuosien 1997–2002 osalta mahdollisista veronalaisista tuloistaan.
Secretário de Estado hyväksyi mainitun hakemuksen kyseisistä kolmesta yhtiöstä kahden tapauksessa, mutta kieltäytyi 6.10.2004
tekemällään päätöksellä siirtämästä Riguadiana – SGPS SA -nimisen yhtiön (jäljempänä Riguadiana) verotuksessa huomioitavia
tappioita sillä perusteella, ettei mainitun yhtiön sulautumiselle Foggia – SGPS:ään ollut hyväksyttävää taloudellista syytä
viimeksi mainitun yhtiön kannalta.
Secretário de Estado korosti tässä yhteydessä sitä, ettei Riguadianalla ollut asianomaisina vuosina enää osakkuussalkkua,
ettei se käytännössä saanut tuloja toiminnastaan ja että se oli sijoittanut ainoastaan arvopapereihin. Lisäksi kyseisen yhtiön
verotuksessa huomioitavien tappioiden – joiden määräksi ilmoitettiin noin kaksi miljoonaa euroa ja jotka kirjattiin vuoden
2002 veroilmoitukseen – alkuperä oli Secretário de Estadon mukaan epäselvä. Vaikka se, että Riguadiana poistetaan konsernin
rakenteista, on toki omiaan johtamaan konsernin hallinto- ja hallinnointikustannusten alenemiseen, tällaisen konsernin rakenteellisiin
kustannuksiin kohdistuvan positiivisen vaikutuksen ei Secretário de Estadon mukaan voida katsoa merkitsevän taloudellista
intressiä Foggia – SGPS:n kannalta.
Foggia – SGPS teki 24.1.2005 Tribunal Central Administrativo Suliin erityisen hallintovalituksen, jossa se vaati edellä mainitun
päätöksen kumoamista ja sellaisen hallintotoimen toteuttamista, jolla kyseisten verotuksessa huomioitavien tappioiden siirto
sallittaisiin. Mainittu tuomioistuin hylkäsi valituksen.
Foggia – SGPS valitti 3.12.2008 asiassa Supremo Tribunal Administrativoon, joka on ylimmän oikeusasteen tuomioistuin.
Supremo Tribunal Administrativo palauttaa ennakkoratkaisupyynnössään mieleen, että ”hyväksyttävän taloudellisen syyn” olemassaolo
on toinen niistä kahdesta kumulatiivisesta edellytyksestä, jotka luetellaan yhteisöverolain 69 §:n 2 momentissa, ja että sen
arvioiminen, täyttyykö tällainen edellytys, kuuluu Secretário de Estadon harkintavaltaan. Kansallinen tuomioistuin on kuitenkin
esittänyt epäilyksiä sen suhteen, onko se tapa, jolla Secretário de Estado on arvioinut hyväksyttävän taloudellisen syyn käsitettä,
yhteensopiva direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohdassa olevan saman käsitteen kanssa.
Supremo Tribunal Administrativo on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Mikä on direktiivin [90/434] 11 artiklan 1 kohdan a alakohdan merkitys ja soveltamisala, ja erityisesti mikä on käsitteen
’hyväksyttävä taloudellinen syy’ ja käsitteen direktiivin [90/434] kattamiin hankkeisiin osallistuvien yhtiöiden ’toiminnan
uudelleenjärjestely tai järkeistäminen’ sisältö?
2)      Onko verohallinnon näkemys, jonka mukaan ei ollut olemassa painavia taloudellisia syitä, jotka olisivat oikeuttaneet vastaanottavan
yhtiön esittämän verotuksessa huomioitavien tappioiden siirtämiskelpoisuutta koskevan hakemuksen, minkä vuoksi se katsoi,
ettei sulautumisen taloudellinen intressi ollut vastaanottavan yhtiön näkökulmasta ilmeinen, kun otetaan huomioon se, ettei
sulautuva yhtiö harjoittanut lainkaan toimintaa holdingyhtiönä eikä sillä ollut rahoitusosuuksia muista yhtiöistä, joten se
siirtäisi ainoastaan suuret tappiot, vaikka verohallinto katsoi, että sulautuminen oli omiaan vaikuttamaan positiivisesti
konsernin kustannusrakenteeseen, tämän yhteisön oikeussäännön mukainen?”

