CELEX: 62010TJ0047
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Siltuma stabilizatoru Eiropas tirgi
Lēmums, ar kuru konstatēti divi EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumi
Cenu noteikšana, tirgus sadale un apmaiņa ar sensitīvu komercinformāciju
Pārkāpumu ilgums
Noilgums
Administratīvā procesa ilgums
Saprātīgs termiņš
Tiesības uz aizstāvību
Atzīšana par vainojamu pārkāpumos
Meitasuzņēmumu, partnerības, kam nav pašai savas juridiskas personas statusa, un meitasuzņēmuma izdarīti pārkāpumi
Naudas soda aprēķināšana

)
Tiesvedības priekšvēsture
Šī lieta attiecas uz Komisijas 2009. gada 11. novembra Lēmumu C(2009) 8682, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38589 – Termiskie stabilizatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Tiesvedība attiecas uz dažādiem uzņēmumiem.
I –
Attiecīgie uzņēmumi
A – Akzo
grupa
Pēc tam, kad
Akzo NV
(turpmāk tekstā – “
Akzo Nobel
”) 1993. gadā iegādājās
Nobel Industrier
,
Akzo Nobel NV
ir kļuvusi par pasaules mērogā nodibinātu un darbojošos sabiedrību grupas galveno uzņēmumu (turpmāk tekstā kopā –“
Akzo
grupa”).
Līdz 1993. gada 19. martam
Akzo
grupas termisko stabilizatoru ražošanas un tirdzniecības darbības veica meitasuzņēmumi, kuri attiecībā uz alvas stabilizatoriem ar
Akzo Chemicals International BV
, tagad –
Akzo Nobel Chemicals International BV
, starpniecību netieši pilnībā piederēja, pirmkārt,
Akzo
, tagad –
Akzo Nobel
, un, otrkārt,
Akzo Chemie GmbH
un
Akzo Chemicals GmbH
, tagad –
Akzo Nobel Chemicals GmbH
(turpmāk tekstā – “
Akzo GmbH
”) sabiedrībām, un attiecībā uz
ESBO
/esteru nozari –
Akzo Chemie Nederland BV
un
Akzo Chemicals Nederland BV
, tagad –
Akzo Nobel Chemicals BV
(turpmāk tekstā – “
Akzo BV
”).
B – Akcros
partnerība
1993. gada 19. martā
Akzo Chemicals International
, meitasuzņēmums, kurš pilnībā piederēja
Akzo
, vēlāk –
Akzo Nobel
, noslēdza pamatnolīgumu ar
Harrisons Chemicals (UK) Ltd
, meitasuzņēmumu, kurš pilnībā piederēja
Harrisons & Crosfield plc
, tagad –
Elementis plc
, lai apvienotu to attiecīgo grupu darbību noteiktu ķīmisko vielu, tostarp termisko stabilizatoru, attīstības, ražošanas un tirdzniecības darbībām (turpmāk tekstā – “1993. gada pamatnolīgums”).
1993. gada pamatnolīgumā bija paredzēta attiecīgās nozares aktīvu un personāla nodošana četrām partnerībām Apvienotajā Karalistē, Vācijā, Nīderlandē un Amerikas Savienotajās valstīs, katras partnerības un sabiedrību, kas pastāv Francijā (
Tinstab SA
), Itālijā (
Harcros Chemicals Italia SpA
), Spānijā (
Harcros Chemicals Iberia SA
) un Dānijā (
Lankro Sandia ApS
), kapitālam vienlīdzīgās daļās ir jāpieder
Akzo Chemicals International
grupai, proti,
Akzo
grupai, un
Harrisons Chemicals (UK)
grupai.
1993. gada 24. martā
Akzo Chemicals International
un
Harrisons Chemicals (UK)
, piemērojot Padomes 1989. gada 21. decembra Regulu (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli (
OV L 395, 1. lpp.
), tās redakcijā ar labojumiem, par 1993. gada pamatnolīgumu paziņoja Komisijai.
Ar 1993. gada 29. aprīļa lēmumu Komisija 1993. gada pamatnolīgumu atzina par saderīgu ar kopējo tirgu (turpmāk tekstā – “Lēmums par 1993. gada koncentrāciju”).
Piemērojot 1993. gada pamatnolīgumu, Apvienotajā Karalistē 1993. gada 28. jūnijā tika izveidota
Akcros Chemicals
partnerība (turpmāk tekstā – “
Akcros
partnerība”) (skat. apstrīdētā lēmuma 536. apsvērumu).
Akcros
partnerība tās izveides laikposmā vienādās daļās piederēja
Pure Chemicals Ltd
, sabiedrībai, kura sākotnēji pilnībā piederēja
Akzo
, tagad –
Akzo Nobel
, un dažādām sabiedrībām, tostarp visbeidzot
Elementis UK Ltd
un
Elementis Services Ltd
, kas bija daļa no grupas, kuras galvenā sabiedrība bija
Elementis plc
(turpmāk tekstā kopā – “
Elementis
”).
