CELEX: 62014CJ0207
Zahtjev za prethodnu odluku
Usklađivanje zakonodavstava
Prirodne mineralne vode
Direktiva 2009/54/EZ
Članak 8. stavak 2.
Prilog I.
Zabrana stavljanja na tržište ,prirodne mineralne vode iz jednog te istog izvoraʾ s različitim trgovačkim nazivima
Pojam

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o iskorištavanju i stavljanju na tržište prirodnih mineralnih voda (
SL L 164, str. 45
., i ispravak
SL 2014, L 306, str. 8
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 43., str. 150.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Hotela Sava Rogaška, gostinstvo, turizem in storitve, d.o.o. (u daljnjem tekstu: HSR) i Republike Slovenije, koju zastupa ministarstvo poljoprivrede i okoliša (u daljnjem tekstu: Ministarstvo), povodom odbijanja potonjeg da prizna trgovački naziv koji je HSR želio koristiti za prirodnu mineralnu vodu.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2009/54
U skladu s uvodnim izjavama 5., 7. i 9. Direktive 2009/54:
„(5)
Glavna svrha svih pravila o prirodnim mineralnim vodama treba biti zaštita zdravlja potrošača, sprečavanje dovođenja potrošača u zabludu i osiguranje poštene trgovine.
[...]
(7)
Potrebno je voditi računa da se osigura da u fazi prodaje prirodne mineralne vode zadrže ona svojstva na temelju kojih su priznate kao takve. [...]
[...]
(9)
Kako bi se osigurala obaviještenost potrošača, navođenje analitičkog sastava prirodne mineralne vode treba biti obvezno.“
U članku 1. stavku 1. te direktive propisano je:
„Ova se Direktiva odnosi na vode koje se crpu iz tla države članice i koje je odgovorno tijelo te države članice priznalo kao prirodne mineralne vode koje zadovoljavaju odredbe Priloga I. odjeljka I.“
U članku 4. te direktive navedene su obrade kojima se prirodna mineralna voda, onakva kakva je na izvoru, eventualno smije podvrgnuti. Tako je u stavku 1. tog članka, u točkama (a) do (c), propisano da se obrade koje dopušta mogu provoditi samo „u mjeri u kojoj [one] ne mijenja[ju] sastav vode u pogledu bitnih sastojaka koji joj daju karakteristična svojstva“.
Članak 6. Direktive 2009/54 propisuje da je ambalaža koja se koristi za pakiranje prirodne mineralne vode opremljena zatvaračima koji su osmišljeni tako da sprečavaju svaku mogućnost krivotvorenja ili onečišćenja.
Članak 7. stavak 2. te uredbe glasi:
„Deklaracije na prirodnim mineralnim vodama sadržavaju [...] sljedeće obvezne podatke:
a)
izjavu o analitičkom sastavu, uz navođenje karakterističnih sastojka;
b)
mjesto iskorištavanja izvora i naziv izvora;
[...]“
Članak 8. navedene direktive određuje:
„1.   Trgovački naziv prirodne mineralne vode može sadržavati naziv lokaliteta, sela ili mjesta pod uvjetom da se taj naziv odnosi na prirodnu mineralnu vodu čiji se izvor iskorištava u mjestu navedenom u tom nazivu i pod uvjetom da ne stvara zabunu s obzirom na mjesto iskorištavanja izvora.
2.   Zabranjeno je stavljati na tržište prirodnu mineralnu vodu iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima.
3.   Ako je na deklaraciji ili natpisu na ambalaži u kojoj se prirodna mineralna voda nudi na prodaju naveden trgovački naziv koji je drukčiji od naziva izvora ili mjesta iskorištavanja, tada se mjesto iskorištavanja ili naziv izvora moraju navesti slovima koja su najmanje jedan i pol puta viša i šira od najvećih slova korištenih za taj trgovački naziv.