Unionin tuomioistuimen toimivalta ja ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Portugalin hallitus vaatii kirjallisissa huomautuksissaan yhtäältä sen toteamista, ettei unionin tuomioistuimella ole toimivaltaa
lausua kyseisestä ennakkoratkaisupyynnöstä, ja toisaalta se vetoaa siihen, ettei ennakkoratkaisupyyntöä voida ottaa tutkittavaksi,
koska kansallisen tuomioistuimen kysymykset eivät ole relevantteja.
Portugalin hallitus väittää ensinnäkin, että pääasia koskee täysin valtion sisäistä tilannetta. On mahdollista epäillä sitä,
kuuluuko kyseinen oikeusriita direktiivin 90/434 soveltamisalaan, ja näin ollen sitä, onko unionin tuomioistuimella toimivaltaa,
koska unionin oikeudella ei säännellä suoraan eikä välillisesti sitä tilannetta, joka on kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä.
Tässä yhteydessä on muistettava, että SEUT 267 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa
ennakkoratkaisu muun muassa ”perussopimusten tulkinnasta” ja ”unionin toimielimen – – säädöksen – – tulkinnasta”.
On toki kiistatonta, että pääasian oikeusriita koskee kansallisen oikeuden säännöstä, jota sovelletaan täysin jäsenvaltion
sisäiseen tilanteeseen.
Unionin tuomioistuimen saatavilla olevasta oikeudenkäyntiaineistosta ilmenee kuitenkin, että kansallisiin ja rajatylittäviin
uudelleenjärjestelyihin sovelletaan yhteisöverolain 67 §:n mukaan samaa sulautumisia koskevaa verojärjestelmää ja että sääntöä,
jonka mukaan kyseisestä verojärjestelmästä saatava hyöty voidaan evätä, jos käsillä ei ole direktiivin 90/434 11 artiklan
1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua hyväksyttävää taloudellista syytä, voidaan soveltaa myös täysin jäsenvaltion sisäisiin
tilanteisiin.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, että kun kansallisen lainsäädännön mukaan täysin jäsenvaltion
sisäisten tilanteiden ratkaisemisessa on noudatettava unionin oikeudessa annettuja ratkaisuja, jotta muun muassa vältettäisiin
se, että jäsenvaltion omia kansalaisia syrjitään tai että kilpailu saattaa vääristyä, unionilla on selvä intressi sen osalta,
että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä ja käsitteitä tulkitaan yhdenmukaisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot,
eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä ja käsitteitä sovelletaan (asia C-28/95, Leur-Bloem, tuomio 17.7.1997,
Kok., s. I-4161, 32 kohta; asia C-43/00, Andersen og Jensen, tuomio 15.1.2002, Kok., s. I-379, 18 kohta ja asia C-352/08,
Modehuis A. Zwijnenburg, tuomio 20.5.2010, 33 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lisäksi on asianmukaista todeta, että unionin oikeuteen tehdyn viittauksen täsmällisen ulottuvuuden arvioiminen kuuluu yksinomaan
kansalliselle tuomioistuimelle, koska unionin tuomioistuimen toimivalta on rajoitettu unionin oikeussääntöjen tutkimiseen
(em. asia Leur-Bloem, tuomion 33 kohta ja em. asia Modehuis A. Zwijnenburg, tuomion 34 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että unionin tuomioistuin on toimivaltainen vastaamaan Supremo Tribunal Administrativon esittämiin
kysymyksiin direktiivin 90/434 säännösten tulkinnasta, vaikkei kyseisillä säännöksillä suoraan säännelläkään tilannetta, josta
on kyse pääasiassa.
Portugalin hallitus väittää toiseksi, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, koska yhtäältä direktiivin 90/434
11 artiklan 1 kohdan a alakohdan – jonka sanamuoto toistetaan yhteisöverolain 67 §:n 10 momentissa – pyydetyn tulkinnan ja
toisaalta pääasian kohteen, joka koskee mainitun direktiivin 6 artiklassa tarkoitettua verotuksessa huomioitavien tappioiden
siirrettävyyttä koskevaa saman lain 69 §:n 2 momenttia, välillä ei ole yhteyttä.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, että SEUT 267 artiklan mukaisessa unionin tuomioistuimen
ja kansallisten tuomioistuimien välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka
vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen
asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt
kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siis lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. mm. em.