C – Akcros
kopuzņēmums
1998. gada 15. jūlijā
Akzo Nobel
ar
Elementis
vienojās ar tai pilnībā piederoša meitasuzņēmuma
Pure Chemicals
starpniecību iegādāties
Elementis
daļas
Akcros
partnerībā, kura tika pārveidota par
Akcros Chemical Ltd
(turpmāk tekstā – “
Akcros
”), kuras viss kapitāls, sākot no 1998. gada 2. oktobra, netieši piederēja
Akzo Nobel
.
2007. gada 15. martā
Akzo Nobel Akcros
nodeva
GIL Investments
.
II –
Administratīvais process, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums
A –
Komisijas izmeklēšanas uzsākšana
Izmeklēšana, kas noslēdzās ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, tika uzsākta pēc tam, kad
Chemtura
2002. gada 26. novembrī iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas vai sodanaudas samazināšanu karteļa gadījumos [atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos] (
OV 2002, C 45, 3. lpp.
) (apstrīdētā lēmuma 79. un 80. apsvērums).
Komisija, pamatojoties uz 14. panta 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (
OV 1962, 13, 204. lpp.
), 2003. gada 30. janvārī pieņēma Lēmumu C(2003) 85/4, kas
Akzo Nobel Chemicals Ltd
un
Akcros Chemicals Ltd
un to attiecīgajiem meitasuzņēmumiem uzdeva pakļauties izmeklēšanai, kuras mērķis ir meklēt pierādījumus iespējamām pret konkurenci vērstām darbībām (turpmāk tekstā – “2003. gada 30. janvāra lēmums”).
2003. gada 10. februārī Komisija, arī balstoties uz Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, pieņēma Lēmumu C(2003) 559/4, ar kuru grozīts 2003. gada 30. janvāra lēmums (turpmāk tekstā kopā – “izmeklēšanas lēmumi”).
Pamatojoties uz izmeklēšanas lēmumiem, 2003. gada 12. un 13. februārī
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros
telpās Eklzā [
Eccles
], Mančesterā [
Manchester
] (Apvienotā Karaliste), tika veikta izmeklēšana uz vietas. Šīs izmeklēšanas laikā Komisijas ierēdņi nokopēja lielu daudzumu dokumentu. Šo darbību laikā
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros
pārstāvji informēja Komisijas ierēdņus, ka uz noteiktiem dokumentiem var attiekties [klienta un] advokāta savstarpējās saziņas konfidencialitāte (turpmāk tekstā – “strīdus dokumenti”).
Strīdus dokumentu pārbaudes laikā radās domstarpības par pieciem dokumentiem, kas apstrādāti divos dažādos veidos. Komisijas ierēdņi uzreiz nenoteica galīgo lēmumu par to, vai uz diviem no dokumentiem attiecas aizsardzība. Tāpēc viņi šos dokumentus nokopēja un ievietoja aizzīmogotā aploksnē, ko, pabeidzot izmeklēšanu, viņi paņēma līdzi. Kas attiecas uz pārējiem trim strīdīgajiem dokumentiem, par izmeklēšanu atbildīgais Komisijas ierēdnis uzskatīja, ka tos neaizsargā profesionālais noslēpums, tāpēc nokopēja tos un kopijas pievienoja pārējiem lietas materiāliem, tos nenošķirot aizzīmogotā aploksnē.
Šīs domstarpības izraisīja būtisku strīdu tiesā (turpmāk tekstā – “
Akzo
tiesvedība”).
B – Akzo
tiesvedība
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 11. aprīlī,
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros
cēla prasību, ar ko tās būtībā prasa atcelt 2003. gada 10. februāra Lēmumu C(2003) 559/4 un, ciktāl nepieciešams, arī 2003. gada 30. janvāra lēmumu, kas uzdod šīm sabiedrībām un to attiecīgajiem meitasuzņēmumiem pakļauties minētajai izmeklēšanai (lieta T‑125/03
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija).
2003. gada 17. aprīlī
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros
iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lai panāktu tostarp izmeklēšanas lēmumu izpildes apturēšanu (lieta T‑125/03 R
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija).
2003. gada 8. maijā Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, pieņēma Lēmumu C(2003) 1533, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “2003. gada 8. maija lēmums”), noraidot prasītāju lūgumu ievērot strīdīgo dokumentu konfidencialitāti.
2003. gada 8. maija lēmumā Komisija noraidīja
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros
lūgumu par to, lai tām tiktu atdoti atpakaļ strīdīgie dokumenti, un norādīja uz savu nodomu atvērt aizzīmogoto aploksni, tomēr precizējot, ka tā to nedarīs pirms termiņa prasības par šo lēmumu celšanai beigām.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 4. jūlijā,
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros
cēla prasību par 2003. gada 8. maija lēmuma atcelšanu (lieta T‑125/03
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija).
Turklāt tās iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lai panāktu tostarp 2003. gada 8. maija lēmuma izpildes apturēšanu (lieta T‑125/03 R
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija).
Ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 30. oktobra rīkojumu lietā T‑125/03 R pieteikums saistībā ar izmeklēšanas lēmumiem tika noraidīts, bet pieteikums lietā T‑253/03 R saistībā ar strīdus dokumentu konfidencialitātes aizsardzību daļēji tika apmierināts (rīkojums, 2003. gada 30. oktobris,
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija, T‑125/03 R un T‑253/03 R, Krājums,
EU:C:2003:287
).
Šīs rīkojums tika atcelts ar 2004. gada 27. septembra rīkojumu Komisija/
Akzo
un
Akcros
(C‑7/04 P (R), Krājums,
EU:C:2004:566
).
2004. gada 15. oktobra vēstulē Vispārējās tiesas kanceleja atdeva Komisijai aizzīmogoto aploksni, kurā bija abi strīdīgie dokumenti (apstrīdētā lēmuma 84.–90. apsvērums).
Ar Vispārējās tiesas 2007. gada 17. septembra spriedumu prasība lietā T‑125/03, kas vērsta pret izmeklēšanas lēmumiem, tika noraidīta kā nepieņemama. Savukārt prasība lietā T‑253/03, kas attiecas uz strīdus dokumentiem, tika noraidīta kā nepamatota, jo būtībā Komisija nepieļāva kļūdu, nolemjot, ka ne uz vienu no strīdus dokumentiem reāli advokāta un klienta savstarpējās saziņas konfidencialitātes aizsardzība neattiecās (spriedums, 2007. gada 17. septembris,
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija, T‑125/03 un T‑253/03, Krājums,
EU:T:2007:287
, 57. un 184. punkts).
Ar 2010. gada 14. septembra spriedumu
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija (C‑550/07 P, Krājums,
EU:C:2012:512
) Tiesa apelācijas sūdzību par spriedumu lietā
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija, minēts 28. punktā (
EU:T:2007:287
), noraidīja.
C –
Komisijas izmeklēšanas noslēgums
2007. gada 8. oktobrī un vairākas reizes 2008. gadā Komisija nosūtīja attiecīgajiem uzņēmumiem vairākus informācijas pieprasījumus, pamatojoties uz Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 1. pantu (apstrīdētā lēmuma 91. un 92. apsvērums).
2009. gada 17. martā Komisija sagatavoja paziņojumu par iebildumiem, par kuru 2009. gada 18. martā tika paziņots vairākām sabiedrībām, tostarp
Akzo Nobel
,
Akzo GmbH
,
Akzo BV
un
Akcros
, [kā arī] prasītājām (apstrīdētā lēmuma 95. apsvērums).
2009. gada 11. novembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
III –
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka daži uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. pantu un Līguma par Eiropas ekonomikas kopienu (EEZ) 53. pantu, piedaloties divos pret konkurenci vērstu nolīgumu un saskaņotu darbību kopumos, kas aptvēra EEZ teritoriju un attiecās, pirmkārt, uz alvas stabilizatoru nozari un, otrkārt, uz epoksidētas sojas pupu eļļas un esteru nozari (turpmāk tekstā – “
ESBO
/esteru nozare”).
Apstrīdētajā lēmumā ir konstatēti divi pārkāpumi, kas attiecas uz divām termisko stabilizatoru kategorijām, kuri tiek pievienoti polivinilhlorīda (
PVC
) produktiem, lai uzlabotu to termisko izturību (apstrīdētā lēmuma 3. apsvērums).
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu katrs no šiem pārkāpumiem ietvēra cenu noteikšanu, tirgu sadalīšanu ar pārdošanas kvotu palīdzību, klientu sadali un apmaiņu ar sensitīvu komercinformāciju, it īpaši par klientiem, ražošanu un pārdošanu.
Apstrīdētajā lēmumā ir noteikts, ka attiecīgie uzņēmumi ir piedalījušies šajos pārkāpumos dažādos laikposmos no 1987. gada 24. februāra līdz 2000. gada 21. martam attiecībā uz alvas stabilizatoriem un no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 26. septembrim attiecībā uz
ESBO
/esteru nozari.
Attiecībā uz katru pārkāpumu apstrīdētais lēmums tika nosūtīts 20 sabiedrībām, kuras vai nu bija tieši piedalījušās attiecīgajos pārkāpumus, vai arī attiecībā uz kurām bija konstatēta to kā mātesuzņēmumu atbildība (apstrīdētā lēmuma 510. apsvērums).