Prvi se podstavak primjenjuje
mutatis mutandis
, i s istom namjerom u pogledu važnosti koja se daje nazivu izvora ili mjestu iskorištavanja, na trgovački naziv koji se koristi za bilo koji oblik oglašavanja u vezi s prirodnim mineralnim vodama.“
Članak 12. točke (a) i (b) Direktive 2009/54 propisuje da Europska komisija donosi granične vrijednosti koncentracije sastojaka prirodnih mineralnih voda i sve potrebne odredbe o navođenju velikih koncentracija određenih sastojaka na deklaraciji.
Prilog I. toj direktivi sadrži u svom odjeljku I. pod nazivom „Definicije“ sljedeće točke:
„1.
‚Prirodna mineralna voda‘ znači mikrobiološki zdravstveno ispravna voda u smislu članka 5., koja potječe iz podzemnog vodonosnika, a izvire iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora.
Prirodna mineralna voda jasno se razlikuje od obične vode za piće:
a)
po svojoj prirodi koju karakteriziraju sadržaj mineralnih tvari, elementi u tragovima ili drugi sastojci te, ovisno o slučaju, određeni učinci;
b)
po svojoj izvornoj čistoći,
pri čemu su obje značajke sačuvane zbog podzemnog podrijetla takve vode [...]
2.
Značajke iz točke 1., koje prirodnoj mineralnoj vodi mogu dati svojstva korisna za zdravlje, moraju biti ocijenjene:
a)
sa sljedećih stajališta:
i)
geološkog i hidrološkog;
ii)
fizikalnog, kemijskog i fizikalno‑kemijskog;
iii)
mikrobiološkog;
iv)
prema potrebi, farmakološkog, fiziološkog i kliničkog;
b)
u skladu s kriterijima navedenim u odjeljku II.;
[...]
3.
Sastav, temperatura i druga bitna svojstva prirodne mineralne vode moraju ostati stabilna unutar granica prirodne fluktuacije; na njih posebno ne smiju utjecati moguće oscilacije u protoku vode.
[...]“
Odjeljak II. tog priloga pod nazivom „Zahtjevi i kriteriji za primjenu definicije“ navodi zahtjeve i kriterije u pogledu geoloških i hidroloških, fizikalnih, kemijskih i fizikalno‑kemijskih, mikrobioloških, kao i kliničkih i farmakoloških ispitivanja koja se moraju provesti, u skladu s točkom 2.(b) odjeljka I. tog priloga, kako bi se ocijenile značajke prirodne mineralne vode iz točke 1. tog odjeljka I.
Prilog II. Direktivi 2009/54 pod nazivom „Uvjeti za iskorištavanje i stavljanje na tržište prirodne mineralne vode“ propisuje u svojoj točki 2. da „[o]prema za iskorištavanje [prirodne mineralne] vode mora biti tako postavljena da se [...] sačuvaju svojstva koja voda ima na izvoru i koja odgovaraju onima koja joj se pripisuju“.
Direktiva 2000/60/EZ
Članak 1. Direktive 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (
SL L 327, str. 1
., i ispravak
SL 2006, L 113, str. 26
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.) propisuje:
„Svrha je ove Direktive uspostava okvira za zaštitu kopnenih površinskih voda, prijelaznih voda, obalnih voda i podzemnih voda koji:
a)
sprječava daljnju degradaciju i štiti i učvršćuje stanje vodnih ekosustava [...], kopnenih ekosustava i močvarnih područja [...];
b)
obećava održivo korištenje voda na osnovu dugoročne zaštite raspoloživih vodnih resursa;
c)
ima za cilj bolju zaštitu i poboljšanje vodnog okoliša [...];
d)
osigurava progresivno smanjenje onečišćenja podzemnih voda i sprečava njihovo daljnje onečišćenje, te
e)
doprinosi ublažavanju posljedica poplavi i suša
i na taj način doprinosi:
—
osiguravanju dostatnih količina površinskih i podzemnih voda dobre kvalitete potrebnih za održivo, uravnoteženo i pravično korištenje voda,
—
znatnom smanjenju onečišćenja podzemnih voda,
—
zaštiti kopnenih površinskih voda i morskih voda, i
—
postizanju ciljeva relevantnih međunarodnih ugovora, uključujući i one koji su usmjereni na eliminaciju onečišćenja morskog okoliša [...]“
U skladu s člankom 2. te direktive:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[...]