asia Leur-Bloem, tuomion 24 kohta; asia C-48/07, Les Vergers du Vieux Tauves, tuomio 22.12.2008, Kok., s. I-10627, 16 kohta
ja yhdistetyt asiat C-78/08–C-80/08, Paint Graphos ym., tuomio 8.9.2011, 30 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Olettamana nimittäin on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden
määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin
oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta
kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeussäännön
tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos
kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja
oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks.
yhdistetyt asiat C-222/05–C-225/05, van der Weerd ym., tuomio 7.6.2007, Kok., s. I-4233, 22 kohta; em. asia Les Vergers du
Vieux Tauves, tuomion 17 kohta ja em. yhdistetyt asiat Paint Graphos ym., tuomion 31 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ei voida pätevästi väittää, ettei direktiivin 90/434 tulkinnalla ole mitään yhteyttä pääasian oikeudenkäynnin
tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että ongelma on luonteeltaan hypoteettinen, koska kansallisen tuomioistuimen esittämällä
pyynnöllä pyritään nimenomaan mahdollistamaan se, että mainittu tuomioistuin voi vastata kysymykseen, joka koskee Secretário
de Estadon esittämän, hyväksyttävän taloudellisen syyn käsitettä koskevan näkemyksen yhteensopivuutta kyseisen direktiivin
11 artiklan 1 kohdan a alakohdassa olevan saman käsitteen kanssa.
Tästä seuraa, että toisin kuin Portugalin hallitus väittää, ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
Kun otetaan huomioon toisen kysymyksen sanamuoto, on kuitenkin aiheellista palauttaa mieleen, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä
on todettu, että vaikkei unionin tuomioistuimen asiana ole SEUT 267 artiklaan perustuvassa menettelyssä lausua kansallisten
oikeussääntöjen yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa eikä tulkita kansallisia lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä,
sillä on kuitenkin toimivalta esittää kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset unionin oikeuden tulkintaan liittyvät
seikat, joiden avulla tämä voi arvioida tätä yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa voidakseen ratkaista käsiteltäväkseen
saatetun asian (ks. mm. asia C-292/92, Hünermund ym., tuomio 15.12.1993, Kok., s. I-6787, Kok. Ep. XIV, s. I-515, 8 kohta
ja yhdistetyt asiat C-338/04, C-359/04 ja C-360/04, Placanica ym., tuomio 6.3.2007, Kok., s. I-1891, 36 kohta).
Kun edellä esitetty otetaan huomioon, on katsottava, että kansallinen tuomioistuin kysyy kahdella kysymyksellään, joita on
asianmukaista tarkastella yhdessä, onko direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että kun kyse
on liiketoimesta, jossa kaksi samaan konserniin kuuluvaa yhtiötä sulautuu, on katsottava, että sulautuminen on toteutettu
kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”hyväksyttävästä taloudellisesta syystä” silloin, kun toimenpiteellä on positiivinen
vaikutus konsernin rakenteellisiin kustannuksiin, vaikka sulautuva yhtiö ei harjoita minkäänlaista toimintaa, se ei omista
yhtäkään rahoitusosuutta muista yhtiöistä ja siirtää vastaanottavaan yhtiöön ainoastaan määriltään suuria tappioita.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Aluksi on korostettava, että direktiivillä 90/434 käyttöön otettu yhteinen verojärjestelmä sisältää erilaisia verotuksellisia
etuja ja että sitä sovelletaan erotuksetta kaikkiin liiketoimiin, joissa on kyse sulautumisesta, diffuusiosta, varojensiirrosta
ja osakkeidenvaihdosta, ottamatta huomioon niiden syitä, olivatpa ne sitten rahoituksellisia, taloudellisia tai pelkästään
verotuksellisia (ks. em. asia Leur-Bloem, tuomion 36 kohta ja asia C-321/05, Kofoed, tuomio 5.7.2007, Kok., s. I-5795, 30
kohta).
Suunnitellun liiketoimen syillä on sitä vastoin merkitystä käytettäessä mainitun direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille
annettua mahdollisuutta olla myöntämättä kyseisen direktiivin säännöksistä saatavaa hyötyä (em. asia Modehuis A. Zwijnenburg,
tuomion 42 kohta).