A –
Apstrīdētajā lēmumā veiktā atzīšana par vainojamu pārkāpumos
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā prasītājas tiek uzskatītas par atbildīgām par to dalību ar alvas stabilizatoriem saistītajā pārkāpumā no 1987. gada 24. februāra līdz 2000. gada 21. martam attiecībā uz
Akzo Nobel
, no 1987. gada 24. februāra līdz 1993. gada 28. jūnijam attiecībā uz
Akzo GmbH
un no 1993. gada 28. jūnija līdz 2000. gada 21. martam attiecībā uz
Akcros
. Tāpat apstrīdētā lēmuma 1. pantā prasītājas tiek uzskatītas par atbildīgām par to dalību ar
ESBO
/esteru nozari saistītajā pārkāpumā – no 1991. gada 11. septembra līdz 2000. gada 22. martam attiecībā uz
Akzo Nobel
, no 1991. gada 11. septembra līdz 1993. gada 28. jūnijam attiecībā uz
Akzo BV
un no 1993. gada 28. jūnija līdz 2000. gada 22. martam attiecībā uz
Akcros
.
Tādējādi
Akzo Nobel
kā sabiedrību, no kurām dažas pārkāpumos ir piedalījušās tieši, grupas galvenās sabiedrības atbildība apstrīdētajā lēmumā ir konstatēta attiecībā uz visu pārkāpuma laikposmu, proti, no 1987. gada 24. februāra līdz 2000. gada 22. martam.
Attiecībā uz laikposmu pirms 1993. gada 28. jūnija (turpmāk tekstā – “pirmais pārkāpumu laikposms”) Komisija uzskatīja, ka
Akzo
, tagad –
Akzo Nobel
, netieši piederošās sabiedrības pārkāpumos ir piedalījušās tieši, proti,
Akzo GmbH
attiecībā uz pārkāpumu saistībā ar alvas stabilizatoriem un
Akzo BV
attiecībā uz pārkāpumu saistībā ar
ESBO
/esteru nozari (apstrīdētā lēmuma 512.–519. apsvērums).
Attiecībā uz laikposmu no 1993. gada 28. jūnija līdz 1998. gada 2. oktobrim (turpmāk tekstā – “otrais pārkāpumu laikposms”) Komisija uzskatīja, ka pārkāpumus ir izdarījusi
Akcros
partnerība (apstrīdētā lēmuma 563. un 564. apsvērums).
Attiecībā uz laikposmu no 1998. gada 2. oktobra līdz 2000. gada 21. martam saistībā ar alvas stabilizatoriem un 1998. gada 2. oktobra līdz 2000. gada 22. martam saistībā ar
ESBO
/esteru nozari (turpmāk tekstā – “trešais pārkāpumu laikposms”) Komisija uzskatīja, ka pārkāpumus ir izdarījusi
Akcros
(apstrīdētā lēmuma 582.–587. apsvērums).
Runājot par Komisijas pilnvarām uzlikt prasītājām par šiem pārkāpumiem naudas sodus, tā apstrīdētajā lēmumā ir noraidījusi prasītāju argumentus, saskaņā ar kuriem Komisija būtu varējusi un tai būtu bijis jāturpina sava izmeklēšana procesu, kuri
Akzo
tiesvedības ietvaros bija uzsākti Vispārējā tiesā, laikā. Komisija ir uzskatījusi, ka tās tiesību uzlikt naudas sodus desmit gadu noilguma termiņš tika apturēts
erga omnes
ar
Akzo
tiesvedību (apstrīdētā lēmuma 672.–682. apsvērums).
B –
Apstrīdētajā lēmumā veiktā naudas sodu uzlikšana
Apstrīdētā lēmuma 2. pantā ir noteikts:
“Par alvas savienojumu [stabilizatoru] nozarē veikto(‑ajiem) pārkāpumu(‑iem) [..] uzliek šādus naudas sodus:
1)
Elementis plc
,
Elementis Holdings Limited
,
Elementis Services Limited
, [
Akzo Nobel
] un [
Akcros
] ir solidāri atbildīgi par EUR 875200;
2)
Elementis Holdings Limited
,
Elementis Services Limited
, [
Akzo Nobel
] un [
Akcros
] ir solidāri atbildīgi par EUR 2601500;
3)
Elementis Holdings Limited
,
Elementis Services Limited
un [
Akzo Nobel
] ir solidāri atbildīgi par EUR 4546300;
4)
[
Akzo Nobel
], [
Akzo GmbH
] un [
Akcros
] ir solidāri atbildīgi par EUR 1580000;
5)
[
Akzo Nobel
] un [
Akcros
] ir solidāri atbildīgi par EUR 944300;
6)
[
Akzo Nobel
] un [
Akzo GmbH
] ir solidāri atbildīgi pa EUR 9820000;
7)
[
Akzo Nobel
] ir atbildīgs par EUR 1432700;
[..]
