CELEX: 62007TJ0138
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Trg montaže in vzdrževanja dvigal in tekočih stopnic
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES
Manipulacije pri javnih razpisih
Razdelitev trgov
Določanje cen

Predmet te zadeve je predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2007) 512 konč. z dne 21. februarja 2007 v zvezi s
postopkom po členu 81 ES (zadeva COMP/E-1/38.823 – Dvigala in tekoče stopnice) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), katere
povzetek je bil objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 26. marca 2008 (UL C 75, str. 19), ali, podredno, predlog za znižanje glob, ki so bile naložene tožečim strankam.
Komisija Evropskih skupnosti je v izpodbijani odločbi menila, da so spodaj navedene družbe kršile člen 81 ES:
–        Kone Belgium SA (v nadaljevanju: Kone Belgija), Kone GmbH (v nadaljevanju: Kone Nemčija), Kone Luxembourg Sàrl (v nadaljevanju:
Kone Luksemburg), Kone BV Liften en Roltrappen (v nadaljevanju: Kone Nizozemska) in Kone Oyj (v nadaljevanju: KC) (v nadaljevanju
za vse skupaj ali vsako posebej: Kone);
–        Otis SA (v nadaljevanju: Otis Belgija), Otis GmbH & Co. OHG (v nadaljevanju: Otis Nemčija), General Technic-Otis Sàrl (v nadaljevanju:
GTO), General Technic Sàrl (v nadaljevanju: GT), Otis BV (v nadaljevanju: Otis Nizozemska), Otis Elevator Company (v nadaljevanju:
OEC) in United Technologies Corporation (v nadaljevanju: UTC) (v nadaljevanju za vse skupaj ali vsako posebej: Otis);
–        Schindler SA (v nadaljevanju: Schindler Belgija), Schindler Deutschland Holding GmbH (v nadaljevanju: Schindler Nemčija),
Schindler Sàrl (v nadaljevanju: Schindler Luksemburg), Schindler Liften BV (v nadaljevanju: Schindler Nizozemska) in Schindler
Holding Ltd (v nadaljevanju za vse skupaj ali vsako posebej: Schindler);
–        ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (v nadaljevanju: TKLA), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (v nadaljevanju: TKA), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
(v nadaljevanju: TKF), ThyssenKrupp Elevator AG (v nadaljevanju: TKE), ThyssenKrupp AG (v nadaljevanju: TKAG), ThyssenKrupp
Ascenseurs Luxembourg Sàrl (v nadaljevanju: TKAL) in ThyssenKrupp Liften BV (v nadaljevanju: TKL) (v nadaljevanju za vse skupaj
ali vsako posebej: ThyssenKrupp) ter
–        Mitsubishi Elevator Europe BV (v nadaljevanju: MEE).
Skupina Schindler je ena največjih dobaviteljic dvigal in tekočih stopnic na svetu. Njena matična družba je družba Schindler
Holding, ki ima sedež v Švici (točka 27 obrazložitve izpodbijane odločbe). Schindler je dejavna na področju dvigal in tekočih
stopnic, deluje pa prek nacionalnih hčerinskih družb. To so zlasti družbe Schindler Belgija v Belgiji, Schindler Nemčija v
Nemčiji, Schindler Luksemburg v Luksemburgu in Schindler Nizozemska na Nizozemskem (točke od 28 do 32 obrazložitve izpodbijane
odločbe).

Upravni postopek
1.
Preiskava Komisije
Komisija je poleti leta 2003 prejela informacije o morebitnem obstoju kartela štirih glavnih evropskih proizvajalcev dvigal
in tekočih stopnic, ki poslujejo v Uniji, in sicer Kone, Otis, Schindler in ThyssenKrupp (točki 3 in 91 obrazložitve izpodbijane
odločbe).

Belgija
Komisija je 28. januarja 2004 in v marcu 2004 začela preiskave na podlagi člena 14(2) in (3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962,
Prva Uredba o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3), zlasti
v prostorih hčerinskih družb od Kone, Otis, Schindler in ThyssenKrupp v Belgiji (točke 92, 93, 95 in 97 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Kone, Otis, ThyssenKrupp in Schindler so druga za drugo vložile vloge na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami
in zniževanju glob v primerih kartelov (2002/C 45/03, UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v
nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002). Zadevna podjetja so svoje vloge dopolnila (točke 94, 96, 98 in 103
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kone je bila 29. junija 2004 odobrena pogojna imuniteta na podlagi odstavka 8(b) tega obvestila (točka 99 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Komisija je med septembrom in decembrom 2004 na podlagi člena 18 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju
pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) poslala še zahteve
po informacijah podjetjem, ki so sodelovala pri kršitvi v Belgiji, več strankam v tej državi članici in belgijskemu združenju
Agoria (točki 101 in 102 obrazložitve izpodbijane odločbe).

Nemčija
Komisija je 28. januarja 2004 in v marcu 2004 na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 17 začela preiskave zlasti v prostorih hčerinskih
družb od Otis in ThyssenKrupp v Nemčiji (točki 104 in 106 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kone je vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki jo je vložila 2. februarja 2004 v zvezi z Belgijo,
12. in 18. februarja 2004 dopolnila s podatki v zvezi z Nemčijo. Tudi Otis je med marcem 2004 in februarjem 2005 vlogo v zvezi
z Belgijo dopolnila s podatki v zvezi z Nemčijo. Schindler je 25. novembra 2004 na podlagi zadevnega obvestila vložila vlogo,
ki je vsebovala informacije v zvezi z Nemčijo, ter jo dopolnila med decembrom 2004 in februarjem 2005. Nazadnje je decembra 2005
prav tako na podlagi tega obvestila vlogo v zvezi z Nemčijo pri Komisiji vložila še ThyssenKrupp (točke 105, 107, 112 in 114
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je od septembra do novembra 2004 na podlagi člena 18 Uredbe št. 1/2003 poslala še zahteve po informacijah podjetjem,
ki so sodelovala pri kršitvi v Nemčiji, več strankam v tej državi članici ter združenjem VDMA, VFA in VMA (točke 110, 111
in 113 obrazložitve izpodbijane odločbe).

Luksemburg
Kone je vlogo, ki jo je vložila 2. februarja 2004 v zvezi z Belgijo, 5. februarja 2004 dopolnila s podatki v zvezi z Luksemburgom.
Otis in ThyssenKrupp sta v zvezi z Luksemburgom na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 podali ustno vlogo. Na
podlagi istega obvestila je vlogo v zvezi z Luksemburgom vložila tudi Schindler (točke 115, 118, 119 in 124 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Komisija je 9. marca 2004 na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 17 začela preiskave zlasti v prostorih hčerinskih družb od Schindler
in ThyssenKrupp v Luksemburgu (točka 116 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kone je bila 29. junija 2004 na podlagi odstavka 8(b) obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 odobrena pogojna imuniteta
za del vloge v zvezi z Luksemburgom (točka 120 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je septembra in oktobra 2004 na podlagi člena 18 Uredbe št. 1/2003 poslala še zahteve po informacijah podjetjem,
ki so sodelovala pri kršitvi v Luksemburgu, več strankam v tej državi članici in luksemburškemu združenju vzdrževalcev dvigal
(točki 122 in 123 obrazložitve izpodbijane odločbe).