11)
‚Vodonosnik‘ znači podzemni sloj ili slojeve stijena ili drugih geoloških naslaga dovoljne poroznosti i propusnosti da omogućuju znatan protok podzemnih voda ili zahvaćanje znatnih količina podzemnih voda.
12)
‚Tijelo podzemne vode‘ znači određen volumen podzemnih voda u vodonosniku ili vodonosnicima.
[...]“
Slovensko pravo
Direktiva Vijeća 80/777/EEZ od 15. srpnja 1980. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na iskorištavanje i stavljanje na tržište prirodnih mineralnih voda (
SL L 229, str. 1
.), kako je izmijenjena, sada zamijenjena Direktivom 2009/54, prenesena je u slovensko pravo Pravilnikom o prirodnim mineralnim vodama, izvorskim vodama i stolnim vodama (Pravilnik o naravni mineralni vodi, izvirski vodi in namizni vodi, Uradni list RS, br. 50/04, 75/05, 45/08, u daljnjem tekstu: Pravilnik).
Članak 4. stavak 1. tog Pravilnika propisuje da je mineralna voda ona voda koja, osim određenih mikrobioloških zahtjeva ispunjava, među ostalim, uvjet da potječe iz podzemnog vodonosnika zaštićenog od svakog mogućeg oblika onečišćenja, a izvire iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora. Članak 12. stavak 4. tog Pravilnika propisuje da prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora na tržištu može nositi samo jedan trgovački naziv.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Iz spisa podnesenog sudu proizlazi da je HSR 18. srpnja 2011. Ministarstvu podnio zahtjev za priznavanje trgovačkog naziva „ROI Roitschocrene“ u Sloveniji za prirodnu mineralnu vodu koja se crpi iz bušotine RgS-2/88.
Odlukom od 26. veljače 2012. Ministarstvo je odbilo taj zahtjev zbog toga što prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora, u skladu s člankom 12. stavkom 4. Pravilnika i člankom 8. stavkom 2. Direktive 2009/54, može biti stavljena na tržište samo s jednim trgovačkim nazivom i zbog toga što je prirodna mineralna voda koja se crpi iz istog vodonosnika kao voda o kojoj je riječ, ali iz druge bušotine, pod nazivom „V‑3/66‑70“, već bila priznata kao prirodna mineralna voda s trgovačkim nazivom „Donat Mg“ odlukom od 3. srpnja 2001. te kao takva stavljena na tržište.
HSR je podnio tužbu za poništenje odluke od 26. veljače 2012. pred Upravno sodišče Republike Slovenije (Upravni sud Republike Slovenije), držeći, s jedne strane, da bušotina RgS‑2/88 ne proizvodi istu vodu kao bušotina V‑3/66‑70 i, s druge strane, da treba razlikovati pojmove „izvor“ i„vodonosnik“. Budući da je ta tužba odbijena, HSR je podnio reviziju pred sudom koji je uputio zahtjev, ističući osobito da je Upravni sud Republike Slovenije pogrešno tumačio pojam „izvor“ iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54.