Par [
ESBO
/esteru nozarē] veikto(‑ajiem) pārkāpumu(‑iem) [..] uzliek šādus naudas sodus:
18)
Elementis plc
,
Elementis Holdings Limited
,
Elementis Services Limited
, [
Akzo Nobel
] un [
Akcros
] ir solidāri atbildīgi par EUR 1115200;
19)
Elementis Holdings Limited
,
Elementis Services Limited
, [
Akzo Nobel
] un [
Akcros
] ir solidāri atbildīgi par EUR 2011103;
20)
Elementis Holdings Limited
,
Elementis Services Limited
un [
Akzo Nobel
] ir solidāri atbildīgi par EUR 7116697;
21)
[
Akzo Nobel
], [
Akzo BV
] un [
Akcros
] ir solidāri atbildīgi par EUR 2033000;
22)
[
Akzo Nobel
] un [
Akcros
] ir solidāri atbildīgi par EUR 841697;
23)
[
Akzo Nobel
] un [
Akzo BV
] ir solidāri atbildīgi par EUR 3467000;
24)
[
Akzo Nobel
] ir atbildīgs par EUR 2215303 [..].”
Naudas sodu apmēra noteikšanai Komisija piemēroja Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”).
[..]
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 27. janvārī, prasītājas cēla prasību par apstrīdēto lēmumu.
Ar 2011. gada 29. jūlija Vispārējās tiesas kancelejai nosūtīto vēstuli Komisija vēlējās vērst Vispārējās tiesas uzmanību uz sprieduma lietā
ArcelorMittal Luxembourg
/Komisija un Komisija/
ArcelorMittal Luxembourg
u.c., minēts 48. punktā (
EU:C:2011:190
), ietekmi uz izskatāmo lietu, ko Vispārējā tiesa attiecīgi ņēma vērā.
Minētajā vēstulē Komisija, pirmkārt, norādīja uz pakārtoti izvirzītajiem argumentiem, kuri attiecās uz procedūras saistībā ar
Akzo Nobel
,
Akzo GmbH
un
Akzo BV
apturēšanu un kuri tika izklāstīti iebildumu raksta 55.–65. punktā un atbildes uz repliku 27.–33. punktā.
Otrkārt, skaidrības labad Komisija precizēja, ka tā atstāj spēkā savu argumentu, kas attiecas uz procedūras saistībā ar
Akcros
apturēšanu un visu tās atbildi uz pamatu par noilguma noteikumu pārkāpumiem pret visām citām prasītājām.
[..]
Vispārējā tiesa 2014. gada 23. septembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
galvenokārt atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
pakārtoti samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
[..]
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītājas izvirza piecus pamatus.
Pirmais pamats ir par noilguma noteikumu pārkāpumiem. Otrais pamats ir par administratīvās rūpības un saprātīga termiņa ievērošanas principu pārkāpumu. Trešais pamats ir par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Ceturtais pamats ir par kļūdām, nosakot vainojamību pārkāpumos un naudas sodus. Piektais pamats ir par kļūdām naudas sodu apmēra aprēķinā.
I –
Par pirmo pamatu, par noilguma noteikumu pārkāpumiem
Pirmā prasības pamata par noilguma noteikumu pārkāpumiem kontekstā prasītājas galvenokārt apgalvo, ka Komisija, pirmkārt, vairs nevarēja veikt pasākumus pret tām saistībā ar pirmo pārkāpuma laikposmu un, otrkārt, ka pārkāpumi ir izbeigti “1996./1997. gadā” vai “vēlākais” 1997. gadā, kā rezultātā Komisija ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Pakārtoti prasītājas apgalvo, ka katrā ziņā Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punktu, jo tā apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi pārkāpumu esamību 1999. un 2000. gadā.
Tātad ir jāizvērtē prasītāju pirmā pamata par noilguma noteikumu pārkāpumiem kontekstā izvirzītie argumenti saistībā ar, pirmkārt, pirmo pārkāpumu laikposmu un, otrkārt, otro un trešo pārkāpumu laikposmu.
A –
Par pirmo pārkāpumu laikposmu
1. Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas norāda, ka no apstrīdētā lēmuma 512. apsvēruma un 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 2. punkta b) apakšpunkta izriet, ka
Akzo
grupa sabiedrības, kuras Komisija uzskatīja par atbildīgām tiešā pārkāpuma izdarīšanā pirmā pārkāpumu laikposmā (t.i., attiecībā uz alvas stabilizatoriem no 1987. gada 24. februāra līdz 1993. gada 28. jūnijam un attiecībā uz
ESBO
/esteru nozari no 1991. gada 11. septembra līdz 1993. gada 28. jūnijam), proti,
Akzo GmbH
un
Akzo BV
, savu dalību pārkāpumos ir pārtraukušas 1993. gada 28. jūnijā.
Tādējādi, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktu, Komisija vairs nevarēja veikt pasākumus pret
Akzo GmbH
un
Akzo BV
, sākot no 1998. gada 28. jūnija.
Prasītāju ieskatā, Komisijas pirmais oficiālais pasākums attiecībā pret tām ir veikts 2003. gada 12. un13. februārī.
Līdz ar to nevarot tikt konstatēta nekāda
Akzo GmbH
un
Akzo BV
atbildība.
Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 2. punkta b) apakšpunkts būtu jāatceļ.
Šo iemeslu dēļ nevarot tikt konstatēta arī
Akzo Nobel
kā šo divu sabiedrību mātesuzņēmuma atbildība attiecībā uz pirmo pārkāpumu laikposmu.