Nizozemska
Otis je marca 2004 vložila vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 v zvezi z Nizozemsko, ki jo je pozneje
še dopolnila. Aprila 2004 je vlogo na podlagi tega obvestila vložila še ThyssenKrupp in jo v nadaljevanju prav tako večkrat
dopolnila. Vlogo z dne 2. februarja 2004 v zvezi z Belgijo je 19. julija 2004 dopolnila še Kone, in sicer z informacijami
v zvezi z Nizozemsko (točke 127, 129 in 130 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Otis je bila 27. julija 2004 na podlagi odstavka 8(a) zadevnega obvestila odobrena pogojna imuniteta (točka 131 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Komisija je 28. aprila 2004 na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 17 začela preiskave zlasti v prostorih hčerinskih družb od Kone,
Schindler, ThyssenKrupp in MEE na Nizozemskem ter v prostorih združenja Boschduin (točka 128 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Septembra 2004 je na podlagi člena 18 Uredbe št. 1/2003 poslala še zahteve po informacijah podjetjem, ki so sodelovala pri
kršitvi na Nizozemskem, več strankam v tej državi članici ter združenjema VLR in Boschduin (točki 133 in 134 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
2.
Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
Komisija je 7. oktobra 2005 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga je naslovila zlasti na družbe, navedene
v točki 2 zgoraj. Vse naslovnice zadevnega obvestila so v odgovor na očitke Komisije predložile pisne pripombe (točki 135
in 137 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Zaslišanja ni bilo, saj nobena naslovnica obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah tega ni zahtevala (točka 138 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
3.
Izpodbijana odločba
Komisija je 21. februarja 2007 sprejela izpodbijano odločbo, v kateri je ugotovila, da so družbe, naslovnice te odločbe, sodelovale
pri štirih enotnih, kompleksnih in trajnih kršitvah člena 81(1) ES v štirih državah članicah, in sicer tako, da so si razdelile
trge z dogovarjanjem ali usklajevanjem glede dodelitve razpisov in pogodb, povezanih s prodajo, z montažo, vzdrževanjem in
s posodabljanjem dvigal in tekočih stopnic (točka 2 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je glede naslovnic izpodbijane odločbe menila, da so za kršitve člena 81 ES, ki so jih storile hčerinske družbe zadevnih
podjetij v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem, solidarno odgovorne tudi njihove matične družbe, ker so v času
kršitve lahko odločilno vplivale na poslovno politiko hčerinskih družb in je mogoče domnevati, da so to možnost tudi izkoristile
(točke 608, 615, 622, 627 in od 634 do 641 obrazložitve izpodbijane odločbe). Glede matičnih družb od MEE je bilo odločeno,
da niso solidarno odgovorne za ravnanje svoje hčerinske družbe, ker ni bilo mogoče dokazati, da so odločilno vplivale na njeno
ravnanje (točka 643 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je pri določanju zneskov glob v izpodbijani odločbi uporabila metodo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih
v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) [PJ] (98/C 9/03, UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1,
str. 171, v nadaljevanju: smernice iz leta 1998). Preučila je še, ali in koliko zadevna podjetja izpolnjujejo zahteve, določene
v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Komisija je zadevne kršitve na podlagi njihove narave in dejstva, da je vsaka od njih zajemala celotno ozemlje posamezne države
članice (Belgije, Nemčije, Luksemburga oziroma Nizozemske), opredelila kot „zelo resne“, čeprav njihovega dejanskega vpliva
ni bilo mogoče izmeriti (točka 671 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je zadevna podjetja v posameznih državah članicah – da bi upoštevala njihovo dejansko gospodarsko zmožnost, da povzročijo
večjo škodo konkurenci – razdelila v več kategorij, in sicer glede na promet, ki so ga imela na trgu dvigal in/ali tekočih
stopnic, vključno s storitvami vzdrževanja in posodabljanja, če je bilo to primerno (točki 672 in 673 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Kar zadeva kartel v Belgiji, sta bili Kone in Schindler uvrščeni v prvo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 40.000.000 EUR,
določenim glede na težo kršitve. Otis je bila uvrščena v drugo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 27.000.000 EUR. ThyssenKrupp
je bila uvrščena v tretjo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 16.500.000 EUR (točki 674 in 675 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Izhodiščni znesek globe, določen za Otis, je bil pomnožen z 1,7, in izhodiščni znesek globe ThyssenKrupp z 2, da
so se upoštevali njuna velikost in njuni celotni viri; tako sta bila izhodiščna zneska njunih glob 45.900.000 EUR oziroma
33.000.000 EUR (točki 690 in 691 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ker je kršitev trajala sedem let in osem mesecev (od 9. maja 1996
do 29. januarja 2004), je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščne zneske glob povišala za 75 %. Tako je bil osnovni znesek
globe Kone povišan na 70.000.000 EUR, Otis na 80.325.000 EUR, Schindler na 70.000.000 EUR in ThyssenKrupp na 57.750.000 EUR
(točki 692 in 696 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je menila, da je ThyssenKrupp ponovil kršitev, zato je na podlagi
te obteževalne okoliščine znesek njene globe povišala za 50 % (točke 697, 698 in od 708 do 710 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Zadevnim podjetjem ni bila priznana nobena olajševalna okoliščina (točke 733, 734, 749, 750 in od 753 do 755 obrazložitve
izpodbijane odločbe). Kone je bila na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 priznana popolna imuniteta pred globami.
Otis je bilo po eni strani priznano 40‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b), prvi pododstavek, prva
alinea, zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev. ThyssenKrupp je
bilo po eni strani priznano 20‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b), prvi pododstavek, druga alinea,
zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev. Schindler je bilo priznano
1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev (točke od 760 do 777 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva kartel v Nemčiji, so bile Kone, Otis in ThyssenKrupp uvrščene v prvo kategorijo, z izhodiščnim zneskom globe 70.000.000 EUR.
Schindler je bila uvrščena v drugo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 17.000.000 EUR (točke od 676 do 679 obrazložitve
izpodbijane odločbe). Izhodiščni znesek globe, določen za Otis, je bil pomnožen z 1,7, in izhodiščni znesek globe ThyssenKrupp
z 2, da so se upoštevali njuna velikost in njuni celotni viri; tako sta bila izhodiščna zneska njunih glob 119.000.000 EUR
oziroma 140.000.000 EUR (točki 690 in 691 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ker je kršitev, ki so jo storile Kone, Otis in
ThyssenKrupp, trajala osem let in štiri mesece (od 1. avgusta 1995 do 5. decembra 2003), je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščni
znesek glob povišala za 80 %. Ker je kršitev, ki jo je storila Schindler, trajala pet let in štiri mesece (od 1. avgusta 1995
do 6. decembra 2000), je Komisija zadevnemu podjetju izhodiščni znesek globe povišala za 50 %. Tako je bil osnovni znesek
globe Kone povišan na 126.000.000 EUR, Otis na 214.200.000 EUR, Schindler na 25.500.000 EUR in ThyssenKrupp na 252.000.000 EUR
(točki 693 in 696 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je menila, da je ThyssenKrupp ponovila kršitev, zato je na podlagi
te obteževalne okoliščine znesek njene globe povišala za 50 % (točke od 697 do 707 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zadevnim
podjetjem ni bila priznana nobena olajševalna okoliščina (točke od 727 do 729, 735, 736, od 742 do 744, 749, 750 in od 753
do 755 obrazložitve izpodbijane odločbe). Kone je bilo po eni strani priznano največje, 50‑odstotno znižanje globe iz odstavka 23(b),
prvi pododstavek, prva alinea, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe,
ker ni izpodbijala dejstev. Otis je bilo po eni strani priznano 25‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b),
prvi pododstavek, druga alinea, zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev.
Schindler je bilo po eni strani priznano 15‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b), prvi pododstavek,
tretja alinea, zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev. ThyssenKrupp
je bilo priznano 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev (točke od 778 do 813 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva kartel v Luksemburgu, sta bili Otis in Schindler uvrščeni v prvo kategorijo, z izhodiščnim zneskom globe 10.000.000 EUR.
Kone in ThyssenKrupp sta bili uvrščeni v drugo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 2.500.000 EUR (točke od 680 do 683 obrazložitve
izpodbijane odločbe). Izhodiščni znesek globe, določen za Otis, je bil pomnožen z 1,7, in izhodiščni znesek globe ThyssenKrupp
z 2, da so se upoštevali njuna velikost in njuni celotni viri; tako sta bila izhodiščna zneska njunih glob 17.000.000 EUR
oziroma 5.000.000 EUR (točki 690 in 691 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ker je kršitev trajala osem let in tri mesece (od
7. decembra 1995 do 9. marca 2004), je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščni znesek globe povišala za 80 %. Tako je bil osnovni
znesek globe Kone povišan na 4.500.000 EUR, Otis na 30.600.000 EUR, Schlindler na 18.000.000 EUR in ThyssenKrupp na 9.000.000 EUR
(točki 694 in 696 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je menila, da je ThyssenKrupp ponovila kršitev, zato je na podlagi
te obteževalne okoliščine znesek njene globe povišala za 50 % (točke 697, 698 in od 711 do 714 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Zadevnim podjetjem ni bila priznana nobena olajševalna okoliščina (točke 730, 749, 750 in od 753 do 755 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Kone je bil na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 priznana popolna imuniteta pred globami. Otis je
bilo po eni strani priznano 40‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v odstavku 23(b), prvi pododstavek, prva alinea,
zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker ni izpodbijala dejstev. Schindler in ThyssenKrupp
je bilo priznano le 1‑odstotno znižanje globe, ker nista izpodbijali dejstev (točke od 814 do 835 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Kar zadeva kartel na Nizozemskem, je bila Kone uvrščena v prvo kategorijo, z izhodiščnim zneskom globe 55.000.000 EUR. Otis
je bila uvrščena v drugo kategorijo z izhodiščnim zneskom globe 41.000.000 EUR. Schindler je bila uvrščena v tretjo kategorijo
z izhodiščnim zneskom globe 24.500.000 EUR. ThyssenKrupp in MEE sta bili uvrščeni v četrto kategorijo z izhodiščnim zneskom
globe 8.500.000 EUR (točki 684 in 685 obrazložitve izpodbijane odločbe). Izhodiščni znesek globe, določen za Otis, je bil
pomnožen z 1,7, in izhodiščni znesek globe ThyssenKrupp z 2, da so se upoštevali njuna velikost in njuni celotni viri; tako
sta bila izhodiščna zneska njunih glob 69.700.000 EUR oziroma 17.000.000 EUR (točki 690 in 691 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ker je kršitev, ki sta jo storili Otis in ThyssenKrupp, trajala pet let in deset mesecev (od 15. aprila 1998 do 5. marca 2004),
je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščni znesek globe povišala za 55 %. Ker je kršitev, ki sta jo storili Kone in Schindler,
trajala štiri leta in devet mesecev (od 1. junija 1999 do 5. marca 2004), je Komisija zadevnim podjetjem izhodiščni znesek
globe zvišala za 45 %. Ker je kršitev, ki jo je storila MEE, trajala štiri leta in en mesec (od 11. januarja 2000 do 5. marca 2004),
je Komisija zadevnemu podjetju izhodiščni znesek globe zvišala za 40 %. Tako je bil osnovni znesek globe Kone zvišan na 79.750.000 EUR,
Otis na 108.035.000 EUR, Schindler na 35.525.000 EUR, ThyssenKrupp na 26.350.000 EUR in MEE na 11.900.000 EUR (točki 695 in 696
obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je menila, da je ThyssenKrupp ponovila kršitev, zato je znesek njene globe na
podlagi te obteževalne okoliščine zvišala za 50 % (točke 697, 698 in od 715 do 720 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zadevnim
podjetjem ni bila priznana nobena olajševalna okoliščina (točke od 724 do 726, 731, 732, 737, od 739 do 741, od 745 do 748
in od 751 do 755 obrazložitve izpodbijane odločbe). Otis je bila na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 priznana
popolna imuniteta pred globami. ThyssenKrupp je bilo po eni strani priznano 40‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem
v odstavku 23(b), prvi pododstavek, prva alinea, zadevnega obvestila, po drugi strani pa še 1‑odstotno znižanje globe, ker
ni izpodbijala dejstev. Schindler in MEE je bilo priznano 1‑odstotno znižanje globe, ker nista izpodbijali dejstev (točke
od 836 do 855 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Izrek izpodbijane odločbe se glasi:
„Člen 1
1.      V Belgiji so spodaj navedena podjetja kršila člen 81 [ES], ker so se v navedenih obdobjih na podlagi sporazumov in usklajenih
ravnanj na nacionalni ravni v zvezi z dvigali in tekočimi stopnicami redno in kolektivno dogovarjala o delitvi trgov, javnih
in zasebnih razpisov ter drugih pogodb v skladu s predhodno dogovorjenimi deleži za prodajo in montažo ter si hkrati niso
konkurirala pri pogodbah o vzdrževanju in posodabljanju:
–        Kone: [KC] in [Kone Belgija]: od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Belgija]: od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Belgija]: od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004 ter
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] in [TKLA]: od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004.
2.      V Nemčiji so spodaj navedena podjetja kršila člen 81 [ES], ker so se v navedenih obdobjih na podlagi sporazumov in usklajenih
ravnanj na nacionalni ravni v zvezi z dvigali in tekočimi stopnicami redno in kolektivno dogovarjala o delitvi trgov, javnih
in zasebnih razpisov ter drugih pogodb v skladu s predhodno dogovorjenimi deleži za prodajo in montažo:
–        Kone: [KC] in [Kone Nemčija]: od 1. avgusta 1995 do 5. decembra 2003;
–        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Nemčija]: od 1. avgusta 1995 do 5. decembra 2003;
–        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Nemčija]: od 1. avgusta 1995 do 6. decembra 2000 ter
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] in [TKF]: od 1. avgusta 1995 do 5. decembra 2003.
3.      V Luksemburgu so spodaj navedena podjetja kršila člen 81 [ES], ker so se v navedenih obdobjih na podlagi sporazumov in usklajenih
ravnanj na nacionalni ravni v zvezi z dvigali in tekočimi stopnicami redno in kolektivno dogovarjala o delitvi trgov, javnih
in zasebnih razpisov ter drugih pogodb v skladu s predhodno dogovorjenimi deleži za prodajo in montažo ter si hkrati niso
konkurirala pri pogodbah o vzdrževanju in posodabljanju:
–        Kone: [KC] in [Kone Luksemburg]: od 7. decembra 1995 do 29. januarja 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgija], [GTO] in [GT]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Luksemburg]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004 ter
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] in [TKAL]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004.
4.      Na Nizozemskem so spodaj navedena podjetja kršila člen 81 [ES], ker so se v navedenih obdobjih na podlagi sporazumov in usklajenih
ravnanj na nacionalni ravni v zvezi z dvigali in tekočimi stopnicami redno in kolektivno dogovarjala o delitvi trgov, javnih
in zasebnih razpisov ter drugih pogodb v skladu s predhodno dogovorjenimi deleži za prodajo in montažo ter si hkrati niso
konkurirala pri pogodbah o vzdrževanju in posodabljanju:
–        Kone: [KC] in [Kone Nizozemska]: od 1. junija 1999 do 5. marca 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Nizozemska]: od 15. aprila 1998 do 5. marca 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Nizozemska]: od 1. junija 1999 do 5. marca 2004;
–        ThyssenKrupp: [TKAG] in [TKL]: od 15. aprila 1998 do 5. marca 2004 ter
–        [MEE]: od 11. januarja 2000 do 5. marca 2004.
Člen 2
1.      Za kršitve v Belgiji, navedene v členu 1(1), se podjetjem naložijo te globe:
–        Kone: [KC] in [Kone Belgija], solidarno: 0 EUR;
–        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Belgija], solidarno: 47.713.050 EUR;
–        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Belgija], solidarno: 69.300.000 EUR ter
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] in [TKLA], solidarno: 68.607.000 EUR.
2.      Za kršitve v Nemčiji, navedene v členu 1(2), se naložijo te globe:
–        Kone: [KC] in [Kone Nemčija], solidarno: 62.370.000 EUR;
–        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Nemčija], solidarno: 159.043.500 EUR;
–        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Nemčija], solidarno: 21.458.250 EUR ter
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] in [TKF], solidarno: 374.220.000 EUR.
3.      Za kršitve v Luksemburgu, navedene v členu 1(3), se podjetjem naložijo te globe:
–        Kone: [KC] in [Kone Luksemburg], solidarno: 0 EUR;
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgija], [GTO] in [GT], solidarno: 18.176.400 EUR;
–        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Luksemburg], solidarno: 17.820.000 EUR ter
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] in [TKAL], solidarno: 13.365.000 EUR.
4.      Za kršitve na Nizozemskem, navedene v členu 1(4), se podjetjem naložijo te globe:
–        Kone: [KC] in [Kone Nizozemska], solidarno: 79.750.000 EUR;
–        Otis: [UTC], [OEC] in [Otis Nizozemska], solidarno: 0 EUR;
–        Schindler: Schindler Holding […] in [Schindler Nizozemska], solidarno: 35.169.750 EUR;
–        ThyssenKrupp: [TKAG] in [TKL], solidarno: 23.477.850 EUR ter
–        [MEE]: 1.841.400 EUR
[…]“

