CELEX: 62013CJ0305
Zahtjev za prethodnu odluku
Rimska konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze
Članak 4. stavci 1., 2., 4. i 5.
Mjerodavno pravo u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale
Ugovor o otpremi
Ugovor o prijevozu robe

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavaka 1., 2., 4. i 5. Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (u daljnjem tekstu: Rimska konvencija).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Haeger & Schmidt GmbH (u daljnjem tekstu: Haeger & Schmidt), društva njemačkog prava, s jedne strane, i Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), J. Lorija, D. Miquela, u svojstvu stečajnog upravitelja Safram intercontinental SARL (u daljnjem tekstu: Safram), društva francuskog prava, Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA i Va Tech JST SA (u daljnjem tekstu: Va Tech) radi naknade štete koju je potonje društvo pretrpjelo prilikom prijevoza transformatora kupljenih za potrebe svoje djelatnosti.
Pravni okvir
Rimska konvencija
Članak 4., naslovljen „Mjerodavno pravo u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale“, glasi:
„1.   Ako mjerodavno pravo za ugovor nije sporazumno određeno u skladu s člankom 3., ugovor podliježe pravu države s kojom je u najužoj vezi. Međutim, ako se dio ugovora može odvojiti od ostatka ugovora i ako taj dio ugovora ima bližu vezu s nekom drugom državom, tada se na taj dio ugovora iznimno može primijeniti pravo te druge države.
2.   Uz uvjet poštovanja stavka 5., pretpostavlja se da ugovor ima najbližu vezu s državom u kojoj u vrijeme zaključenja ugovora stranka koja obavlja karakterističnu radnju ima uobičajeno boravište ili, ako je riječ o trgovačkom društvu, udruženju ili pravnoj osobi, središnju upravu. Ako je pak ugovor zaključen u sklopu poslovanja te stranke, smatra se da ugovor ima najbližu vezu s državom u kojoj se nalazi glavno mjesto poslovanja ili u kojoj se nalazi drugo mjesto poslovanja, ako prema ugovoru navedenu radnju treba izvršiti putem tog mjesta poslovanja, a ne glavnog mjesta poslovanja.
[…]
4.   Pretpostavka iz stavka 2. ne vrijedi za ugovore o prijevozu robe. Za te se ugovore pretpostavlja da imaju najbližu vezu s državom u kojoj prijevoznik u vrijeme zaključenja ugovora ima glavno mjesto poslovanja ako se u toj državi nalazi mjesto ukrcaja, iskrcaja ili glavno mjesto poslovanja pošiljatelja. Ugovorima o prijevozu robe smatraju se, za primjenu ovog stavka, i brodarski ugovori za pojedinačan prijevoz i drugi ugovori čija je osnovna namjena prijevoz robe.
5.   Stavak 2. ne primjenjuje se ako se karakteristična radnja ne može odrediti. Pretpostavke iz stavaka 2., 3. i 4. ne primjenjuju se ako iz svih okolnosti proizlazi da ugovor ima bližu vezu s kojom drugom državom.“ [neslužbeni prijevod]
Uredba (EZ) br. 593/2008
Uredba (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (
SL L 177, str. 6
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.) zamijenila je Rimsku konvenciju. U skladu s njenim člankom 28. ta se uredba primjenjuje na ugovore sklopljene počevši od 17. prosinca 2009.
Uvodna izjava 20. navedene uredbe glasi:
„Kad je ugovor vidljivo bolje povezan s državom koja nije država navedena u članku 4. stavku 1. ili stavku 2., zaštitnom bi se klauzulom trebala utvrditi primjena prava te druge države. U svrhu utvrđivanja te države, trebalo bi se između ostalog uzeti u obzir i to da li je navedeni ugovor u uskoj vezi s drugim ugovorom ili ugovorima.“
Sukladno odredbama uvodne izjave 22. te uredbe:
„U pogledu tumačenja ugovora za prijevoz robe, nisu predviđene nikakve sadržajne promjene vezano za članak 4. stavak 4. treću rečenicu Rimske konvencije. Slijedom toga brodarski ugovori za pojedinačan prijevoz i drugi ugovori čija je osnovna namjena prijevoz robe trebali bi se smatrati ugovorima o prijevozu robe. […]
Članak 5. Uredbe br. 593/2008, naslovljen „Ugovori o prijevozu“, predviđa:
„1.   U mjeri u kojoj pravo koje je mjerodavno za ugovor o prijevozu nije odabrano u skladu s člankom 3., ugovor podliježe pravu države u kojoj prijevoznik ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da se mjesto primitka ili mjesto dostave odnosno uobičajeno boravište pošiljatelja također nalazi u toj državi. Ako ovi zahtjevi nisu ispunjeni, mjerodavno je pravo one države u kojoj se nalazi mjesto dostave koje su utvrdile ugovorne stranke.