Tātad šo argumentu kontekstā vismaz daļēji būtu jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. panta 4., 6., 21. un 23. punktā uztiktie naudas sodi.
Komisija apgalvo, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir pierādījusi, ka
Akzo
grupas uzņēmumi ir piedalījušies pārkāpumā alvas stabilizatoru nozarē no 1987. gada marta līdz 2000. gada martam un pārkāpumā
ESBO
/esteru nozarē no 1991. gada marta līdz 2000. gada martam.
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 527. apsvēruma, Komisija ir balstījusies uz konstatējumu, ka, ja uzņēmums noteiktā laikposmā, kura laikā to secīgi veidoja dažādas juridiskās vienības, ir piedalījies pārkāpumā, minētais uzņēmums nevar atsaukties uz noilguma noteikumiem, kuri izrietētu no tā iekšējas reorganizācijas. Pretējā gadījumā uzņēmumi viegli varētu izvairīties no noilguma noteikumu piemērošanas, veicot iekšēju reorganizāciju. EKL 81. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. pantā minētie noilguma noteikumi ir piemērojami uzņēmumiem, nevis tos veidojošajām juridiskajām vienībām. No tā izrietot, ka, ja juridiskās personas, kuras ietilpa
Akzo
uzņēmumā, piedalās pārkāpumā, noilguma termiņš sākas tikai no tās dienas, kurā ir izbeigti minētā uzņēmuma izdarītie pārkāpumi.
Komisija norāda, ka pirmie izmeklēšanas pasākumi ir veikti 2003. gada janvārī un februārī, tādējādi no jauna sākoties piecu gadu noilguma termiņam, un ka pēc tam tika veikti citi izmeklēšanas pasākumi, kā rezultātā pirmais apstrīdētais lēmums noteikti tika pieņemts piecu gadu termiņā, sākot no nesenākā izmeklēšanas pasākuma.
2. Vispārējās tiesas vērtējums
Šīs pirmā pamata pirmās daļas par Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu kontekstā prasītājas apgalvo, ka noilgums liedza Komisijai veikt pasākumus pret
Akzo GmbH
un
Akzo BV
, sākot no 1998. gada 28. jūnija, un tāpat arī tā nevarēja uzlikt šīm sabiedrībām ar
Akzo Nobel
kā minēto sabiedrību mātesuzņēmumu solidāru naudas sodu.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktu Komisijas pilnvaras sankciju par EKL 81. panta pārkāpumiem noteikšanā noilgst pēc piecu gadu termiņa beigām.
Regulas Nr. 1/2003 25. panta 2. punktā ir precizēts, ka šis termiņš sākas no dienas, kurā izdarīts pārkāpums, bet ka pārkāpumu turpināšanas vai atkārtošanas gadījumā noilguma termiņu skaita no dienas, kurā pārkāpums ir izbeigts.
Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. punktā ir noteikts, ka jebkurš Komisijas veiktais izmeklēšanas vai pārkāpuma procedūras turpmākais pasākums pārtrauc noilguma termiņu naudas sodu uzlikšanai.
Izskatāmajā lietā ir skaidrs, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā gan
Akzo GmbH
atbildību pārkāpumā saistībā ar alvas stabilizatoriem, gan
Akzo BV
atbildību pārkāpumā saistībā ar
ESBO
/esteru nozari ir konstatējusi tikai līdz 1993. gada 28. jūnijam (skat. apstrīdētā lēmuma 512. un 513. apsvērumu, kā arī 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 2. punkta b) apakšpunktu).
Ir skaidrs arī, ka apstrīdētajā lēmumā
Akzo Nobel
atbildība par pirmajā pārkāpumu laikposmā izdarītajiem pārkāpumiem tika konstatēta tikai saistībā ar
Akzo GmbH
prettiesisko rīcību attiecībā uz alvas stabilizatoriem un
Akzo BV
prettiesisko rīcību attiecībā uz
ESBO
/esteru nozari (skat. apstrīdētā lēmuma 514. apsvērumu).
Tāpat ir skaidrs, ka pirmie Komisijas izmeklēšanas vai pārkāpuma procedūras turpmākie pasākumi, kuri attiecās gan uz alvas stabilizatoriem, gan
ESBO
/esteru nozari, ir veikti tikai 2003. gada sākumā.
Tātad nevar apstrīdēt, ka Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. punkta izpratnē pirmie Komisijas izmeklēšanas vai pārkāpuma procedūras turpmākie pasākumi, kuri attiecās gan uz alvas stabilizatoriem, gan
ESBO
/esteru nozari, ir veikti pēc šīs tiesību normas 1. punktā paredzētā termiņa attiecībā uz
Akzo GmbH
un
Akzo BV
beigām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 25. pantā paredzētā noilguma iestāšanās nedz dzēš pārkāpuma esamību, nedz arī liedz Komisijai lēmumā konstatēt atbildību par šādu pārkāpumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 6. oktobris,
Sumitomo Chemical
un
Sumika Fine Chemicals
/Komisija, T‑22/02 un T‑23/02, Krājums,
EU:T:2005:349
, 60.–63. punkts), bet vienīgi ļauj izvairīties no lietas ierosināšanas, kuras mērķis ir sankciju noteikšana, pret tiem, attiecībā uz kuriem šis noilgums ir iestājies (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 27. jūnijs,
Bolloré
/Komisija, T‑372/10, Krājums,
EU:T:2012:325
, 194. punkts).