Podsjetivši da je vezano činjenicama utvrđenima u prvostupanjskom postupku, Vrhovno sodišče (Vrhovni sud) navodi da iz njih proizlazi da, na prvom mjestu, bušotine V‑3/66‑70 i RgS‑2/88 dijele isti podzemni vodonosnik i u tom smislu pojašnjava da pojam „zajednički podzemni vodonosnik“ treba shvatiti na način da znači „tijelo vode iz istog vodonosnika“. Zatim navodi da je odlukom od 3. srpnja 2001. Ministarstvo priznalo vodu koja se crpi iz bušotina RgS-2/88 i V-3/66‑70 kao mineralnu vodu s trgovačkim nazivom „Donat Mg“ iako društvo u čiju je korist ta odluka donesena, to jest Droga Kolinska d.d., nema koncesiju za korištenje vode koja se crpi iz bušotine RgS-2/88 – jer ta koncesija pripada HSR‑u na temelju naknadne odluke od 14. veljače 2008. – te da stoga Droga Kolinska d.d. ne može tu vodu stavljati na tržište pod trgovačkim nazivom „Donat Mg“. Konačno navodi da je prirodna mineralna voda Donat Mg upisana u upisnik prirodnih mineralnih voda priznatih u Sloveniji kao i na popis prirodnih mineralnih voda koje su priznale države članice (
SL 2013, C 95, str. 38
.), pri čemu je kao izvor naveden izvor Donat.
Sud koji je uputio zahtjev, utvrdivši nepostojanje sudske prakse Suda u tom području, postavlja pitanje o tumačenju koje treba dati izrazu „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ u smislu članka 8. Direktive 2009/54. Primjećuje da izraz „izvor“ koji se u navedenoj direktivi koristi u više navrata tamo nije definiran. S obzirom na nepodudarnost u različitim jezičnim verzijama definicije “prirodne mineralne vode“ iz Priloga I. odjeljka I. točke 1. iste direktive, moguće je više različitih tumačenja tog izraza. Ako je glavni cilj sprječavanje dovođenja u zabludu potrošača, pojam „jedan te isti izvor“ treba shvatiti kao „jedna te ista bušotina“, s obzirom na to da samo voda koja se crpi iz iste bušotine može, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, imati isti kemijski i mikrobiološki sastav. Međutim, također je moguće prihvatiti šire tumačenje u skladu s kojim je riječ o vodi koja se crpi iz više mjesta izviranja, pri čemu ima zajednički vodonosnik u smislu članka 2. točke 11) Direktive 2000/60, odnosno o vodi koja čini dio istog tijela podzemne vode u smislu točke 12) te iste odredbe.
U tim je okolnostima Vrhovno sodišče odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 8. stavak 2. Direktive [2009/54] tumačiti na način da ‚prirodnom mineralnom vodom iz jednog te istog izvora’ treba smatrati:
a)
vodu iz iste pojedinačne bušotine, a ne vodu koja se crpi iz druge bušotine iako je riječ o vodi koja ima svoj izvor u istom vodonosniku istog tijela podzemne vode u smislu definicije pojmova ‚vodonosnik’ i ‚tijelo podzemne vode’ Direktive [2000/60];
b)
vodu iz iste pojedinačne bušotine, a ne vodu koja se crpi iz druge bušotine iako je riječ o vodi koja ima svoj izvor u istom vodonosniku istog tijela podzemne vode u smislu definicije pojmova ‚vodonosnik’ i ‚tijelo podzemne vode’ Direktive [2000/60], pri čemu je za potrebe te definicije potrebno voditi računa o okolnostima poput udaljenosti između bušotina, dubini bušotina, specifičnoj kakvoći vode pojedinačnih bušotina (kao što su kemijski i mikrobiološki sastav), hidrauličkoj povezanosti bušotina, otvorenosti ili zatvorenosti vodonosnika;
c)
svu vodu koja ima svoj izvor u istom vodonosniku istog tijela podzemne vode u smislu definicije pojmova ‚vodonosnik’ i „tijelo podzemne vode’ Direktive [2000/60], bez obzira na to što dolazi na površinu iz više bušotina;
d)
svu vodu koja ima svoj izvor u istom vodonosniku istog tijela podzemne vode u smislu definicije pojmova ‚vodonosnik’ i ‚tijelo podzemne vode’ Direktive [2000/60], bez obzira na to što dolazi na površinu iz više bušotina, pri čemu je za potrebe te definicije potrebno voditi računa o okolnostima poput udaljenosti između bušotina, dubini bušotina, specifičnoj kakvoći vode pojedinačnih bušotina (kao što su kemijski i mikrobiološki sastav), hidrauličkoj povezanosti bušotina, otvorenosti ili zatvorenosti vodonosnika?