[…]
3.   Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor, kad mjerodavno pravo nije odabrano, očigledno bliži državi koja nije država navedena u stavcima 1. i 2., mjerodavno je pravo te druge države.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
U skladu s ugovorom zaključenim 24. prosinca 2002., Va Tech, društvo francuskog prava sa sjedištem u Lyonu (Francuska), povjerilo je Saframu, sa sjedištem u Dechyju (Francuska), brigu za organizaciju, u svojstvu glavnog otpremnika, prijevoza transformatora porijeklom iz Sjedinjenih Američkih Država iz luke u Antwerpenu (Belgija) u Lyon.
Safram, koji djeluje u svoje ime, ali za račun Va Techa, zaključio je s Haeger & Schmidt, čije se sjedište nalazi u Duisburgu (Njemačka), drugi ugovor o otpremi, predmet kojega je prijevoz transformatora rijekom. Haeger & Schmidt izabrao je za tu svrhu J. Lorija, prijevoznika sa sjedištem u Douaiju (Francuska), vlasnika teglenice
El‑Diablo
, registrirane u Belgiji.
Tijekom ukrcaja u Antwerpenu 23. siječnja 2003. transformator je skliznuo u potpalublje, uzrokujući prevrtanje navedene teglenice koja je potonula sa svojim teretom.
Va Tech je pred tribunal de commerce de Douai zatražio naknadu štete od društava Safram i Haeger & Schmidt. Potonje društvo podnijelo je jamstveni zahtjev protiv J. Lorija kao prijevoznika i njegovog osiguravatelja Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), sa sjedištem u Francuskoj.
Tribunal de commerce de Douai usvojio je presudom od 23. lipnja 2010. zahtjev za naknadu štete koji mu je upućen. Utvrdio je da je francusko pravo jedino primjenjivo na ugovore o kojima je riječ i proglasio je društva Safram i Haeger & Schmidt, u svojstvu otpremnika, odgovornima za štetu nastalu 23. siječnja 2003.
Haeger & Schmidt podnio je žalbu protiv ove presude.
Presudom od 2. listopada 2011. cour d’appel de Douai potvrdio je navedenu presudu i naložio društvu Haeger & Schmidt da društvima Axa Corporate Solutions SA i Ace Insurance SA NV, osiguravateljima na koje su subrogacijom prešla prava društva VA Tech, plati naknadu štete u iznosu od 285659,64 eura, zajedno sa zakonskim kamatama. Ta je tražbina upisana u pasivu društva Safram, nad kojim je u međuvremenu pokrenut stečajni postupak. S tim u svezi, taj je sud presudio da je francusko pravo primjenjivo za ugovorne odnose između različitih društava o kojima je riječ te je stoga utvrdio, u odnosu na društva Safram i Haeger & Schmidt, da se njemačko pravo ne primjenjuje na ugovor o prijevozu robe, u smislu članka 4. stavka 4. Rimske konvencije, koji je zaključilo francusko društvo sa sjedištem u Francuskoj u ime drugog francuskog društva, ako je mjesto iskrcaja robe također u Francuskoj.
Haeger & Schmidt podnio je žalbu Cour de cassation istaknuvši samo jedan žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom utvrđenju mjerodavnog prava u sporu. U tom smislu tvrdio je da je obavio radnje karakteristične za ugovor o otpremi zaključen između stranaka i da ima sjedište u Njemačkoj. Cour d’appel de Douai je, prema njegovom mišljenju, mogao primijeniti, na temelju članka 4. stavka 5. Rimske konvencije, francusko pravo tek nakon što je usporedio veze između ugovora i, s jedne strane, Savezne Republike Njemačke, čije se pravo čini mjerodavnim na temelju opće pretpostavke nadležnosti iz članka 4. stavka 2. Konvencije i, s druge strane, Francuske Republike, kako bi utvrdio, s obzirom na sve okolnosti spora koji se vodi pred tim sudom, s kojom državom ugovor ima najbližu vezu u smislu članka 4. veze stavka 5. Konvencije.