Turklāt no Regulas Nr. 1/2003 25. panta gramatiskās, teleoloģiskās un kontekstuālās interpretācijas izriet, ka, tāpat kā individuālās procesuālās garantijas, piemēram, tiesības uz aizstāvību un nepieciešamība, ka Komisija paziņo gan paziņojumu par iebildumiem, gan lēmumu, ar kuru attiecīgajai juridiskajai personai tiek noteiktas šādas sankcijas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 10. septembris,
Akzo Nobel
u.c./Komisija, C‑97/08 P, Krājums,
EU:C:2009:536
, 57. un 59. punkts), noilguma iestāšanās atbilstoši 1. punktam attiecas uz un uz to var atsaukties ikviena atsevišķa juridiska persona, ja tā ir Komisijas izmeklēšanas subjekts. Tādējādi judikatūrā jau bija atzīts, ka vienīgi tā rezultātā, ka sabiedrību grupas meitasuzņēmums ekonomiskās vienības izpratnē gūst labumu no noilguma termiņa beigām, netiek atspēkota mātesuzņēmuma atbildība un liegts veikt pārkāpuma procedūras turpmākos pasākumus attiecībā uz [šo mātesuzņēmumu] (šajā ziņā skat. spriedumu
Bolloré
/Komisija, minēts 125. punktā,
EU:T:2012:325
, 193.–196. punkts, kas šajā ziņā netiek atspēkots ar spriedumu, 2014. gada 8. maijs,
Bolloré
/Komisija, C‑414/12 P,
EU:C:2014:301
, 109. punkts).
Šim vērtējumam nav pretrunā tas, ka Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. un 4. punktā jēdziens uzņēmums tiek izmantots EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, kura mērķis ir vienīgi definēt noilguma termiņu pārtraucošās darbības, kā arī to iedarbības apjomu attiecībā uz visiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, kas piedalījās pārkāpumā, proti, uz to veidojošajām juridiskajām personām (šajā ziņā skat. spriedumu
Bolloré
/Komisija, minēts 125. punktā,
EU:T:2012:325
, 198. un nākamie punkti).
Izskatāmajā lietā no tā izriet, ka
Akzo GmbH
un
Akzo BV
, pat ja tās joprojām pilnībā ir
Akzo
grupas daļa, atšķirībā no
Akzo Nobel
saistībā ar tām var leģitīmi atsaukties uz termiņa beigām.
Tātad ir jāapmierina prasītāju, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izvirzītie iebildumi un jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. panta 4., 6., 21. un 23. punkts, ciktāl
Akzo GmbH
un
Akzo BV
naudas sodi ir uzlikti par pirmo pārkāpumu laikposmu, bet pārējā daļā tie ir noraidāmi.
[..]
II –
Par otro pamatu, kas attiecas uz administratīvās rūpības un saprātīga termiņa ievērošanas principu pārkāpumu
[..]
B – Par otro pamatu, ciktāl tas ir izvirzīts, lai grozītu apstrīdēto lēmumu
Otrā prasības pamata, kas attiecas uz administratīvās rūpības un saprātīga termiņa ievērošanas principu pārkāpumu, kontekstā prasītājas pakārtoti izvirza prasījumu grozīt apstrīdēto lēmumu, proti, samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru.
1. Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka pat tad, ja Vispārējā tiesa nospriestu, ka administratīvās rūpības un saprātīga termiņa ievērošanas principu pārkāpumi nav izraisījuši to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kā rezultātā šis pamats nevarētu attaisnot apstrīdētā lēmuma pilnīgu atcelšanu, Vispārējai tiesai minētie pārkāpumi būtu jāņem vērā un, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, būtiski jāsamazina uzlikto naudas sodu apmērs vai vismaz tas jāsamazina par 1 %, tāpat kā Komisija apstrīdētajā lēmumā ir rīkojusies attiecībā uz visiem citiem uzņēmumiem.
Šajā ziņā prasītājas apgalvo, ka, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu, nepiešķirot tām 1 % samazinājumu, Komisija, šķiet, prasītājas diskriminējoši ir sodījusi par to, ka tās
Akzo
tiesvedībā ir izmantojušas savas tiesības, kas būtu pretrunā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principam un atturētu citās lietās iesaistītos uzņēmumus tāpat izmantot savas tiesības.