Erityisesti on todettava, että jäsenvaltiot voivat direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla poikkeuksellisesti
ja erityistilanteissa kieltäytyä joko kokonaan tai osittain soveltamasta kyseisen direktiivin säännöksiä tai peruuttaa niistä
saatavan hyödyn, jos muun muassa osakkeidenvaihdon ainoana pääasiallisena tarkoituksena tai yhtenä niistä on veropetos tai
veron kiertäminen. Lisäksi samassa säännöksessä täsmennetään, että se seikka, ettei kyseistä liiketoimea ole suoritettu sellaisesta
hyväksyttävästä taloudellisesta syystä kuin liiketoimeen osallistuvien yhtiöiden toimintojen uudelleenjärjestely tai järkeistäminen,
saattaa johtaa olettamaan, että liiketoimella on tällainen tarkoitus (ks. vastaavasti em. asia Leur-Bloem, tuomion 38 ja 39
kohta ja em. asia Kofoed, tuomion 37 kohta).
Siltä osin kuin on kyse mainitussa 11 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetusta käsitteestä ”hyväksyttävä taloudellinen
syy” unionin tuomioistuimella on jo ollut mahdollisuus täsmentää, kuten direktiivin 90/434 sanamuodosta ja tavoitteesta yleensäkin,
että myös direktiivin 11 artiklan sanamuodosta ja tavoitteesta ilmenee, että hyväksyttävän taloudellisen syyn käsitteellä
tarkoitetaan muuta kuin pelkän verotuksellisen edun tavoittelua. Osakkeidenvaihdolla suoritettu sulautuminen, jolla tavoitellaan
ainoastaan tällaista päämäärää, ei näin ollen voi olla tässä artiklassa tarkoitettu hyväksyttävä taloudellinen syy (em. asia
Leur-Bloem, tuomion 47 kohta).
Näin ollen hyväksyttävänä taloudellisena syynä on mahdollista pitää sitä, että sulautuminen perustuu useaan tavoitteeseen,
joiden joukossa voivat olla myös verotukselliset näkökohdat, edellyttäen kuitenkin, etteivät viimeksi mainitut näkökohdat
ole ensisijaisia suunnitellun liiketoimen kannalta.
Direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan sen toteaminen, että sulautumisen ainoana tarkoituksena on verotuksellisen
edun saaminen ja ettei sitä näin ollen ole toteutettu hyväksyttävästä taloudellisesta syystä, saattaa nimittäin johtaa olettamaan,
että liiketoimen ainoana pääasiallisena tarkoituksena tai yhtenä niistä on veropetos tai veron kiertäminen.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun kansalliset viranomaiset valvovat, onko suunnitellulla liiketoimella
tällainen tarkoitus, ne eivät saa tyytyä soveltamaan ennalta määrättyjä yleisiä arviointiperusteita, vaan niiden on tapaus
tapaukselta tutkittava liiketoimi kokonaisuudessaan. Sellaisen yleisesti sovellettavan säännön antaminen, jolla automaattisesti
evätään verotuksellinen etu tietyiltä liiketointen ryhmiltä riippumatta siitä, onko todella kyse veropetoksesta tai veron
kiertämisestä, nimittäin ylittää sen, mikä on välttämätöntä veropetosten tai veron kiertämisen estämiseksi, ja sillä vahingoitetaan
direktiivin 90/434 tavoitteita (em. asia Leur-Bloem, tuomion 41 ja 44 kohta).
Kansallisen tuomioistuimen esittämät seikat, eli se, ettei sulautuvalla yhtiöllä sulautumisen ajankohtana ollut enää omaa
hallinnointiin liittyvää toimintaa, ettei sillä enää ollut rahoitusosuuksia muista yhtiöistä ja että vastaanottava yhtiö aikoi
ottaa omikseen sulautuvan yhtiön tappiot, joita ei vielä ollut vähennetty verotuksessa, on otettava huomioon tällaisessa kokonaistarkastelussa.
Yhtäkään näistä seikoista ei sellaisenaan voida kuitenkaan pitää ratkaisevana.
Sulautumista tai uudelleenjärjestelyä, joka toteutetaan sulauttamalla sellainen yhtiö, joka ei harjoita toimintaa ja joka
ei tuo omaa pääomaa vastaanottavaan yhtiöön, on kuitenkin mahdollista pitää sellaisena, että se on vastaanottavan yhtiön kannalta
suoritettu hyväksyttävästä taloudellisesta syystä.