2.
Treba li u slučaju kada nije moguće potvrditi nijedno stajalište iz prvog pitanja tumačenje pojma ‚prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora’ temeljiti na određenim okolnostima poput udaljenosti između bušotina, dubini bušotina, specifičnoj kakvoći vode pojedinačnih bušotina (kao što su kemijski i mikrobiološki sastav), hidrauličkoj povezanosti bušotina, otvorenosti ili zatvorenosti vodonosnika?“
O prethodnim pitanjima
Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita kako treba tumačiti pojam „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54.
Sukladno toj odredbi, „[z]abranjeno je stavljati na tržište prirodnu mineralnu vodu iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima“. Iako je u Prilogu I. odjeljku I. točki 1. prvom podstavku te direktive „prirodna mineralna voda“ definirana kao „mikrobiološki zdravstveno ispravna voda [...] koja potječe iz podzemnog vodonosnika, a izvire iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora“, nijedna odredba te direktive izričito ne definira značenje pojma „izvor“ ili izraza „iz jednog te istog izvora“.
Sukladno stalnoj sudskoj praksi Suda, utvrđivanje značenja i dosega pojmova za koje pravo Unije ne daje nikakvu definiciju treba provesti u skladu s njihovim uobičajenim smislom u jeziku koji se u danom trenutku koristi, uzimajući u obzir kontekst u kojem se oni koriste i ciljeve postavljene propisom kojem pripadaju (presude EasyCar, C‑336/03,
EU:C:2005:150
, t. 21. i navedena sudska praksa, kao i Partena, C‑137/11,
EU:C:2012:593
, t. 56.).
Tumačenje odredbe prava unije podrazumijeva, među ostalim, usporedbu njezinih jezičnih verzija (presude Cilfit i dr., 283/81,
EU:C:1982:335
, t. 18. i Španjolska/Vijeće, C‑36/98,
EU:C:2001:64
, t. 47. i navedena sudska praksa). U slučaju razlika između jezičnih verzija predmetnu odredbu treba tumačiti u skladu s općom sistematikom i ciljem uredbe koje je ona sastavni dio (presude Bouchereau, 30/77,
EU:C:1977:172
, t. 14. i Brey, C‑140/12,
EU:C:2013:565
, t. 74. i navedena sudska praksa).
U predmetnom slučaju ni uobičajeni smisao pojma „izvor“, kojim mogu biti obuhvaćeni i mjesto izviranja vode i njezin širi izvor, ni usporedba različitih jezičnih verzija članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54 ili definicije prirodne mineralne vode iz Priloga 1. toj uredbi ne omogućavaju otklanjanje sumnji suda koji je uputio zahtjev kad je riječ o načinu na koji treba tumačiti pojam „izvor“ i opseg izraza „iz jednog te istog izvora“ u smislu spomenutog članka 8. stavka 2. Osobito, kako u bitnome ističe nezavisni odvjetnik u točkama 33. i 34. svog mišljenja, na temelju usporedbe različitih jezičnih verzija te definicije nije moguće utvrditi odnosi li se taj pojam na podzemno podrijetlo predmetne vode ili na mjesto kroz koje ili na kojem voda izbija na površinu.
Stoga u svrhu traženog tumačenja treba promotriti kontekst u kojem se nalazi članak 8. stavak 2. Direktive 2009/54 kao i, općenitije, opću sistematiku i cilj te direktive.