Komisija apgalvo, ka piemērotie samazinājumi bija kompensējošs pasākums citiem uzņēmumiem, kuriem bija jāgaida
Akzo
tiesvedības iznākums un kuri bija atšķirīgā situācijā nekā prasītājas, jo
Akzo
tiesvedību bija izraisījušas pēdējās minētās. Turklāt no praktiskā viedokļa esot acīmredzami neticami likt uzskatīt, ka tam, ka prasītājām izskatāmajā lietā nav piešķirts uzliktā soda apmēra ārkārtējs samazinājums par 1 %, būtu kāda atturoša iedarbība uz citu prasītāju vēlmi izmantot savas tiesības citās lietās, saskaroties ar tādu pašu situāciju.
2. Vispārējās tiesas vērtējums
Otrā prasības pamata, kas attiecas uz administratīvās rūpības un saprātīga termiņa ievērošanas principu pārkāpumu, kontekstā prasītājas pakārtoti izvirza prasījumu grozīt apstrīdēto lēmumu, proti, samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja nav pārkāptas tiesības uz aizstāvību administratīvā procesa ilguma dēļ, iespējams saprātīga termiņa ievērošanas principa pārkāpums var izraisīt to, ka Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, samazinātu uzlikto naudas sodu apmēru (spriedums, 2014. gada 6. februāris,
AC‑Treuhand
/Komisija, T‑27/10, Krājums, iesniegta apelācijas sūdzība,
EU:T:2014:59
, 278. punkts).
Izskatāmajā lietā ir jāsecina, ka Komisija neapstrīd pārmērīgi ilgo administratīvā procesa laiku, jau pati apstrīdētajā lēmumā samazinot uzlikto naudas sodu apmēru visiem iesaistītajiem uzņēmumiem, izņemot prasītājas.
Šādas atšķirīgas attieksmes attaisnojumam Komisija norāda uz objektīvi salīdzināmu situāciju atšķirīgumu, jo, pretēji citiem uzņēmumiem, tieši prasītājas izraisīja
Akzo
tiesvedību.
Šādam skaidrojumam nevar piekrist.
Neatkarīgi no tā, vai citi uzņēmumi tiktu atturēti no to tiesību izmantošanas tiesā, lai tie būtu iesaistīti Komisijas izmeklēšanā saistībā ar konkurences tiesību pārkāpumu, Komisijas argumenti izrādās efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principam neatbilstoši.
Līdz ar to, piešķirot visiem pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem uzlikto naudas sodu apmēra samazinājumu administratīvā procesa ilguma dēļ, bet nepiešķirot to prasītājām tikai
Akzo
tiesvedības dēļ, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 771. un 772. apsvēruma, Komisija minētajā lēmumā ir pieļāvusi nepamatotu nevienlīdzīgu attieksmi.
Līdz ar to Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, uzskata, ka prasītājām uzliktais naudas sodu apmērs ir jāsamazina par 1 %.
Tātad kopējais 2. panta 1.–7. un 18.–24. punktā uzliktais naudas sodu apmērs, proti, EUR 40,6 miljoni attiecībā uz
Akzo Nobel
un EUR 12,002 miljoni attiecībā uz
Akcros
, tiek samazināts līdz EUR 40,194 miljoniem attiecībā uz
Akzo Nobel
un līdz EUR 11,881980 miljoniem attiecībā uz
Akcros
.
[..]
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tomēr šajā lietā Vispārējā tiesa ir daļēji apmierinājusi prasītāju prasījumus.
Tādējādi un ņemot vērā šīs lietas apstākļus, ir jālemj, ka Komisija atlīdzina divas piektdaļas prasītāju tiesāšanās izdevumu, kā arī sedz trīs piektdaļas savu tiesāšanās izdevumu. Prasītājas savukārt sedz trīs piektdaļas savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzina divas piektdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
Komisijas 2009. gada 11. novembra Lēmuma C(2009) 8682, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38589 – Termiskie stabilizatori) 2. panta 4., 6., 21. un 23. punktu atcelt, ciktāl naudas sodi tika uzlikti
Akzo Nobel Chemicals GmbH
un
Akzo Nobel Chemicals BV;

2)
kopējais lēmuma C(2009) 8682, galīgā redakcija, 2. panta 1.–7. un 18.–24. punktā uzliktais naudas sodu apmērs tiek samazināts līdz EUR 40,194 miljoniem attiecībā uz
Akzo Nobel NV
un līdz EUR 11,881980 miljoniem attiecībā uz
Akcros Chemicals Ltd;

3)
pārējā daļā prasību noraidīt;

4)
Eiropas Komisija atlīdzina divas piektdaļas
Akzo Nobel
,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
,
Akzo Nobel Chemicals BV
un
Akcros Chemicals
tiesāšanās izdevumu, kā arī sedz trīs piektdaļas savu tiesāšanās izdevumu.
Akzo Nobel
,
Akzo Nobel Chemicals GmbH
,
Akzo Nobel Chemicals BV
un
Akcros Chemicals
savukārt sedz trīs piektdaļas savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzina divas piektdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 15. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.