Vastaavasti ei ole myöskään mahdotonta, että sellaisen yhtiön sulauttamiselle, jolla on tällaisia tappioita, voi olla hyväksyttävä
taloudellinen syy, koska direktiivin 90/434 6 artiklassa viitataan nimenomaisesti säännöksiin, joilla sallitaan sulautuvan
yhtiön verotuksessa poistamattomien tappioiden siirtäminen.
Sitä vastoin se, että verotuksessa huomioitavat tappiot ovat määrältään erittäin suuret ja ettei niiden alkuperää ole selvästi
määritetty, voi olla osoitus veropetoksesta tai veron kiertämisestä, koska absorbtiosulautumisella, joka toteutetaan sulauttamalla
yhtiö, josta ei siirry varoja, tavoitellaan pelkkää verotuksellista etua.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee näin ollen direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohdassa käytettyihin sanoihin
”uudelleenjärjestely” ja ”järkeistäminen” viitaten, voidaanko sellaista positiivista vaikutusta rakenteellisiin kustannuksiin,
joka seuraa konsernin hallinto- ja hallinnointikustannusten alenemisesta absorbtiosulautumisen ansiosta, pitää kyseisessä
artiklassa tarkoitettuna hyväksyttävänä taloudellisena syynä.
Tähän tiedusteluun vastaamiseksi on täsmennettävä, että direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on samalla direktiivillä
vahvistettuihin verosääntöihin kohdistuvana poikkeuksena tulkittava suppeasti ja ottaen huomioon sen sanamuoto, tarkoitus
ja asiayhteys (em. asia Modehuis A. Zwijnenburg, tuomion 46 kohta).
Mainitun 11 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuodosta ja erityisesti sanoista ”sellaisesta – – kuin uudelleenjärjestely tai
järkeistäminen” ilmenee, että näin tarkoitetut liiketoimet ovat esimerkkejä hyväksyttävästä taloudellisesta syystä ja että
niitä on tulkittava viimeksi mainitun käsitteen kanssa yhteensopivalla tavalla.
Kuten edellä mainitussa asiassa Leur-Bloem annetun tuomion 47 kohdassa on jo todettu, uudelleenjärjestelyn ja järkeistämisen
käsitteet on näin ollen ymmärrettävä siten, että niillä tarkoitetaan muuta kuin pelkän verotuksellisen edun tavoittelua ja
että uudelleenjärjestely tai järkeistäminen, jolla tavoitellaan ainoastaan tällaista päämäärää, ei voi olla mainitussa säännöksessä
tarkoitettu hyväksyttävä taloudellinen syy.
Mikään ei näin ollen ole lähtökohtaisesti esteenä sille, että sulautuminen, joka johtaisi konsernin sellaiseen uudelleenjärjestelyyn
tai järkeistämiseen, joka mahdollistaa konsernin hallinto- ja hallinnointikulujen vähentämisen, on hyväksyttävä taloudellinen
syy. Näin ei kuitenkaan ole pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen absorbtiosulautumisen tapauksessa, koska sen osalta ilmenee,
että kun otetaan huomioon saavutettu verotuksellinen etu, eli yli kaksi miljoonaa euroa, konsernin rakenteellisissa kustannuksissa
saavutetut säästöt ovat täysin marginaalisia.
Tässä yhteydessä on todettava lisäksi, että kustannussäästöt, jotka johtuvat hallinto- ja hallinnointikulujen alenemisesta
sulautuvan yhtiön lakatessa olemasta, liittyvät erottamattomasti kaikkiin absorbtiosulautumisiin, koska tällainen sulautuminen
merkitsee määritelmällisesti konsernirakenteen yksinkertaistamista.
Jos järjestelmällisesti hyväksyttäisiin se, että hallinto- ja hallinnointikulujen alenemisesta johtuvat säästöt rakenteellisissa
kustannuksissa merkitsevät hyväksyttävää taloudellista syytä, ottamatta huomioon suunnitellun liiketoimen muita tavoitteita
ja erityisesti verotuksellisia etuja, direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohdassa esitetyltä säännöltä poistettaisiin
sen tarkoitus, joka liittyy jäsenvaltioiden taloudellisten etujen suojaamiseen säätämällä direktiivin johdanto-osan yhdeksännen
perustelukappaleen mukaisesti jäsenvaltioiden mahdollisuudesta olla myöntämättä direktiivin säännöksistä johtuvaa etua, jos
kyse on veropetoksesta tai veron kiertämisestä.