U tom smislu, iako se na temelju same definicije prirodne mineralne vode određene u odjeljku I. točki 1. prvom podstavku Priloga I. Direktive 2009/54 ne može razjasniti opseg pojma „izvor“ ni značenje izraza „iz jednog te istog izvora“ u smislu članka 8. stavka 2. te direktive, ipak se iz sadržaja te definicije može zaključiti da pojam „izvor“ ne treba izjednačavati s pojmom „podzemni vodonosnik“, s obzirom na to da taj tekst jasno razlikuje ta dva pojma. S tim u vezi, s obzirom na navedeni tekst, kako bi se moglo smatrati da prirodna mineralna voda potječe „iz jednog te istog izvora“ nužno je da potječe iz jednog te istog „podzemnog vodonosnika“.
Iz tog se teksta također može zaključiti da pojam „izvor“ ne treba izjednačavati ni s pojmom „bušotina“, kako predlaže HSR, s obzirom na to da taj tekst jasno navodi da se izvorska voda može crpiti iz „jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora“. Međutim, kako bi bila riječ o prirodnoj mineralnoj vodi „iz jednog te istog izvora“ u smislu članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54 proizlazi da je bez utjecaja činjenica da ona izvire iz jedne ili više bušotina.
Međutim, kako nezavisni odvjetnik ističe u točki 48. svog mišljenja, činjenica da prirodna mineralna voda izvire iz jednog te istog podzemnog vodonosnika nužan je, ali nedovoljan uvjet da bi se smatralo da je ta voda iz jednog te istog izvora u smislu članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54. Naime, treba istaknuti da je definicija prirodne mineralne vode, navedena u točki 24. ove presude, dopunjena drugim podstavkom u kojem se pojašnjava da se „[p]rirodna mineralna voda jasno [...] razlikuje od obične vode za piće [...] po svojoj prirodi koju karakteriziraju sadržaj mineralnih tvari, elementi u tragovima ili drugi sastojci te, ovisno o slučaju, određeni učinci [kao i] po svojoj izvornoj čistoći, pri čemu su obje značajke sačuvane zbog podzemnog podrijetla takve vode [...]“. Budući da su prirodne mineralne vode tako definirane i u odnosu na njihov sastav, valja utvrditi da svojstva prirodne mineralne vode imaju odlučujuće značenje u identificiranju te vode.
Nadalje, treba podsjetiti da članak 8. Direktive 2009/54 ne propisuje samo, u svom stavku 2., zabranu stavljanja na tržište prirodne mineralne vode iz jednog te istog izvora s različitim trgovačkim nazivima, nego i, u svom stavku 1, to da trgovački naziv prirodne mineralne vode može sadržavati naziv lokaliteta, sela ili mjesta samo pod uvjetom da se taj naziv odnosi na prirodnu mineralnu vodu čiji se izvor iskorištava u mjestu navedenom u tom nazivu i pod uvjetom da ne stvara zabunu s obzirom na mjesto iskorištavanja izvora. Tim su člankom među ostalim, u stavku 3., uređene deklaracije i reklame za prirodnu mineralnu vodu ako je na njoj naveden trgovački naziv koji je drukčiji od naziva izvora ili mjesta iskorištavanja tako što je propisano da se to mjesto iskorištavanja ili naziv izvora moraju navesti „slovima koja su najmanje jedan i pol puta viša i šira od najvećih slova korištenih za taj trgovački naziv“.
Cilj cijelog članka 8. Direktive 2009/54 je dakle osigurati da, u svakom slučaju, naziv izvora prirodne mineralne vode ili navođenje njezinog mjesta iskorištavanja omogući potrošaču prilikom kupnje da nedvosmisleno utvrdi podrijetlo predmetne vode i da, zahvaljujući tom nazivu ili tom navodu razlikuje određenu prirodnu mineralnu vodu od svih ostalih prirodnih mineralnih voda. Naime, na temelju tog članka, taj trgovački naziv preuzima naziv izvora ili mjesto njegova iskorištavanja te se stoga kao takav može koristiti za identifikaciju predmetne vode, ili se taj trgovački naziv razlikuje od tog naziva ili tog mjesta, pa se taj naziv ili to mjesto moraju navesti, na deklaracijama i u reklamama, većim slovima od slova koja su korištena za trgovački naziv. Taj članak dakle dodjeljuje odlučujuću ulogu u identificiranju prirodne mineralne vode, nazivu njezinog izvora ili, ovisno o slučaju, navodu njezina mjesta iskorištavanja.