U tim je okolnostima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li, i pod kojim uvjetima, glavni predmet ugovora o otpremi kojim je nalogodavac povjerio otpremniku, koji djeluje u svoje ime i za svoj račun, organizaciju prijevoza robe koji treba obaviti s jednim ili više prijevoznika za račun nalogodavca, biti prijevoz robe u smislu članka 4. [stavka] 4. posljednje rečenice [Rimske konvencije]?
2.
Ako se ugovor o otpremi može smatrati ugovorom o prijevozu robe u smislu članka 4. [stavka] 4. [navedene konvencije], ali da se ne može primjenjivati posebna pretpostavka o utvrđivanju prava iz te odredbe, jer ne postoji istovremenost koju zahtijeva ta odredba, treba li tekst iz prve rečenice, prema kojem pretpostavka iz [stavka] 2. ne vrijedi za ugovore o prijevozu robe, tumačiti kao da znači da sud nije pozvan utvrditi mjerodavno pravo na temelju te pretpostavke, koja je svakako isključena, nego primjenom općeg načela za utvrđivanje iz [stavka] 1. članka 4., to jest utvrđivanjem države s kojom predmetni ugovor ima najbližu vezu, bez posebnog uzimanja u obzir države u kojoj stranka koja obavlja radnju karakterističnu za ugovor ima mjesto poslovanja?
3.
Uz pretpostavku da ugovor o otpremi podliježe općoj pretpostavci iz stavka 2. članka 4., može li se, u slučaju da je izvorni nalogodavac zaključio ugovor s prvim otpremnikom, na čije je mjesto zatim stupio drugi [otpremnik], dopustiti da se pravo, koje se primjenjuje u ugovornim odnosima između nalogodavca i tog drugog otpremnika, utvrđuje s obzirom na mjesto poslovanja prvog otpremnika, pri čemu se smatra da se pravo tako utvrđene države općenito primjenjuje na cijelu otpremu?“
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 4. posljednju rečenicu Rimske konvencije tumačiti kao da se primjenjuje na ugovor o otpremi i, ako je to slučaj, pod kojim se uvjetima ugovor o otpremi može smatrati ugovorom o prijevozu robe.
Treba najprije podsjetiti da članak 4. navedene konvencije predviđa poveznice na temelju kojih sud mora utvrditi mjerodavno pravo za ugovor u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale (vidjeti presudu ICF, C‑133/08, EU:C:2009: 617, t. 25.).
Taj se članak temelji na općem načelu, navedenom u stavku 1., u skladu s kojim, u svrhu utvrđivanja poveznice ugovora s nacionalnim pravom, treba utvrditi s kojom državom predmetni ugovor ima „najbližu vezu“ (vidjeti presudu ICF, C‑133/08, EU:C:2009: 617, t. 26.).
Međutim, primjena tog općeg načela ublažena je pretpostavkama predviđenima u članku 4. stavcima 2. do 4. Rimske konvencije.
Posebice, navedeni članak 4. stavak 2. navodi opću pretpostavku, na temelju koje se kao poveznica koristi boravište stranke ugovora koja obavlja karakterističnu radnju.
U svojim prvim dvjema rečenicama stavak 4. članka 4. Rimske konvencije odražava specifičnost ugovora o prijevozu robe, koji, barem u prekograničnom kontekstu, teško da omogućava poveznicu s državom boravišta stranke ugovora koja obavlja karakterističnu radnju, jer mjesto uobičajenog boravišta nema objektivnu poveznicu s navedenim ugovorom s obzirom na to da je glavni predmet tog ugovora prijevoz robe. Dakle, druga rečenica tog stavka 4. iscrpno navodi posebne kriterije glede prava koje se primjenjuje na ugovore o prijevozu.
Stavak 5. članka 4. sadrži klauzulu o izuzeću koja omogućuje neprimjenu navedenih pretpostavki ako iz svih okolnosti proizlazi da ugovor ima bližu vezu s drugom državom (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF, C‑133/08, EU:C:2009: 617, t. 27.).
Na temelju tih razmatranja i s ciljem davanja odgovora na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev, potrebno je ispitati treću rečenicu članka 4. stavka 4. Rimske konvencije, koja navodi da se „ugovorima o prijevozu robe smatraju brodarski ugovori za pojedinačan prijevoz i drugi ugovori čija je osnovna namjena prijevoz robe“.