Postopek in predlogi strank
Tožeče stranke, in sicer Schindler Holding, Schindler Management AG, Schindler Belgija, Schindler Nemčija, Schindler Luksemburg
in Schindler Nizozemska, so 4. maja 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbo.
Z vlogo, ki je bila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložena 25. julija 2007, je Svet Evropske unije predlagal, naj se
mu dovoli intervencija v podporo predlogom Komisije. Intervencija je bila dovoljena s sklepom predsednika osmega senata Splošnega
sodišča z dne 8. oktobra 2007.
Svet je 26. novembra 2007 vložil intervencijsko vlogo. Glavne stranke so predložile stališča glede navedene vloge.
Splošno sodišče (osmi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo začeti ustni postopek in je v okviru ukrepov
procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika Splošnega sodišča, tožečim strankam postavilo pisna vprašanja, od Komisije
pa zahtevalo, naj predloži en dokument. Stranke so te zahteve izpolnile v predpisanem roku.
Stranke so ustno podale stališča in odgovorile na ustna vprašanja, ki jim jih je na obravnavi 17. septembra 2009 postavilo
Splošno sodišče.
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo:
–        naj izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–        podredno, naj zniža naložene globe;
–        naj na podlagi člena 113 Poslovnika ugotovi, da je treba postopek v delu, v katerem se nanaša na Schindler Management, ustaviti;
–        naj Komisiji naloži plačilo stroškov, vključno s stroški ustavitve postopka v delu, v katerem se nanaša na Schindler Management.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga:
–        naj tožbo zavrne;
–        naj tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Svet Splošnemu sodišču predlaga:
–        naj tožbo zavrne;
–        naj ustrezno odloči o stroških.

Predlog za ustavitev postopka v zvezi s Schindler Management
V členu 4 izpodbijane odločbe, v različici, izdani pred vložitvijo tožbe, je bila Schindler Management navedena kot ena od
naslovnic zadevne odločbe.
Komisija je s sklepom z dne 4. septembra 2007, ki je bil Splošnemu sodišču predložen 30. junija 2009, popravila člen 4 izpodbijane
odločbe ter to spremembo sporočila Schindler Holding in Schindler Management. V popravljenem členu 4 izpodbijane odločbe ni
več navedena Schindler Management.
Tožeče stranke menijo, da je postala tožba zaradi popravka izpodbijane odločbe v delu, ki se nanaša na Schindler Management,
brezpredmetna.
V skladu s predlogi tožečih strank je treba ugotoviti, da je postala ta tožba s spremembo izpodbijane odločbe za Schindler
Management brezpredmetna.
Torej se postopek v delu, v katerem se nanaša na Schindler Management, ustavi.

Vsebinska preučitev
1.
Uvodne ugotovitve
Tožeče stranke so v pisanjih v utemeljitev tožbe navedle trditve v okviru trinajstih tožbenih razlogov, predstavljenih, kot
je navedeno v nadaljevanju. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela zakonitosti kazni, ker naj bi bilo s členom 23(2)
Uredbe (ES) št. 1/2003 Komisiji pri določanju višine globe podeljeno neomejeno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku.
Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela prepovedi retroaktivnosti pri uporabi smernic iz leta 1998 in obvestila o
ugodni obravnavi iz leta 2002. Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela zakonitosti kazni in nepristojnost Komisije
za sprejetje smernic iz leta 1998. Četrti tožbeni razlog se nanaša na nezakonitost obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
zaradi kršitve načela
nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur se ipsum prodere
(v nadaljevanju skupaj: načelo
nemo tenetur
), načela
in dubio pro reo
in načela sorazmernosti. Peti tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela delitve oblasti in zahtev v zvezi s postopkom, ki
ustreza merilom pravne države. Šesti tožbeni razlog se nanaša na konfiskacijsko naravo glob, naloženih tožečim strankam. Sedmi
in osmi tožbeni razlog se nanašata na kršitev smernic iz leta 1998 pri določitvi izhodiščnih zneskov glob in presoji olajševalnih
okoliščin. Deveti tožbeni razlog se nanaša na kršitev smernic iz leta 1998 in obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, kar
zadeva določitev zneskov glob za kršitve v Belgiji, Nemčiji in Luksemburgu. Deseti tožbeni razlog se nanaša na nesorazmerno
visoke globe. Enajsti tožbeni razlog se nanaša na dejstvo, da izpodbijana odločba ni bila ustrezno vročena Schindler Holding.
Dvanajsti tožbeni razlog se nanaša na neobstoj odgovornosti Schindler Holding. Nazadnje, trinajsti tožbeni razlog se nanaša
na kršitev člena 23(2) Uredbe št. 1/2003.
Čeprav ima tožba, ki so jo vložile tožeče stranke, dva predmeta, namreč, primarno, predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane
odločbe, in podredno, predlog za znižanje glob, so tožeče stranke v svojih pisanjih uveljavljale različne očitke, ne da bi
natančno opredelile svoje namene. Tožeče stranke so na obravnavi na vprašanje Splošnega sodišča v bistvu odgovorile, da s
prvimi desetimi tožbenimi razlogi in trinajstim tožbenim razlogom predlagajo razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe,
z enajstim tožbenim razlogom predlagajo razglasitev ničnosti vseh delov izpodbijane odločbe, ki se nanašajo na Schindler Holding,
z dvanajstim tožbenim razlogom pa predlagajo razglasitev ničnosti tistih delov členov 1, 2 in 3 izpodbijane odločbe, ki se
nanašajo na Schindler Holding.
Torej je treba šteti, da se več očitkov tožečih strank nanaša na zakonitost celotne izpodbijane odločbe, zato jih je treba
obravnavati najprej. To velja za očitek, ki so ga tožeče stranke navedle v okviru petega tožbenega razloga in se v bistvu
nanaša na kršitev člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950
(v nadaljevanju: EKČP). V zvezi z zakonitostjo celotne izpodbijane odločbe so še očitki iz enajstega in dvanajstega tožbenega
razloga, ki se nanašajo na nezakonitost tistih delov izpodbijane odločbe, ki se navezujejo na Schindler Holding, ker naj zadevna
odločba ne bi bila ustrezno vročena, in na nezakonitost tistih delov izpodbijane odločbe, v katerih je določena solidarna
odgovornost Schindler Holding.
Na drugem mestu bodo preučeni očitki v zvezi z zakonitostjo člena 2 izpodbijane odločbe, navedeni v preostalih tožbenih razlogih.
Splošno sodišče v zvezi s tem meni, da je treba očitke tožečih strank preučiti, kot je navedeno v nadaljevanju. Najprej bodo
preučeni prvi, drugi, tretji in četrti tožbeni razlog, v okviru katerih tožeče stranke navajajo več ugovorov nezakonitosti
v zvezi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, smernicami iz leta 1998 in z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002. Nato bo
Splošno sodišče preučilo šesti tožbeni razlog, v skladu s katerim ima izpodbijana odločba konfiskacijsko naravo. Nazadnje
bo preučilo še sedmi, osmi, deveti, deseti in trinajsti tožbeni razlog, v okviru katerih so tožeče stranke navedle več očitkov
v zvezi z višino glob, ki so jim bile naložene.
2.
Predlog za razglasitev ničnosti celotne izpodbijane odločbe

Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 6(1) EKČP
Tožeče stranke trdijo, da kršitve določb Pogodbe ES s področja konkurenčnega prava spadajo v kazensko pravo, zato mora postopek
pred Komisijo izpolnjevati zahteve iz člena 6(1) EKČP. Vendar naj bi upravni organi lahko kazenske sankcije naložili le, če
je mogoč sodni nadzor, kar naj v tem primeru ne bi držalo. Postopek z ničnostno tožbo pred sodiščem Unije naj bi bil namreč
le upravni kasacijski postopek, omejen na konkretne tožbene razloge tožeče stranke, s čimer naj ne bi bile izpolnjene zahteve,
kot jih je opredelilo Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) v sodbi z dne 21. februarja 1984 v zadevi
Öztürk proti Nemčiji (série A št. 73). Poleg tega naj postopka pred Komisijo ne bi bilo mogoče šteti za postopek pred neodvisnim
in nepristranskim sodiščem, saj naj bi bile z izvajanjem dokazov Komisije v okviru obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
ki temelji na opisih dejstev, pridobljenih v okviru „samoobtožbe“, kršene zahteve za postopek v pravni državi, ker naj podjetja
nikakor ne bi mogla preveriti upoštevnosti očitkov, na primer s predložitvijo vprašanj obremenilnim pričam.
Člen 6(1) EKČP določa:
„Vsakdo ima pravico, da […] o kakršnihkoli kazenskih obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno
in nepristransko z zakonom ustanovljeno sodišče.“
Treba je opozoriti, da je Sodišče priznalo splošno načelo prava Unije, po katerem ima vsakdo pravico do poštenega sojenja
(glej sodbo Sodišča z dne 25. januarja 2007 v zadevi Salzgitter Mannesmann proti Komisiji, C‑411/04 P, ZOdl., str. I‑959,
točka 40 in navedena sodna praksa). To načelo, ki je bilo poleg tega potrjeno s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih
pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1, v nadaljevanju: Listina), izhaja iz temeljnih pravic, ki so
sestavni del splošnih načel prava Unije, katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče ob navezovanju na skupno ustavno tradicijo
držav članic in na usmeritve, ki jih posreduje zlasti EKČP (zgoraj navedena sodba Salzgitter Mannesmann proti Komisiji, točka 41).
Na prvem mestu je treba, kar zadeva trditev, da postopek pred Komisijo ne izpolnjuje zahtev iz člena 6(1) EKČP, ugotoviti,
da iz sodne prakse ESČP izhaja, da za uporabo člena 6 EKČP zadostuje, da je zadevna kršitev po naravi kazenska ali je bila
zaradi nje zadevni osebi izrečena sankcija, ki po naravi in teži na splošno spada na kazenskopravno področje (glej sodbo ESČP
z dne 23. novembra 2006 v zadevi Jussila proti Finski, Recueil des arrêts et décisions 2006‑XIII, točka 31 in navedena sodna
praksa). Kot v zvezi s tem izhaja iz sodne prakse ESČP, so organi EKČP s sprejetjem samostojne razlage pojma „kazenska obtožba“
postavili temelje za postopno razširitev uporabe kazenskega okvira člena 6 na področja, ki formalno ne spadajo v tradicionalne
kategorije kazenskega prava, kot so denarne kazni, ki se naložijo zaradi kršitve konkurenčnega prava. Vendar je ESČP v zvezi
s kategorijami, ki ne spadajo v »trdno jedro« kazenskega prava, pojasnilo, da jamstev, ki jih daje kazenski okvir člena 6,
ni nujno treba uporabljati strogo dosledno (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Jussila proti Finski, točka 43 in navedena
sodna praksa).
Poleg tega iz sodne prakse sodišč Unije izhaja, da odločbe Komisije, ki nalagajo globe zaradi kršitev konkurenčnega prava,
niso kazenske, kar je bilo izrecno potrjeno tudi s členom 23(5) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbe Splošnega sodišča
z dne 6. oktobra 1994 v zadevi Tetra Pak proti Komisiji, T‑83/91, Recueil, str. II‑755, točka 235; z dne 15. marca 2000 v
združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T-25/95, T-26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od T-34/95 do T-39/95,
od T-42/95 do T-46/95, T-48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 in T‑104/95, Recueil,
str. II‑491, točka 717, ter z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T‑9/99, Recueil, str. II-1487, točka 390).
V nasprotju s trditvami tožečih strank je treba šteti, da so s postopkom, v katerem Komisija sprejme odločbo o ugotovitvi
kršitve in naložitvi glob, ki jo lahko nato nadzirajo sodišča Unije, izpolnjene zahteve, postavljene s členom 6(1) EKČP. Drži,
da Komisija ni sodišče v smislu člena 6 EKČP (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 29. oktobra 1980 v združenih zadevah van
Landewyck in drugi proti Komisiji, od 209/78 do 215/78 in 218/78, Recueil, str. 3125, točka 81, ter z dne 7. junija 1983 v
združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 7).
Vendar mora Komisija v upravnem postopku upoštevati splošna načela prava Unije (sodba Splošnega sodišča z dne 10. marca 1992
v zadevi Shell proti Komisiji, T‑11/89, Recueil, str. II‑757, točka 39; zgoraj v točki 53 navedena sodba Cimenteries CBR in
drugi proti Komisiji, točka 718, ter zgoraj v točki 53 navedena sodba HFB in drugi proti Komisiji, točka 391).
Poleg tega sodišče Unije z nadzorom, ki ga izvaja nad odločbami Komisije, zagotavlja upoštevanje zahtev poštenega sojenja,
kot so določene s členom 6(1) EKČP (glej točko 50 zgoraj).
V zvezi s tem ESČP meni, da mora imeti zadevno podjetje možnost, da odločbo, ki je bila tako sprejeta v zvezi z njim, predloži
sodnemu organu z neomejeno pristojnostjo, ki lahko v celoti, tako dejansko kot pravno, spremeni izpodbijano odločbo (glej
po analogiji sodbo ESČP z dne 23. julija 2002 v zadevi Janosevic proti Švedski, Recueil des arrêts et décisions 2002‑VII,
točka 81 in navedena sodna praksa). Ko Splošno sodišče izvaja nadzor nad zakonitostjo odločbe o ugotovitvi kršitve člena 81 ES,
lahko na predlog tožečih strank izčrpno preuči stvarno ugotovitev dejstev in pravno presojo, ki jo je v zvezi z njimi podala
Komisija. Poleg tega ima na podlagi člena 229 ES in člena 31 Uredbe št. 1/2003 neomejeno pristojnost v zvezi z globami (glej
v tem smislu zgoraj v točki 53 navedeno sodbo Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 719).
Na drugem mestu je treba zavrniti trditev tožečih strank, da zadevna podjetja niso mogla preveriti upoštevnosti očitkov Komisije,
na primer s postavljanjem vprašanj morebitnim obremenilnim pričam. Iz sodne prakse namreč izhaja, da nobeno pravilo niti nobeno
splošno načelo prava Unije Komisiji ne prepoveduje, da se v razmerju do podjetja opre na izjave drugih podjetij. Če to ne
bi držalo, bi bilo dokazno breme Komisije za ravnanja, ki so v nasprotju s členoma 81 ES in 82 ES, nevzdržno in nezdružljivo
z nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb, ki jo Komisiji dodeljuje Pogodba ES. Vendar pa izjave podjetja – obdolženega
sodelovanja v kartelu –, katere resničnost izpodbija več obdolženih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz zadevnih dejstev,
ne da bi bila utemeljena tudi z drugimi dokazi (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone
proti Komisiji, T‑38/02, ZOdl., str. II‑4407, točka 285 in navedena sodna praksa). Poleg tega je treba vsekakor ugotoviti,
da so tožeče stranke v obravnavanem primeru izrecno priznale dejstva, kot so navedena v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Poleg tega se, na tretjem mestu, kar zadeva izvajanje dokazov Komisije v okviru obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
očitek tožečih strank prepleta z očitkom glede nezakonitosti zadevnega obvestila zaradi kršitve načel
nemo tenetur
in
in dubio pro reo
, ki ga je treba zavrniti iz razlogov, navedenih v točkah od 146 do 164 v nadaljevanju.
Zato je treba tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 6(1) EKČP zavrniti.

Tožbeni razlog nezakonitosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem je naslovljena na Schindler Holding, zaradi neustrezne
vročitve
Tožeče stranke priznavajo, da je bila izpodbijana odločba vročena Schindler Holding, ki ima sedež v Švici. Vendar naj ne bi
bila vročena v skladu s členom 254(3) ES. Komisija naj bi s svojim ravnanjem kršila švicarsko kazensko pravo in mednarodno
pravo. Za vročitev v Švici bi namreč morala veljati mednarodna konvencija s Švico, ki pa je naj ne bi bilo, zato naj izpodbijana
odločba, ker naj ne bi bila vročena, ne bi bila veljavna v delu, v katerem je naslovljena na Schindler Holding, in naj torej
pravno ne bi obstajala.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že odločilo, da nepravilnosti pri vročitvi ne zadevajo odločitve in zato ne
vplivajo na njeno zakonitost (sodba Sodišča z dne 14. julija 1972 v zadevi Imperial Chemical Industries proti Komisiji, 48/69,
Recueil, str. 619, točka 39). Take nepravilnosti lahko v nekaterih okoliščinah le preprečijo, da začne teči rok, ki je s členom 230,
peti odstavek, ES določen za sproženje postopka. V obravnavanem primeru je bila Schindler Holding neizpodbitno seznanjena
z vsebino izpodbijane odločbe in je izkoristila pravico do pravnega sredstva, ki ji je podeljena s členom 230, peti odstavek,
ES.
Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