Važnost uloge dodijeljene nazivu izvora i njezinom mjestu iskorištavanja u identificiranju prirodne mineralne vode proizlazi također iz članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 2009/54, koji propisuje da deklaracije na prirodnim mineralnim vodama obvezno sadržavaju podatak o mjestu iskorištavanja izvora i naziv izvora.
Međutim, budući da naziv izvora prirodne mineralne vode ima odlučujuću ulogu u identificiranju te vode od strane potrošača i budući da se identifikacija predmetne prirodne mineralne vode obavlja, kako je utvrđeno u točki 31. ove presude, ponajprije u pogledu njezinih svojstava, svojstva prirodne mineralne vode nužno su ta koja u bitnome određuju identitet izvora iz kojeg potječe. Stoga, pojam prirodna mineralna voda „iz jednog te istog izvora“ treba u biti shvatiti na način da se odnosi na prirodnu mineralnu vodu koja ne samo da potječe iz jednog te istog podzemnog vodonosnika, nego k tome ima i ista svojstva.
To je tumačenje, s jedne strane, sukladno općoj sistematici Direktive 2009/54. Čitanje cijele te direktive pokazuje naime odlučujuće značenje dodijeljeno svojstvima prirodnih mineralnih voda u njezinoj primjeni.
U tom smislu može se osobito navesti članak 4. Direktive 2009/54, kojim su obuhvaćene obrade kojima prirodna mineralna voda, onakva kakva je na izvoru, može biti podvrgnuta i koji ne dopušta obrade čiji se popis nalazi u stavku 1. točkama (a) do (c) tog članka, osim „u mjeri u kojoj [one] ne mijenja[ju] sastav vode u pogledu bitnih sastojaka koji joj daju karakteristična svojstva“, kao i članak 6. te direktive koji, propisujući da je ambalaža za pakiranje opremljena zatvaračima koji su osmišljeni tako da sprečavaju svaku mogućnost krivotvorenja ili onečišćenja prirodne mineralne vode, osigurava da kvalitativna i sanitarna svojstva prirodne mineralne vode budu očuvana tijekom cijelog lanca njezine proizvodnje i prodaje.
Također se može spomenuti članak 7. stavak 2. točka (a) Direktive 2009/54, koji propisuje da deklaracije na prirodnim mineralnim vodama obvezno sadržavaju „izjavu o analitičkom sastavu, uz navođenje karakterističnih sastojka“ predmetne vode, članak 12. točke (a) i (b) te direktive, u skladu s kojim Komisija donosi granične vrijednosti koncentracije sastojaka prirodnih mineralnih voda i sve potrebne odredbe o navođenju velikih koncentracija određenih sastojaka na deklaraciji, ili k tome Prilog II. toj direktivi koji određuje u svojoj točki 2. da oprema za iskorištavanje prirodne mineralne vode mora biti tako postavljena da se „sačuvaju svojstva koja voda ima na izvoru i koja odgovaraju onima koja joj se pripisuju“.
Tumačenje izloženo u točki 35. ove presude, s druge strane, jedino može jamčiti ostvarenje ciljeva Direktive 2009/54.
U tom smislu, u skladu s petom uvodnom izjavom Direktive 2009/54, glavna svrha svih pravila o prirodnim mineralnim vodama treba biti zaštita zdravlja potrošača, sprečavanje dovođenja potrošača u zabludu i osiguranje poštene trgovine. U tom smislu sedma uvodna izjava te direktive propisuje da je potrebno voditi računa da se osigura da u fazi prodaje prirodne mineralne vode zadrže ona svojstva na temelju kojih su priznate kao takve, a njezina deveta uvodna izjava određuje da, kako bi se osigurala obaviještenost potrošača, navođenje analitičkog sastava prirodne mineralne vode treba biti obvezno.