Glede izraza „smatraju se ugovorima o prijevozu robe“ i uvjeta u kojima se drugi ugovor može smatrati ugovorom o prijevozu, treba napomenuti da su potrebni ujednačeni i samostalni kriteriji kako bi se Konvenciji osigurala potpuna učinkovitost glede njenih ciljeva (vidjeti, po analogiji, Koelzsch, C‑29/10,
EU:C:2011:151
, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
Također treba podsjetiti da je Sud u točkama 32. do 34. presude ICF (EU:C: 2009:617) tumačio posljednju rečenicu navedenog članka 4. stavka 4. u smislu da ona omogućava da se drugi ugovori smatraju ugovorima o prijevozu, pri čemu je jedna od svrha te odredbe proširiti primjenu druge rečenice tog stavka 4. na ugovore kojima je glavni predmet prijevoz robe, čak i ako su prema nacionalnom pravu kvalificirani kao brodarski ugovori za pojedinačan prijevoz. U definiranju tog predmeta potrebno je uzeti u obzir cilj ugovornog odnosa i stoga sve obveze stranaka koje obavljaju karakterističnu radnju.
Isto vrijedi i za ugovor o otpremi koji je zaseban ugovor, u kojem se karakteristična radnja sastoji u organizaciji prijevoza robe. Budući da prijevoz robe kao takav nije njegov glavni predmet, ugovor o otpremi ne može se smatrati ugovorom o prijevozu.
Međutim, uzimajući u obzir svrhu ugovornog odnosa, stvarno obavljene usluge i sve obveze stranke koja mora obaviti karakterističnu radnju, a ne to kako su stranke kvalificirale ugovor, može se pokazati da je ugovor o otpremi povezan s posebnošću ugovora o prijevozu, kako je navedena u točki 22. ovog ugovora, ako je prvenstveno namijenjen za obavljanje prijevoza robe kao takvog.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je dva zaključena ugovora, od kojih je prvi zaključen između društava Va Tech i Safram, a drugi između društava Safram i Haeger & Schmidt, sud u glavnom postupku kvalificirao kao ugovore o otpremi. Kako bi osigurao prijevoz transformatora rijekom, Haeger & Schmidt sklopio je ugovor o prijevozu s J. Lorijom, vlasnikom teglenice
El‑Diablo
, koja se prevrnula tijekom ukrcaja robe.
Iz odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku također proizlazi da je glavni predmet ugovora između Saframa i Haeger & Schmidta bila „opća organizacija prijevoza, a ne samo pravno zastupanje nalogodavca“, pri čemu je Haeger & Schmidt djelovao kao posrednik pod svojom odgovornošću i u svoje ime, ali za račun klijenta, kako bi obavljao radnje potrebne za prijevoz predmetnog transformatora.
Zadaća je nacionalnog suda da prilikom analize svih okolnosti u glavnom postupku, odnosno ugovornih odredaba koje odražavaju ekonomsku i gospodarsku stvarnost odnosa između stranaka i svrhu članka 4. stavka 4. Rimske konvencije, utvrdi je li, i u kojoj mjeri, glavni predmet ugovora o otpremi o kojem je riječ prijevoz predmetne robe kao takav.
Uzimajući u obzir gore navedena razmatranja, odgovor na prvo pitanje jest da članak 4. stavak 4. zadnju rečenicu Rimske konvencije treba tumačiti tako da se ta odredba odnosi na ugovor o otpremi samo ako je glavni predmet ugovora prijevoz predmetne robe kao takav, a na nacionalnom je sudu da to provjeri.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo mjerodavno za ugovor o prijevozu robe, u nemogućnosti njegovog utvrđivanja u skladu s člankom 4. stavkom 4. Rimske konvencije, biti utvrđeno u skladu s općim pravilom iz stavka 1. tog članka ili s općom pretpostavkom iz stavka 2. tog članka.
U skladu sa sudskom praksom Suda, nacionalni sud najprije mora utvrditi koje je pravo mjerodavno na temelju poveznica iz članka 4. stavaka 2. do 4. navedene Konvencije, koje zadovoljavaju opći zahtjev predvidljivosti prava i time pravne sigurnosti u ugovornim odnosima (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF,
EU:C:2009:617
, t. 62.).
Stoga treba provjeriti dovodi li možebitna neprimjenjivost pretpostavke iz članka 4. stavka 4. Rimske konvencije do nemogućnosti primjene opće pretpostavke propisane člankom 4. stavkom 2. Konvencije i stoga do nužnosti primjene općeg pravila iz članka 4. stavka 1. Rimske konvencije.