Lisäksi on muistettava, että direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohta heijastelee unionin oikeuden yleistä periaatetta,
jonka mukaan oikeuden väärinkäyttö on kiellettyä. Unionin lainsäädännön soveltamista ei voida laajentaa väärinkäyttönä pidettäviin
menettelytapoihin eli toimiin, joita ei toteuteta tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä vaan yksinomaan unionin oikeudessa
säädettyjen etujen väärinkäyttämiseksi (ks. vastaavasti asia C-212/97, Centros, tuomio 9.3.1999, Kok., s. I-1459, 24 kohta;
asia C-255/02, Halifax ym., tuomio 21.2.2006, Kok., s. I-1609, 68 ja 69 kohta ja em. asia Kofoed, tuomion 38 kohta).
Kansallisen tuomioistuimen asiana on tässä yhteydessä tarkistaa kaikki sen ratkaistavana olevalle oikeusriidalle ominaiset
olosuhteet huomioon ottaen, täyttyvätkö kyseisessä oikeusriidassa tämän tuomion 39–51 kohdassa esitettyjen perusteiden mukaisesti
sellaiset tekijät, joiden perusteella direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla oletetaan,
että kyse on veropetoksesta tai veron kiertämisestä.
Esitettyihin kysymyksiin – sellaisina kuin ne on muotoiltu uudelleen tämän tuomion 30 kohdassa – on näin ollen vastattava,
että direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kun kyse on liiketoimesta, jossa kaksi
samaan konserniin kuuluvaa yhtiötä sulautuu, olettamaan siitä, ettei kyseistä liiketointa ole toteutettu edellä mainitussa
säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”hyväksyttävästä taloudellisesta syystä”, voi johtaa se, ettei sulautuva yhtiö sulautumisen
ajankohtana harjoita minkäänlaista toimintaa, sillä ei ole yhtäkään rahoitusosuutta muista yhtiöistä ja se pelkästään siirtää
vastaanottavaan yhtiöön sellaisia verotuksessa huomioitavia tappioita, joiden määrä on suuri ja joiden alkuperää ei ole määritetty,
vaikka kyseisellä liiketoimella on positiivinen vaikutus konsernin rakenteellisten kustannusten kannalta. Kansallisen tuomioistuimen
asiana on tältä osin tarkistaa kaikki sen ratkaistavana olevalle oikeusriidalle ominaiset olosuhteet huomioon ottaen, täyttyvätkö
kyseisessä oikeusriidassa sellaiset tekijät, joiden perusteella mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla oletetaan, että
kyse on veropetoksesta tai veron kiertämisestä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin, varojensiirtoihin ja osakkeidenvaihtoihin sovellettavasta
yhteisestä verojärjestelmästä 23.7.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/434/ETY 11 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava
siten, että kun kyse on liiketoimesta, jossa kaksi samaan konserniin kuuluvaa yhtiötä sulautuu, olettamaan siitä, ettei kyseistä
liiketointa ole toteutettu edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”hyväksyttävästä taloudellisesta syystä”,
voi johtaa se, ettei sulautuva yhtiö sulautumisen ajankohtana harjoita minkäänlaista toimintaa, sillä ei ole yhtäkään rahoitusosuutta
muista yhtiöistä ja se pelkästään siirtää vastaanottavaan yhtiöön sellaisia verotuksessa huomioitavia tappioita, joiden määrä
on suuri ja joiden alkuperää ei ole määritetty, vaikka kyseisellä liiketoimella on positiivinen vaikutus konsernin rakenteellisten
kustannusten kannalta. Kansallisen tuomioistuimen asiana on tältä osin tarkistaa kaikki sen ratkaistavana olevalle oikeusriidalle
ominaiset olosuhteet huomioon ottaen, täyttyvätkö kyseisessä oikeusriidassa sellaiset tekijät, joiden perusteella direktiivin
90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla oletetaan, että kyse on veropetoksesta tai veron kiertämisestä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: portugali.