Međutim, budući da je trgovački naziv prirodne mineralne vode, s obzirom na utvrđenja u točkama 29. do 35. ove presude, nužno povezan sa svojstvima te vode, potrošači bi bili dovedeni u zabludu i ne bi mogli izvršiti jasan odabir na temelju eventualnih značajki prirodne mineralne vode, a s obzirom na zaštitu zdravlja, kada bi bilo moguće prodavati pod različitim trgovačkim nazivima mineralne vode istog podrijetla koje imaju ista svojstva.
Nadalje, Prilog I. Direktivi 2009/54 navodi koja su svojstva relevantna za identificiranje prirodne mineralne vode, odnosno osobito sadržaj mineralnih tvari, elemenata u tragovima ili drugih sastojaka kao i stajališta i kriterije na temelju kojih navedena svojstva moraju biti ocijenjena, s time da su ti kriteriji navedeni u odjeljku II. tog priloga iz kojeg među ostalim proizlazi da su za geološka i hidrološka ispitivanja potrebni ponajprije podaci o točnom položaju zahvata izvora i stratigrafija hidrogeološkog sloja i da fizikalna, kemijska i fizikalno‑kemijska ispitivanja koja se moraju provesti sadrže osobito utvrđivanje veza između naravi terena i naravi i vrste mineralnih tvari u vodi. U tom je prilogu također propisano da „[s]astav, temperatura i druga bitna svojstva prirodne mineralne vode moraju ostati stabilna unutar granica prirodne fluktuacije“.
U tom smislu nije potrebno, kako bi se ocijenila ta svojstva i kako bi se zatim protumačio članak 8. stavak 2. Direktive 2009/54, pozivati se na pojmove „vodonosnik“ i „tijelo podzemne vode” iz Direktive 2000/60. Naime, iz članka 1. potonje direktive kao i iz sudske prakse Suda proizlazi (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Luksemburg, C‑32/05,
EU:C:2006:749
, t. 41. i Komisija/Njemačka, C‑525/12,
EU:C:2014:2202
, t. 50.) da se ciljevi Direktive 2000/60 razlikuju od ciljeva Direktive 2009/54. Naime, dok se ciljevi prve direktive prvenstveno odnose na okoliš, drugom se direktivom nastoji zaštititi zdravlje potrošača i izbjeći dovođenje potrošača u zabludu, kao i osigurati poštenu trgovinu. Stoga odredbe Direktive 2000/60 ne treba smatrati relevantnima za tumačenje zatraženo u ovom postupku (vidjeti analognu presudu Møller, C‑585/10,
EU:C:2011:847
, t. 37.).
Stoga se samo na temelju odredbi Direktive 2009/54 može utvrditi potječe li određena prirodna mineralna voda „iz jednog te istog izvora“ u smislu članka 8. stavka 2. te direktive.
Iz svega navedenog proizlazi da, uzimajući u obzir definiciju prirodne mineralne vode iz Priloga I. Direktivi 2009/54., njezinu opću sistematiku i cilj te uredbe, na postavljena pitanja treba odgovoriti na način da pojam „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ iz članka 8. stavka 2. te direktive treba tumačiti na način da označava prirodnu mineralnu vodu iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora, koja potječe iz jednog te istog podzemnog vodonosnika ako u svim tim prirodnim ili bušenim izvorima ta voda ima identična svojstva, s obzirom na kriterije navedene u Prilogu I. toj direktivi, koja ostaju stabilna unutar granica prirodne fluktuacije.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

Pojam „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. lipnja 2009. o iskorištavanju i stavljanju na tržište prirodnih mineralnih voda treba tumačiti na način da označava prirodnu mineralnu vodu iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora koja potječe iz jednog te istog podzemnog vodonosnika ako, u svim tim prirodnim ili bušenim izvorima, ta voda ima identična svojstva, s obzirom na kriterije navedene u Prilogu I. toj direktivi, koja ostaju stabilna unutar granica prirodne fluktuacije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: slovenski