U skladu s člankom 4. stavkom 4. prvom rečenicom navedene konvencije, ugovor o prijevozu robe ne podliježe pretpostavci iz stavka 2. istog članka. Na temelju njegovog stavka 4. druge rečenice, ugovor o prijevozu robe podliježe pravu države u kojoj prijevoznik u vrijeme zaključenja ugovora ima glavno mjesto poslovanja ako se u toj državi nalazi mjesto ukrcaja, iskrcaja ili glavno mjesto poslovanja pošiljatelja.
Prema tome, članak 4. izrijekom navodi, kao prvo, da se pretpostavka iz stavka 2. neće primjenjivati na ugovore o prijevozu robe. S druge strane, on sadrži nekoliko posebnih poveznica pomoću kojih se može utvrditi pravo mjerodavno za tu vrstu ugovora, pri čemu se mjesto boravišta prijevoznika ne smatra samo po sebi dostatnim u tom pogledu.
U tim okolnostima bilo bi u suprotnosti s tekstom članka 4. stavka 4. Rimske konvencije, ali i s logikom te odredbe, primjenjivati pretpostavku iz stavka 2. tog članka na ugovor poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ako je, u nedostatku istovremenosti ispunjenja kriterija iz druge rečenice tog stavka 4., utvrđeno da se pretpostavka iz te točke ne može primjenjivati.
Nadalje, tumačenje koje proizlazi iz prethodne točke sukladno je također tekstu kolizijskih pravila koja se odnose na ugovore o prijevozu robe iz Uredbe br. 593/2008, koja se međutim ne primjenjuje
ratione temporis
na glavni postupak. Štoviše, članak 5. Uredbe isključuje, za ugovore te prirode, u nedostatku istovremenosti ispunjenja u njemu navedenih poveznica, primjenu prava države u kojoj prijevoznik ima uobičajeno boravište i izričito navodi da je u tom slučaju mjerodavno pravo one države u kojoj se nalazi mjesto dostave koje su utvrdile stranke.
Stoga, kada nisu ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 4. druge rečenice Rimske konvencije, nacionalni sud mora utvrditi pravo mjerodavno za ugovor, ne na temelju pretpostavke iz stavka 2. tog članka, koja je svakako isključena, nego primjenom općeg načela za utvrđivanje iz stavka 1. prve rečenice tog članka 4., to jest, utvrđivanjem države s kojom predmetni ugovor ima najbližu vezu.
Naime, kao što je francuska vlada pravilno istaknula u svom pisanom očitovanju, budući da nacionalni sud mora, na temelju članka 4. stavka 5. Konvencije, primijeniti zakon države s kojom je ugovor najbliže povezan i isključiti primjenu prava koje bi se primjenjivalo na temelju pretpostavki iz stavaka 2. do 4. tog članka, taj sud mora
a fortiori
primijeniti pravo države s kojom je predmetni ugovor u najbližoj vezi, kao što je predviđeno u tom članku 4. stavku 1., kada stavak 4. ne omogućava da se utvrdi pravo mjerodavno za ugovor o prijevozu robe (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF,
EU:C:2009:617
, t. 63. i 64.).
S obzirom na navedeno, odgovor na drugo pitanje jest da članak 4. stavak 4. Rimske konvencije treba tumačiti tako da pravo mjerodavno za ugovor o prijevozu robe treba, u nemogućnosti njegovog utvrđivanja u skladu s drugom rečenicom te odredbe, biti utvrđeno u skladu s općim pravilom iz stavka 1. tog članka, što znači da je pravo mjerodavno za taj ugovor pravo države s kojom on ima najbližu vezu.
Treće pitanje
Najprije, i uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, treba napomenuti da je treće pitanje postavljeno samo u slučaju da sud utvrdi, s obzirom na okolnosti predmeta, da ugovor o kojemu je riječ u glavnom postupku nije moguće smatrati ugovorom o prijevozu i stoga on ne podliježe općoj pretpostavci iz članka 4. stavka 2. Rimske konvencije.
Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Rimske konvencije tumačiti kao da omogućava nacionalnom sudu da utvrdi mjerodavno pravo za ugovorne odnose poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, u kojem je prvi otpremnik zamijenjen drugim otpremnikom sa sjedištem u drugoj državi članici, s obzirom samo na mjesto poslovanja glavnog otpremnika.
Kao što se napominje u točki 22. ove presude, na temelju navedenog članka 4. stavka 2. predmnijeva se da ugovor ima najbližu vezu s državom u kojoj stranka koja mora obaviti karakterističnu radnju ima, u vrijeme zaključenja ugovora, uobičajeno boravište, središnju upravu, glavno mjesto poslovanja ili drugo mjesto poslovanja koje mora obaviti radnju.
Prema tome, kad je riječ o ugovoru iz navedenog članka 4. stavka 2., i kad je moguće utvrditi njegovu karakterističnu radnju, nacionalni sud mora najprije utvrditi koje je pravo mjerodavno na temelju poveznica iz tog stavka 2., kao što je navedeno u točki 35. ove presude (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF, C‑133/08, EU:C:2009: 617, t. 62.).
Kao što proizlazi iz teksta članka 4. stavka 2. Rimske konvencije, koji izričito zadržava slučaj primjene stavka 5. tog članka, i iz sudske prakse Suda, takva pretpostavka može se isključiti ako su ispunjeni uvjeti iz tog stavka 5. (vidjeti, u tom smislu, presudu ICF, C‑133/08, EU:C:2009: 617, t. 63. i 64.).
Iz prethodno navedenog proizlazi da sud mora utvrditi, kao drugo, treba li ili ne, s obzirom na sve okolnosti spora koji se pred njim vodi, isključiti rješenje do kojeg je došao primjenom navedenog stavka 2. U tu svrhu mora napraviti usporedbu odnosa između ugovora i, s jedne strane, države u kojoj stranka koja obavlja karakterističnu radnju ima uobičajeno boravište u vrijeme zaključenja ugovora te, s druge strane, druge države s kojom taj ugovor ima blisku vezu.
Štoviše, sud koji je uputio zahtjev mora obaviti cjelovitu procjenu svih objektivnih elemenata karakterističnih za ugovorni odnos i ocijeniti koji od njih jest, odnosno koji od njih su najvažniji (vidjeti, po analogiji, Schlecker, C‑64/12,
EU:C:2013:551
, t. 40.). Kao što je Komisija istaknula, među važnim poveznicama treba osobito uzeti u obzir postojanje bliskih veza predmetnog ugovora s jednim ili više drugih ugovora koji mogu biti dio istog lanca ugovora, kao i mjesto isporuke robe.
To tumačenje podržava i uvodna izjava 20. Uredbe br. 593/2008, u kojem je kao relevantna poveznica izričito navedeno postojanje lanca ugovora koji se odnose na predmetni ugovor.
S obzirom na prethodna razmatranja, odgovor na treće pitanje jest da članak 4. stavak 2. Rimske konvencije treba tumačiti tako da, ako se tvrdi da je ugovor najbliže povezan s drugom državom, a ne s onom koja je utvrđena na temelju pretpostavke iz tog stavka, nacionalni sud mora usporediti veze koje postoje između ugovora i, s jesne strane, države čije je pravo utvrđeno na temelju pretpostavke te, s druge strane, druge države o kojoj je riječ. S tim u svezi, nacionalni sud mora uzeti u obzir sve okolnosti, uključujući i postojanje drugih ugovora vezanih uz predmetni ugovor.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

1.
Članak 4. stavak 4. zadnju rečenicu Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980., treba tumačiti tako da se ta odredba odnosi na ugovor o otpremi samo ako je glavni predmet ugovora prijevoz predmetne robe kao takav, a na nacionalnom je sudu da to provjeri.

2.
Članak 4. stavak 4. navedene konvencije treba tumačiti tako da pravo mjerodavno za ugovor o prijevozu robe treba, u nemogućnosti njegovog utvrđivanja u skladu s drugom rečenicom te odredbe, biti utvrđeno u skladu s općim pravilom iz stavka 1. tog članka, što znači da je pravo mjerodavno za taj ugovor pravo države s kojom on ima najbližu vezu.

3.
Članak 4. stavak 2. te konvencije treba tumačiti tako da, ako se tvrdi da je ugovor najbliže povezan s drugom državom, a ne s onom koja je utvrđena na temelju pretpostavke iz tog stavka, nacionalni sud mora usporediti veze koje postoje između ugovora i, s jedne strane, države čije je pravo utvrđeno na temelju pretpostavke te, s druge strane, druge države o kojoj je riječ. S tim u svezi, nacionalni sud mora uzeti u obzir sve okolnosti, uključujući i postojanje drugih ugovora vezanih uz predmetni ugovor.

Potpisi
(
*1
)   Jezik postupka: francuski.