Tožbeni razlog nezakonitosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem je določena solidarna odgovornost Schindler Holding
Tožeče stranke s tem tožbenim razlogom izpodbijajo solidarno odgovornost Schindler Holding, matične družbe skupine Schindler,
za protikonkurenčno ravnanje njenih hčerinskih družb v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem.
Kar zadeva solidarno odgovornost matične družbe za ravnanje hčerinske družbe, je treba opozoriti, da to, da je hčerinska družba
ločena pravna oseba, ne zadostuje za izključitev možnosti, da se njeno ravnanje pripiše matični družbi (zgoraj v točki 61
navedena sodba Imperial Chemical Industries proti Komisiji, točka 132).
Konkurenčno pravo Unije namreč zadeva dejavnosti podjetij, pojem podjetja pa zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko
dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in njihov način financiranja (glej sodbo Sodišča z dne 10. septembra 2009 v zadevi
Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C‑97/08 P, ZOdl., str. I‑8237, točka 54 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je sodišče Unije pojasnilo, da je treba pojem podjetja, postavljen v ta kontekst, razumeti tako, da označuje gospodarsko
enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (glej sodbo Sodišča z dne 12. julija 1984
v zadevi Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, str. 2999, točka 11, ter zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi
proti Komisiji, točka 55 in navedena sodna praksa; glej v tem smislu tudi sodbo Splošnega sodišča z dne 29. junija 2000 v
zadevi DSG proti Komisiji, T‑234/95, Recueil, str. II‑2603, točka 124). Tako je poudarilo, da za uporabo pravil o konkurenci
formalna ločitev dveh družb, ki izhaja iz njune ločene pravne osebnosti, ni odločilna, saj je odločilno merilo, ali obstaja
njuno enotno ravnanje na trgu. Torej se lahko izkaže, da je treba ugotoviti, ali družbi z različnima pravnima osebnostma oblikujeta
ali spadata v samo eno podjetje ali gospodarski subjekt z enotnim ravnanjem na trgu (zgoraj v točki 61 navedena sodba Imperial
Chemical Industries proti Komisiji, točka 140, in sodba Splošnega sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi DaimlerChrysler
proti Komisiji, T‑325/01, ZOdl., str. II‑3319, točka 85).
Kadar tak gospodarski subjekt krši pravila o konkurenci, mora v skladu z načelom osebne odgovornosti za to kršitev odgovarjati
sam (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 56 in navedena sodna praksa).
Kršitev konkurenčnega prava Unije je treba brez nejasnosti pripisati pravni osebi, ki ji je mogoče naložiti plačilo glob in
na katero je treba nasloviti obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Prav tako je pomembno, da je v obvestilu o ugotovitvah
o možnih kršitvah navedeno, kot kakšni se pravni osebi očitajo navedena dejstva (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Akzo
Nobel in drugi proti Komisiji, točka 57 in navedena sodna praksa).
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, predvsem če zadevna hčerinska
družba – čeprav je ločena pravna oseba – o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili
matične družbe, zlasti ob upoštevanju gospodarskih, organizacijskih in pravnih vezi, ki povezujejo pravna subjekta (glej zgoraj
v točki 65 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 58 in navedena sodna praksa).
V takem primeru sta namreč matična družba in njena hčerinska družba del iste gospodarske enote in zato tvorita samo eno podjetje
v smislu sodne prakse, navedene v točkah 65 in 66 zgoraj. Dejstvo, da matična družba in njena hčerinska družba tvorita samo
eno podjetje v smislu člena 81 ES, tako Komisiji omogoča, da odločbo, s katero naloži plačilo glob, naslovi na matično družbo,
ne da bi bilo treba dokazati njeno osebno vpletenost v kršitev (zgoraj v točki 65 sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji,
točka 59).
V posebnem primeru, v katerem je matična družba stoodstotna lastnica kapitala hčerinske družbe, ki je kršila konkurenčna pravila
Unije, ta matična družba po eni strani lahko odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, po drugi strani pa obstaja
izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na njeno ravnanje (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo
Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60 in navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah za domnevo, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija
dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija lahko tako matično družbo šteje za solidarno odgovorno
za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če matična družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži zadostnih
dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (glej zgoraj v točki 65 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti
Komisiji, točka 61 in navedena sodna praksa).
Poleg tega, čeprav drži, da se Sodišče v točkah 28 in 29 sodbe z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags
proti Komisiji (C‑286/98 P, Recueil, str. I‑9925) ob stoodstotnem lastništvu kapitala hčerinske družbe sklicuje tudi na druge
okoliščine, kot sta neprerekanje vpliva, ki ga izvaja matična družba na poslovno politiko hčerinske družbe, in skupno zastopanje
dveh družb v upravnem postopku, ostane dejstvo, da je Sodišče te okoliščine poudarilo le zato, da bi predstavilo vse elemente,
s katerimi je Splošno sodišče utemeljilo svoje razlogovanje, in ne zato, da bi bilo treba za uporabo domneve, navedene v točki 71
zgoraj, predložiti dodatne indice v zvezi z dejanskim vplivanjem matične družbe (zgoraj v točki 65 navedena sodba Akzo Nobel
in drugi proti Komisiji, točka 62).
Ta tožbeni razlog je treba preučiti na podlagi zgoraj navedenih načel.
Komisija je v točki 627 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da je treba Schindler Holding šteti za solidarno odgovorno
za kršitev njenih hčerinskih družb Schindler Belgija, Schindler Nemčija, Schindler Luksemburg in Schindler Nizozemska, ker
je lahko „kot edina lastnica in končna matična družba […] odločilno vplivala na poslovno politiko posameznih hčerinskih družb
v času trajanja kršitve in je mogoče domnevati, da je to pristojnost tudi izkoristila“.
Komisija je v točkah 628 in 629 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da trditvi Schindler Holding, da zadevne hčerinske
družbe na trgu poslujejo kot samostojne pravne enote, ki same odločajo o bistvenih vidikih svoje poslovne politike, in da
ni v ničemer vplivala na tekoče posle zadevnih hčerinskih družb, „ne zadostuje[ta] za to, da bi bilo mogoče [z njima] ovreči
domnevo, da hčerinske družbe od Schindler Holding niso popolnoma samostojno odločale o svojem ravnanju na trgu“.
Komisija je v točki 630 obrazložitve izpodbijane odločbe še dodala, da bi lahko Schindler Holding „v upravnem postopku predložil[a]
dokaze o tem, da ni odločilno vplival[a] na svoje hčerinske družbe […]“. V zvezi s tem je menila, da ji „[Schindler Holding]
in [njene] hčerinske družbe niso predložil[e] […] dokazov, s katerimi bi razjasnil[e] svoje družbene odnose, hierarhično strukturo
in obveznosti poročanja, da bi tako ovrgl[e] domnevo[, da je] […] [Schindler Holding] kot edin[a] lastni[ca] svojih hčerinskih
družb, na katere je bila naslovljena [izpodbijana] odločba, izvajal[a] svoje nadzorne pravice in uporabil[a] vsa preostala
sredstva za izvajanje odločilnega vpliva, do česar je bila upravičen[a]“.
Komisija je v točki 631 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da „le na podlagi programa usklajevanja s pravili konkurence
v skupini Schindler ni mogoče ugotoviti, ali je [Schindler Holding] izdal[a] navodila v zvezi s kršitvijo ali ne“. Tako je
treba po mnenju Komisije še naprej domnevati, „da stoodstotna hčerinska družba [Schindler Holding] ni samostojno odločala
o svoji poslovni politiki na trgu“.
Komisija je ob upoštevanju navedenega v točki 632 obrazložitve izpodbijane odločbe sklenila, da „[Schindler Holding] in nje[ne]
stoodstotne hčerinske družbe niso ovrgl[e] domneve o odgovornosti za kršitve, storjene v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in
na Nizozemskem, [in da je zato treba Schindler Holding] skupaj z zadevnimi hčerinskimi družbami šteti za solidarno odgovorne
za kršitve člena 81 ES, navedene v [izpodbijani] odločbi“.
Na prvem mestu ni sporno, da je imela Schindler Holding v času trajanja kršitve v neposredni lasti 100 % kapitala Schindler
Belgija, Schindler Nemčija in Schindler Nizozemska, posredno (prek Schindler Belgija) pa tudi 100 % kapitala Schindler Luksemburg.
Torej je veljala domneva, da je Schindler Holding odločilno vplivala na ravnanje svojih hčerinskih družb (glej točko 72 zgoraj).
Skupina Schindler ne more trditi, da bi morala Komisija dokazati, da je Schindler Holding dejansko vplivala na operativne
dejavnosti zadevnih hčerinskih družb, vključno z njihovim ravnanjem, s katerim so kršile člen 81 ES, in da je povzročila ali
podpirala kršitev.
Pripisovanje odgovornosti za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, njeni matični družbi namreč ne zahteva dokaza, da
matična družba vpliva na politiko hčerinske družbe na posebnem področju, ki je predmet kršitve. Nasprotno pa lahko organizacijske,
gospodarske in pravne vezi med matično družbo in njeno hčerinsko družbo dokažejo obstoj vpliva prve na strategijo druge ter
zato upravičijo, da ju lahko štejemo za samo en gospodarski subjekt (sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v zadevi
Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, T‑112/05, ZOdl., str. II‑5049, točka 83). Če torej Komisija dokaže, da je ves kapital
hčerinske družbe v lasti matične družbe, lahko zadnjenavedeno šteje za solidarno odgovorno za plačilo globe, ki jo naloži
hčerinski družbi, razen če matična družba dokaže, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (glej točko 72 zgoraj).
Treba je še opozoriti, da odnos prigovarjanja h kršitvi med matično in hčerinsko družbo ali celo vpletenost prve v navedeno
kršitev ne omogoča Komisiji, da naslovi odločbo o naložitvi glob matični družbi iz skupine družb (zgoraj navedena sodba z
dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 58), temveč to omogoča dejstvo, da obe tvorita samo
eno podjetje v smislu člena 81 ES.
Tožeče stranke se ne morejo sklicevati niti na domnevno kršitev načela krivdne odgovornosti (Schuldprinzip) niti na načelno
izključitev uveljavljanja odgovornosti delničarja v družbi z omejeno odgovornostjo ali delniški družbi za dolgove družbe in
dejanja njenih upravnih organov. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da take trditve temeljijo na napačni premisi, da ni bila
v zvezi z matično družbo ugotovljena nobena kršitev, kar v obravnavanem primeru ne drži, saj iz točke 632 obrazložitve izpodbijane
odločbe ter členov 1 in 2 te odločbe izhaja, da je Schindler Holding sama odgovorna za kršitve, za katere se je zaradi tesnih
ekonomskih in pravnih vezi, ki so jo povezovale s hčerinskimi družbami, štelo, da jih je storila sama (glej v tem smislu sodbo
Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Metsä-Serla in drugi proti Komisiji, C‑294/98 P, Recueil, str. I‑10065, točki 28
in 34, in sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, T‑69/04,
ZOdl., str. II‑2567, točka 74).
Na drugem mestu je treba preučiti trditve, s katerimi želijo tožeče stranke zavrniti domnevo iz točke 71 zgoraj in na podlagi
katerih naj bi hčerinske družbe od Schindler Holding samostojno določale svojo poslovno politiko.
Prvič, tudi če bi bila trditev tožečih strank, da Schindler Holding hčerinskim družbam v obravnavanem primeru ni dajala navodil,
ki bi omogočila ali spodbudila stike v nasprotju s členom 81 ES, in da ni bila seznanjena s takimi stiki, dokazana, je ni
mogoče uporabiti kot dokaz za to, da so bile zadevne hčerinske družbe samostojne. Kot je bilo navedeno v točki 82 zgoraj,
se za pripisovanje odgovornosti za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, njeni matični družbi ne zahteva, da matična
družba vpliva na politiko hčerinske družbe na posebnem področju, ki je predmet kršitve.
Drugič, zavrniti je treba tudi trditev, da so hčerinske družbe od Schindler Holding v svojih državah vedno delovale samostojno,
ne da bi Schindler Holding vplivala na njihove tekoče dejavnosti, „pridobivanje naročil“, sklepanje pogodb ali cenovno politiko,
pri kateri je bila Schindler Holding obveščena le o naročilih, zaradi katerih bi lahko nastala izguba. Po eni strani zadevne
tožeče stranke niso predložile dokazov v podporo tem trditvam, po drugi strani pa take trditve – tudi če bi bile dokazane
– nikakor ne bi zadostovale za zavrnitev domneve iz točke 71 zgoraj, saj iz sodne prakse izhaja, da spadajo z vidika uporabe
člena 81 ES v zvezi z matično družbo pod pojem poslovne politike hčerinske družbe še drugi elementi, poleg tistih, ki jih
navajajo tožeče stranke. V zvezi s tem je treba navesti, da je sodišče Unije v okviru analize obstoja enotnega gospodarskega
subjekta med več družbami, ki so del skupine, zlasti preučilo, ali bi matična družba lahko vplivala na politiko cen, dejavnosti
proizvodnje in distribucije, cilje prodaje, bruto marže, stroške prodaje, denarni tok, zaloge in trženje. Vendar iz tega ni
mogoče sklepati, da spadajo pod pojem poslovne politike hčerinske družbe samo ti vidiki, da bi se lahko za matično družbo
uporabila člena 81 ES in 82 ES (glej zgoraj v točki 82 navedeno sodbo z dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi
proti Komisiji, točka 64 in navedena sodna praksa).
Tretjič, domneve o odgovornosti ni mogoče ovreči niti z dejstvom, da so hčerinske družbe od Schindler Holding v štirih državah,
v katerih je bila storjena kršitev, sodelovale pri ločenih in različnih kršitvah, s čimer naj bi bilo mogoče zanikati, da
je imela dejanski vpliv na operativne dejavnosti hčerinskih družb. Iz točk od 627 do 632 obrazložitve izpodbijane odločbe
namreč izhaja, da se Komisija za to, da je Schindler Holding pripisala odgovornost za ravnanje hčerinskih družb, ni oprla
na morebitno vzporednost kršitev, ugotovljenih v štirih zadevnih državah. Poleg tega je napačna tudi trditev tožečih strank,
da so se kršitve med seboj razlikovale, saj so hčerinske družbe od Schindler Holding v zadevnih štirih državah v obdobjih,
ki se precej prekrivajo (od 9. maja 1996 do 29. januarja 2004 v Belgiji, od 1. avgusta 1995 do 6. decembra 2000 v Nemčiji,
od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004 v Luksemburgu in od 1. junija 1999 do 5. marca 2004 na Nizozemskem), sodelovale pri kršitvah
s podobnim predmetom, ki je vključeval „tajno dogovarjanje med konkurenti o delitvi trgov ali zamrznitvi tržnih deležev z
delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic ter o nekonkuriranju pri vzdrževanju in posodabljanju
dvigal in tekočih stopnic (razen v Nemčiji, kjer dejavnost vzdrževanja in posodabljanja ni bila vključena v razprave med članicami
kartela)“ (točka 658 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Četrtič, dejstvo, da je Schindler Holding morda res naredila vse, kar je bilo v njeni moči, da bi preprečila, da bi njene
hčerinske družbe ravnale v nasprotju s členom 81 ES – zlasti s sprejetjem kodeksa ravnanja, s katerim je želela preprečiti,
da bi te družbe kršile pravila o konkurenci in z njimi povezane smernice –, po eni strani v ničemer ne vpliva na resničnost
kršitve, ugotovljene v zvezi z njim (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točka 373),
po drugi strani pa z njim ni mogoče dokazati, da so zadevne hčerinske družbe samostojno določale svojo poslovno politiko.
Nasprotno, to, da je Schindler Holding v svojih hčerinskih družbah izvajala zadevni kodeks ravnanja, napeljuje prej na dejanski
nadzor matične družbe nad poslovno politiko njenih hčerinskih družb, saj so tudi tožeče stranke navedle, da se je upoštevanje
kodeksa ravnanja nadziralo z rednimi revizijami in drugimi ukrepi, ki jih je izvajal uslužbenec Schindler Holding, odgovoren
za skladnost s predpisi („compliance officer“).
Petič, kar zadeva odnose v skupini, upravno strukturo in smernice glede poročanja v Schindler Holding, je Komisija v točki 630
obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da ji Schindler Holding in njene hčerinske družbe niso predložile informacij, s
katerimi bi pojasnile svoja družbena razmerja. Iz spisa sicer izhaja, da so tožeče stranke v upravnem postopku Komisiji res
predložile nekaj informacij v zvezi z razmerji v skupini, upravno strukturo in s smernicami glede poročanja („reporting lines“).
Vendar na podlagi teh informacij ni mogoče domnevati, da so bile hčerinske družbe skupine Schindler samostojne. Predložene
informacije, ki sploh niso utemeljene z dokazi, so namreč pomanjkljive, saj se večinoma nanašajo na dolžnosti in obveznosti
v zvezi s poročanjem („reporting obligations“) nekaterih vodilnih uslužbencev Schindler Luksemburg in Schindler Belgija ter
na dolžnosti uslužbenca Schindler Nemčija, ne da bi bili obširneje pojasnjeni družbeni odnosi med Schindler Holding in njenimi
hčerinskimi družbami, ki so delovale v zadevnih državah, ali vpliv Schindler Holding na hčerinske družbe.
Ob upoštevanju domneve o odgovornosti, navedene v točki 72 zgoraj, in dejstva – ki izhaja iz točk od 84 do 90 zgoraj –, da
tožeče stranke te domneve niso ovrgle, je Komisija kršitve, ki so jih storile hčerinske družbe od Schindler Holding, upravičeno
pripisala zadnjenavedeni.
Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
3.
Predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe

Ugovor nezakonitosti v zvezi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, ki se nanaša na kršitev načela zakonitosti kazni
Tožeče stranke trdijo, da ima Komisija na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 skoraj neomejeno polje prostega preudarka
pri določanju višine glob, kar naj bi bilo v nasprotju z načelom zakonitosti kazni, ki je opredeljeno v členu 7(1) EKČP in
naj bi izhajalo iz splošnih pravnih načel, na katerih temeljijo skupne ustavne tradicije držav članic.
Treba je spomniti na besedilo člena 7(1) EKČP:
„Nihče ne sme biti obsojen za katerokoli dejanje, izvršeno s storitvijo ali opustitvijo, ki ni bilo določeno kot kaznivo dejanje
po domačem ali po mednarodnem pravu v času, ko je bilo storjeno. Prav tako se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo
je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno.“
Iz sodne prakse izhaja, da je načelo zakonitosti kazni korelat načela pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Unije in
zlasti zahteva, da je vsak predpis Unije, še posebej če predpisuje ali dopušča nalaganje sankcij, jasen in natančen, tako
da se lahko zadevne osebe nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in dolžnostmi, ki iz njega izhajajo, ter lahko ustrezno
ukrepajo (glej sodbi Splošnega sodišča z dne 5. aprila 2006 v zadevi Degussa proti Komisiji, T‑279/02, ZOdl., str. II‑897,
točka 66, in z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji, T‑43/02, ZOdl., str. II-3435, točka 71 in navedena
sodna praksa).
Načelo zakonitosti kazni, ki je del splošnih načel prava Unije, na katerih temeljijo skupne ustavne tradicije držav članic,
je določeno tudi v različnih mednarodnih pogodbah, zlasti v členu 7 EKČP. V skladu s tem načelom je treba z zakonom jasno
opredeliti kazniva dejanja in kazni, s katerimi se ta kaznujejo. Ta pogoj je izpolnjen, ko lahko naslovnik norme iz besedila
zadevne določbe in po potrebi s pomočjo njene razlage s strani sodišč razbere, za katera dejanja in opustitve mora kazensko
odgovarjati. Poleg tega se v skladu s sodno prakso ESČP jasnost zakona ne presoja samo z vidika besedila upoštevne določbe,
ampak tudi z vidika pojasnil iz obstoječe in objavljene sodne prakse (glej sodbo Sodišča z dne 22. maja 2008 v zadevi Evonik
Degussa proti Komisiji in Svetu, C‑266/06 P, neobjavljena v ZOdl., točke od 38 do 40 in navedena sodna praksa).
To načelo se upošteva pri kazenskopravnih normah in tudi pri posebnih upravnopravnih instrumentih, ki predpisujejo ali dovoljujejo
nalaganje upravnopravnih sankcij (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena in drugi, 137/85,
Recueil, str. 4587, točka 15 in navedena sodna praksa). Načelo ne velja samo za norme, ki določajo znake kršitve, temveč tudi
za norme, ki opredeljujejo posledice, ki izhajajo iz kršitve prvonavedenih norm (glej zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa
proti Komisiji, točka 67, ter zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 29
in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so temeljne pravice del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavljajo
sodišča Unije (mnenje Sodišča 2/94 z dne 28. marca 1996, Recueil, str. I‑1759, točka 33, in sodba Sodišča z dne 29. maja 1997
v zadevi Kremzow, C‑299/95, Recueil, str. I‑2629, točka 14). V ta namen se Sodišče in Splošno sodišče zgledujeta po skupnih
ustavnih tradicijah držav članic in po podatkih iz mednarodnih pogodb o varstvu človekovih pravic, pri katerih so države članice
sodelovale ali h katerim so pristopile. EKČP ima v zvezi s tem poseben pomen (sodba Sodišča z dne 22. oktobra 2002 v zadevi
Roquette Frères, C‑94/00, Recueil, str. I‑9011, točka 23, in zgoraj navedena sodba Kremzow, točka 14). Poleg tega člen 6(2) EU
določa, da „Unija spoštuje temeljne pravice, kakršne zagotavlja [EKČP] […] in ki kot splošna načela prava [Unije] izhajajo
iz skupnih ustavnih tradicij držav članic“.
Kot je že opozorilo Splošno sodišče (zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 71), v skladu s členom 7(1) EKČP
ni treba, da so predpisi, na podlagi katerih so naložene sankcije, tako natančno opredeljeni, da so mogoče posledice kršitve
predpisov predvidljive z absolutno gotovostjo. Na podlagi sodne prakse ESČP dejstvo, da zakon podeljuje pooblastilo za odločanje
po prostem preudarku, ne pomeni kršitve zahteve po predvidljivosti, če sta obseg in način izvrševanja tega pooblastila, glede
na zadevni zakoniti cilj, dovolj jasna, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo zoper samovoljo (glej sodbo ESČP z dne
25. februarja 1992 v zadevi Margareta in Roger Andersson proti Švedski, série A št. 226, točka 75). Pri tem ESČP poleg besedila
zakona upošteva vprašanje, ali je ustaljena in objavljena sodna praksa pojasnila uporabljene nedoločne pojme (glej sodbo ESČP
z dne 27. septembra 1995 v zadevi G. proti Franciji, série A št. 325‑B, točka 25).
Upoštevanje skupnih ustavnih tradicij držav članic ne vodi k temu, da se splošno načelo prava Unije, kot je načelo zakonitosti,
razlaga drugače, kot je bilo navedeno zgoraj (zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 73). Torej je
treba trditev tožečih strank, da na nacionalni ravni ni primerljivega pooblastila organa, ki bi temu omogočalo „skoraj neomejeno“
nalaganje glob, zavrniti.
Kar zadeva zakonitost člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 glede na načelo zakonitosti kazni, je treba v obravnavanem primeru najprej
ugotoviti, da zakonodajalec Unije v nasprotju s trditvami tožečih strank Komisiji ni podelil pretiranega ali samovoljnega
pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri določanju glob za kršitev pravil o konkurenci (zgoraj v točki 95 navedena
sodba Degussa proti Komisiji, točka 74).
Treba je namreč poudariti, prvič, da je s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 Komisiji res priznano široko polje prostega preudarka,
vendar je izvajanje tega preudarka vseeno omejeno z določitvijo objektivnih meril, ki jih je Komisija dolžna upoštevati. V
zvezi s tem je po eni strani treba opozoriti, da za globo, ki se lahko naloži, velja številčno določljiva in absolutna zgornja
meja, ki se izračuna za vsako podjetje in vsak primer kršitve posebej, tako da je najvišji znesek globe, ki se lahko naloži
danemu podjetju, določljiv vnaprej. Po drugi strani je Komisiji s to določbo naloženo, da globe določi za vsak posamezen primer
ter pri tem upošteva težo in trajanje kršitve (zgoraj v točki 96 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji, točka 50, in
zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 75).
Tožeče stranke ne morejo trditi, da zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji (točke od 66 do 88) ali zgoraj
v točki 95 navedena sodba Jungbunzlauer proti Komisiji (točke od 69 do 92), v kateri se sprejeta razlaga načela zakonitosti
kazni ujema z razlago iz sodbe Degussa proti Komisiji (navedena v točki 95 zgoraj), temelji na „napačnem razumevanju prava“.
Sodišče je namreč v zgoraj v točki 96 navedeni sodbi Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu (točke od 36 do 63) v pritožbenem
postopku potrdilo razlago, ki jo je v zvezi z načelom zakonitosti kazni podalo Splošno sodišče v zgoraj v točki 95 navedeni
sodbi Degussa proti Komisiji.
Drži, da se sodbe iz prejšnje točke nanašajo na člen 15(2) Uredbe št. 17, globe, naložene z izpodbijano odločbo, pa temeljijo
na členu 23(2) Uredbe št. 1/2003. Ker pa se merila in zgornja meja za naložitev glob v teh dveh določbah ujemajo, je mogoče
sodno prakso, navedeno v prejšnji točki, prenesti na člen 23(2) Uredbe št. 1/2003.
Drugič, Komisija mora pri izvajanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku v zvezi z globami, naloženimi na podlagi
člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, spoštovati splošna pravna načela, zlasti načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, kot
ju je razvila sodna praksa Sodišča in Splošnega sodišča (zgoraj v točki 96 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji in
Svetu, točka 51, in zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 77).
Tretjič, Komisija je izvajanje svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku – da bi zagotovila predvidljivost in
preglednost svojega delovanja – omejila še s pravili ravnanja, ki si jih je določila v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002
in smernicah iz leta 1998. V zvezi s tem je treba opozoriti, da so v navedenem obvestilu in navedenih smernicah po eni strani
določena pravila ravnanja, od katerih se Komisija ne more oddaljiti, ne da bi bila sankcionirana na podlagi kršitve splošnih
pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo legitimnih pričakovanj, po drugi strani pa je s tema dokumentoma zagotovljena
pravna varnost zadevnih podjetij s tem, da je v njiju določena metodologija, ki jo je Komisija uporabila za določanje glob,
naloženih na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu zgoraj v točki 96 navedeno sodbo Sodišča Evonik Degussa
proti Komisiji in Svetu, točki 52 in 53; sodbo Sodišča z dne 19. marca 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji,
C‑510/06 P, ZOdl., str. I‑1843, točka 60, in zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točki 78 in 82). Poleg
tega je okoliščina, da je Komisija sprejela smernice iz leta 1998, nato pa leta 2006 še Smernice o načinu določanja glob,
naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (UL C 210, str. 2) – kolikor je to sprejetje v zakonskem okviru člena 15(2)
Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 –, v nasprotju s trditvami tožečih strank prispevala k natančnejši določitvi
meja za izvrševanje pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima Komisija že na podlagi teh določb, ne da bi bilo
iz tega mogoče domnevati, da zakonodajalec Unije na začetku ni zadostno opredelil meja pristojnosti Komisije na zadevnem področju
(glej v tem smislu zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 44).
Četrtič, treba je dodati, da Sodišče in Splošno sodišče na podlagi člena 229 ES in člena 31 Uredbe št. 1/2003 odločata z neomejeno
pristojnostjo o tožbah zoper odločbe, s katerimi Komisija določa globe, in lahko odločbe Komisije ne le razglasita za nične,
temveč tudi razveljavita, znižata ali zvišata naložene globe. Znana in dostopna upravna praksa Komisije je tako podvržena
celovitemu nadzoru sodišča Unije. Zadevni nadzor je z ustaljeno in objavljeno sodno prakso omogočil natančno opredelitev morda
še nedoločenih izrazov iz člena 15(2) Uredbe št. 17 in nato člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu zgoraj v točki 96
navedeno sodbo Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu, točka 54, in zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji,
točka 79).
Tako lahko obveščen gospodarski subjekt glede na različne zgoraj navedene dejavnike, po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca,
dovolj natančno predvidi metodo in okvirno višino globe, ki mu grozi za neko ravnanje. Dejstvo, da ta subjekt vnaprej ne more
poznati natančne višine globe, ki jo Komisija naloži v posameznem primeru, ne pomeni kršitve načela zakonitosti kazni (zgoraj
v točki 96 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu, točka 55, in zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti
Komisiji, točka 83).
Tožeče stranke torej ne morejo trditi, da besedilo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 ne zagotavlja stopnje predvidljivosti, ki
se zahteva na podlagi temeljnih načel kazenskega prava in pravne države. Na podlagi zadevne določbe je namreč mogoče dovolj
natančno predvideti metodo izračuna in raven naloženih glob (glej v tem smislu zgoraj v točki 96 navedeno sodbo Evonik Degussa
proti Komisiji in Svetu, točka 58).
Na drugem mestu se v nasprotju s trditvami tožečih strank praksa odločanja Komisije v zvezi z globami ni razvijala nepredvidljivo
ali naključno.
Prvič, v obdobjih, v katerih so bile v izpodbijani odločbi ugotovljene zadevne štiri kršitve, je bila z objavo smernic iz
leta 1998 le preurejena metoda določanja glob, za katero je Sodišče menilo, da je razumno predvidljiva (zgoraj v točki 88
navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 231).
Drugič, kar zadeva povišanje ravni glob po sprejetju smernic iz leta 1998, lahko Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso
raven glob kadar koli prilagodi, če to zahteva učinkovita uporaba pravil Unije o konkurenci (zgoraj v točki 54 navedena sodba
Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 109, in sodba Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998
proti Komisiji, T‑23/99, Recueil, str. II‑1705, točka 237), tako da se lahko taka sprememba upravne prakse šteje za objektivno
utemeljeno s ciljem splošne preprečitve kršitev pravil Unije o konkurenci. Novejše zvišanje ravni glob, ki ga zatrjujejo in
izpodbijajo tožeče stranke, se torej ne more šteti za nezakonito z vidika načela zakonitosti kazni, ker ostaja v zakonskem
okviru, opredeljenem v členu 15(2) Uredbe št. 17 in členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, kot ju razlagajo sodišča Unije (glej v
tem smislu zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 81, ter zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk
in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 43).
Na tretjem mestu ni utemeljena trditev, da Svet s sprejetjem člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 ni
izpolnil svoje obveznosti, da jasno navede omejitve pristojnosti, dodeljene Komisiji, in je tako na Komisijo dejansko prenesel
pristojnost, ki jo ima na podlagi Pogodbe ES, s čimer naj bi kršil člen 83 ES.
Po eni strani, kot je bilo navedeno zgoraj, čeprav ima Komisija na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 23(2) Uredbe
št. 1/2003 široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, pa je njegovo izvrševanje omejeno z navedbo objektivnih meril,
ki jih mora Komisija upoštevati. Po drugi strani je treba opozoriti, da sta bili Uredba št. 17 in Uredba št. 1/2003 sprejeti
na podlagi člena 83(1) ES, ki določa, da „[u]strezne uredbe ali direktive za uveljavitev načel iz členov 81 [ES] in 82 [ES]
sprejme Svet […] na predlog Komisije in po posvetovanju z Evropskim parlamentom“. V skladu s členom 83(2)(a) in (d) ES je
namen teh uredb ali direktiv zlasti „zagotovitev upoštevanja prepovedi iz členov 81(1) [ES] in 82 [ES] z določitvijo glob
in periodičnih denarnih kazni“ ter „opredelitev nalog Komisije in Sodišča pri uporabi predpisov iz tega odstavka“. Poleg tega
je treba spomniti, da Komisija na podlagi člena 211, prva alinea, ES „skrbi za uporabo določb te pogodbe in ukrepov, ki jih
institucije sprejemajo v skladu s to pogodbo“, in da ima v skladu s tretjo alineo istega člena „lastno pristojnost odločanja“
(zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji, točka 86, ter zgoraj v točki 83 navedena sodba Schunk in Schunk
Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 48).
Iz tega izhaja, da ni mogoče šteti, da pooblastilo za nalaganje glob v primeru kršitev členov 81 ES in 82 ES izvirno pripada
Svetu, ki naj bi to pooblastilo oziroma njegovo izvajanje prenesel na Komisijo v smislu člena 202, tretja alinea, ES. V skladu
z navedenimi določbami Pogodbe ES je namreč to pooblastilo del vloge Komisije, da skrbi za uporabo prava Unije, pri čemer
je bila glede uporabe členov 81 ES in 82 ES ta vloga določena, uokvirjena in formalizirana z Uredbo št. 17 in Uredbo št. 1/2003.
Pooblastilo za nalaganje glob, ki ga ima Komisija na podlagi teh uredb, izhaja torej iz določb Pogodbe ES, njegov namen pa
je omogočiti učinkovito uporabo prepovedi, predvidenih v navedenih členih (zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti
Komisiji, točka 87, ter zgoraj v točki 83 navedena sodba Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 49).
Iz navedenega izhaja, da je treba ugovor nezakonitosti v zvezi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, izpeljan iz kršitve načela
zakonitosti kazni, zavrniti.

Ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998: kršitev načela prepovedi retroaktivnosti
Tožeče stranke opozarjajo, da se lahko začne akt Unije uporabljati šele po objavi in da člen 49(1), drugi stavek, Listine
določa, da se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo je bilo mogoče izreči takrat, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno.
V obravnavanem primeru naj bi bilo s smernicami iz leta 1998 kršeno načelo prepovedi retroaktivnosti, ker naj bi bile presežene
meje predvidljivosti. Tožeče stranke poudarjajo, da je poostritev politike odločanja v zvezi z globami dejanje Komisije in
ne zakonodajalca.
Iz sodne prakse izhaja, da je načelo prepovedi retroaktivnosti kazenskih zakonov iz člena 7 EKČP splošno načelo prava Unije,
katerega spoštovanje je obvezno, ko se globe naložijo zaradi kršitve pravil konkurence, in da to načelo zahteva, da so izrečene
sankcije v skladu s tistimi, ki so bile določene, ko je bila kršitev storjena (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, točka 202; zgoraj v točki 112 navedena sodba LR AF 1998 proti Komisiji, točke od 218 do 221, ter
sodba Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji,
T‑224/00, Recueil, str. II‑2597, točke od 39 do 41).
Odločeno je bilo tudi, da sprejetje Smernic, ki naj bi spremenile splošno politiko konkurence Komisije glede glob, načeloma
lahko spada v obseg načela prepovedi retroaktivnosti (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji,
točka 222).
Po eni strani namreč smernice iz leta 1998 lahko imajo pravne učinke. Ti pravni učinki niso posledica zavezujoče narave smernic
iz leta 1998, ampak dejstva, da je te smernice sprejela in objavila Komisija. Sprejetje in objava smernic iz leta 1998 kažeta
na samoomejevanje pooblastila Komisije za odločanje po prostem preudarku, saj se zadevna institucija ne more oddaljiti od
njih, ne da bi bilo to glede na okoliščine primera sankcionirano zaradi kršitve splošnih pravnih načel, kot so načela enakega
obravnavanja, varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti (glej v tem smislu zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, točke od 209 do 212).
Po drugi strani iz sodne prakse ESČP v zvezi s členom 7(1) EKČP izhaja, da ta določba nasprotuje retroaktivnosti nove razlage
standarda, s katerim je določena kršitev, če taka razlaga škoduje obtožencu (glej v tem smislu sodbe ESČP z dne 22. novembra 1995
v zadevi S. W. proti Združenemu kraljestvu, série A št. 335‑B, točke od 34 do 36; z dne 22. novembra 1995 v zadevi C. R. proti
Združenemu kraljestvu, série A št. 335‑C, točke od 32 do 34; z dne 15. novembra 1996 v zadevi Cantoni proti Franciji, Recueil
des arrêts et décisions 1996‑V, točke od 29 do 32, ter z dne 22. junija 2000 v zadevi Coëme in drugi proti Belgiji, Recueil
des arrêts et décisions 2000‑VII, točka 145). Na podlagi te sodne prakse to še posebej drži, če gre za sodno razlago, katere
rezultata ni bilo mogoče razumno predvideti takrat, ko je bila kršitev storjena, zlasti glede na razlago, ki je bila takrat
sprejeta v sodni praksi glede zadevne zakonske določbe. Vendar je treba še dodati, da iz iste sodne prakse izhaja še, da je
obseg pojma predvidljivosti pretežno odvisen od vsebine zadevnega besedila, področja, ki ga besedilo pokriva, ter od števila
in statusa njegovih naslovnikov. Predvidljivost zakona ne nasprotuje temu, da bi bila zadevna oseba prisiljena poseči po pojasnjevalnih
nasvetih, da bi v okoliščinah zadeve razumno ocenila posledice, ki lahko nastanejo zaradi nekega dejanja. Na podlagi zgoraj
navedene sodbe Cantoni proti Franciji (točka 35) to zlasti velja za strokovnjake, ki so navajeni, da svoje dejavnosti opravljajo
zelo skrbno. Od njih je mogoče pričakovati, da posebej pazijo na to, da ocenijo tveganja, ki jih prinaša njihovo delo.
Ob upoštevanju navedenega je treba zaradi nadzora nad spoštovanjem načela prepovedi retroaktivnosti preveriti, ali je bila
obravnavana sprememba, ki jo pomeni sprejetje smernic iz leta 1998, razumno predvidljiva, ko so bile storjene zadevne kršitve
(glej v tem smislu zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 224).
Glede tega je treba najprej ugotoviti, da domnevno povišanje ravni glob zaradi uporabe smernic iz leta 1998 ostaja v zakonskem
okviru, določenem s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, saj je v točki 5(a) teh smernic izrecno
določeno, da naložene globe v nobenem primeru ne smejo preseči 10 % prometa, kar je zgornja meja, določena z navedenima določbama.
Treba je še ugotoviti, da je bistvena novost smernic iz leta 1998, da se kot izhodišče za izračun zneska globe upošteva osnovni
znesek, ki se določi v okviru za to predvidenega razreda, določenega v navedenih smernicah, pri čemer razredi ustrezajo različnim
stopnjam teže kršitev, kot taki pa nimajo nobene zveze z upoštevnim prometom. Ta metoda temelji predvsem na sicer relativni
in prilagodljivi določitvi tarif glob (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 225,
in zgoraj v točki 106 navedena sodba Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 61).
Nazadnje je treba še opozoriti, da dejstvo, da je Komisija v preteklosti pri globah uporabljala določene višine za določene
vrste kršitev, tej ne more odvzeti možnosti, da to višino zviša v okviru omejitev, navedenih v Uredbi št. 17 in Uredbi št. 1/2003,
če je to potrebno, da se zagotovi udejanjenje politike konkurence Unije, temveč nasprotno, učinkovita uporaba pravil Unije
o konkurenci zahteva, da lahko Komisija višino glob kadar koli prilagodi potrebam te politike (glej v tem smislu zgoraj v
točki 54 navedeno sodbo Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 109; sodbo Sodišča z dne 2. oktobra 2003
v zadevi Aristrain proti Komisiji, C‑196/99 P, Recueil, str. I‑11005, točka 81; zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, točka 227, ter sodbi Splošnega sodišča z dne 10. marca 1992 v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑12/89,
Recueil, str. II‑907, točka 309, in z dne 14. maja 1998 v zadevi Europa Carton proti Komisiji, T‑304/94, Recueil, str. II‑869,
točka 89).
Iz tega izhaja, da podjetja, ki so v upravnem postopku, v katerem je lahko naložena globa, ne morejo pridobiti legitimnih
pričakovanj, da Komisija ne bo presegla ravni glob, ki jo je prej uporabljala, kot tudi ne, da bo uporabila določeno metodo
izračuna glob (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 228).
Torej morajo omenjena podjetja upoštevati možnost, da lahko Komisija v vsakem trenutku zviša raven glob glede na raven, ki
jo je uporabljala v preteklosti. To ne velja samo tedaj, ko Komisija zviša raven glob pri naložitvi glob v posameznih odločbah,
ampak tudi, če se to zvišanje opravi z uporabo splošnoveljavnih pravil ravnanja, kot so smernice iz leta 1998 (zgoraj v točki 88
navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točki 229 in 230, ter zgoraj v točki 106 navedena sodba Archer Daniels
Midland proti Komisiji, točka 59).
Zato tožeče stranke neupravičeno menijo, da je bilo s smernicami iz leta 1998 kršeno načelo prepovedi retroaktivnosti, ker
naj bi bile zaradi njihovega sprejetja naložene večje globe, kot so bile naložene v preteklosti, ali ker naj bi bile v obravnavanem
primeru presežene meje predvidljivosti. Smernice in predvsem nova metoda izračuna glob, ki jo prinašajo, ob predpostavki,
da ta poostri naložene globe, so bile namreč za podjetja, kot so tožeče stranke, razumno predvidljive takrat, ko so bile zadevne
kršitve storjene (glej v tem smislu zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 231).
Iz istih razlogov Komisiji v smernicah iz leta 1998 ni bilo treba dodatno pojasnjevati, da je zvišanje ravni glob potrebno
za zagotovitev izvajanja politike konkurence Skupnosti.
Kar zadeva trditev, da je politika odločanja v zvezi z globami dejanje Komisije in ne zakonodajalca, se ta prepleta s trditvami,
navedenimi v okviru ugovora nezakonitosti v zvezi z nepristojnostjo Komisije, zato bo preučena v točkah od 131 do 137 v nadaljevanju.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tudi ta ugovor nezakonitosti zavrniti.

Ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998: nepristojnost Komisije ter, podredno, nepreglednost in nepredvidljivost
teh smernic
Tožeče stranke trdijo, da je za pomembno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima Komisija na podlagi člena 23(2)
Uredbe št. 1/2003, potrebno abstraktno in splošno udejanjenje, in sicer pravilo materialnega prava. Vendar naj Komisija v
nasprotju s Svetom ne bi bila pristojna za sprejetje takega pravila. Tudi če bi bilo udejanjenje „okvira za globe“, ki ga
je izvedla Komisija, zakonito, naj bi bile smernice iz leta 1998 vsekakor neučinkovite, ker naj z njimi ne bi bilo mogoče
zagotoviti minimalne stopnje preglednosti in predvidljivosti, ki sta potrebni pri določanju višine globe.
Na prvem mestu je treba opozoriti, da tožeče stranke v svojih pisanjih niso opredelile določbe, ki naj bi jo Komisija kršila
pri sprejetju smernic iz leta 1998. Ko jim je bilo to vprašanje postavljeno na obravnavi, so navedle, da bi moral Svet v skladu
z načelom zakonitosti kazni sprejeti abstraktna pravila za izračun glob.
Vendar je Komisija s sprejetjem smernic iz leta 1998 – kolikor je to sprejetje v zakonskem okviru člena 15(2) Uredbe št. 17
in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 – le prispevala k natančnejši določitvi meja za izvrševanje pooblastila za odločanje po prostem
preudarku, ki ga ima Komisija že na podlagi teh določb (glej v tem smislu zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk in Schunk
Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 44). V takih okoliščinah je treba trditev v zvezi z nepristojnostjo Komisije za
sprejetje smernic zavrniti.
Na drugem mestu je treba zavrniti tudi trditve v zvezi s pomanjkljivo preglednostjo in predvidljivostjo smernic iz leta 1998.
Po eni strani je namreč Komisija zadevne smernice, v katerih je opisala metodo izračuna, h katere uporabi se je zavezala v
posameznih primerih, objavila, da bi zagotovila preglednost in povečala pravno varnost zadevnih podjetij. Glede tega je Sodišče
med drugim menilo, da se Komisija s tem, da sprejme taka pravila ravnanja in da z njihovo objavo razglasi, da jih bo v prihodnje
uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, omejuje pri izvrševanju svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku,
in da od teh pravil ne more odstopiti, ne da bi bila, glede na okoliščine primera, sankcionirana na podlagi kršitve splošnih
pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo zaupanja v pravo. Sodišče je še odločilo, da smernice na splošno in abstraktno
določajo metodologijo, ki si jo je Komisija določila za potrebe določitve višine glob, in posledično podjetjem zagotavljajo
pravno varnost (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točki 211 in 213, glej tudi zgoraj
v točki 106 navedeno sodbo Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 60).
Po drugi strani lahko obveščen gospodarski subjekt po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca dovolj natančno predvidi metodo
in okvirno višino globe, ki mu grozi za neko ravnanje (zgoraj v točki 96 navedena sodba Evonik Degussa proti Komisiji in Svetu,
točka 55). Drži, da gospodarski subjekt na podlagi smernic iz leta 1998 ne more predvideti natančne višine globe, ki jo bo
Komisija naložila v posameznem primeru. Vendar zaradi teže kršitev, ki jih mora sankcionirati Komisija, namen represije in
odvračanja upravičuje izognitev temu, da bi podjetja lahko ocenila koristi, ki bi jih imela s sodelovanjem pri kršitvi, tako
da bi vnaprej upoštevala višino globe, ki bi jim bila naložena zaradi tega protipravnega ravnanja (zgoraj v točki 95 navedena
sodba Degussa proti Komisiji, točka 83).
Iz vsega navedenega izhaja, da ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998, ki se nanaša na nepristojnost Komisije
ter, podredno, nepreglednost in nepredvidljivost teh smernic, ni utemeljen.

Ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002: kršitev načela prepovedi retroaktivnosti in načela
varstva zaupanja v pravo
Tožeče stranke trdijo, da je bilo z uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 v obravnavanem primeru, v katerem so
se dejstva iz izpodbijane odločbe večinoma zgodila pred začetkom veljavnosti tega obvestila, kršeno načelo prepovedi retroaktivnosti.
Po mnenju tožečih strank bi morala Komisija upoštevati Obvestilo o nenalaganju ali zniževanju glob v primeru kartelov (UL C 207,
18.7.1996, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 1996), s čimer bi jim bilo priznano od 10‑ do 50‑odstotno
znižanje globe zaradi neizpodbijanja dejstev, namesto simboličnega 1‑odstotnega znižanja, ki jim je bilo priznano v izpodbijani
odločbi (točke 777, 806, 835 in 854 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija naj bi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002 kršila tudi načelo varstva zaupanja v pravo.
Treba je opozoriti, da je bilo v točki D obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996 določeno, da je mogoče podjetju „[…] znesek
globe, ki bi mu bila naložena, če ne bi sodelovalo, […] znižati za od 10 do 50 %, […] če je po prejemu obvestila o ugotovitvah
o možnih kršitvah […] Komisijo obvestilo, da ne izpodbija dejanskega stanja, na katero je Komisija opirala svoje obtožbe”.
Nasprotno pa z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 ni več predvideno znižanje globe iz tega razloga.
Kar zadeva domnevno retroaktivnost obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, je treba ugotoviti, da je v odstavku 28 zadevnega
obvestila določeno, da to „[s] 14. februarjem 2002 […] nadomesti obvestilo [o ugodni obravnavi] iz [leta] 1996 v vseh zadevah,
v katerih se nobeno podjetje ni sklicevalo nanj“. Ker je bilo obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 objavljeno 19. februarja 2002,
je z njim res določena retroaktivna uporaba njegovih določb, ki pa je omejena na obdobje od 14. februarja 2002 do vključno
18. februarja 2002. Ker nobena od udeleženk kartela ni vložila vloge na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
pred 2. februarjem 2004 (točke 94, 105, 115 in 127 obrazložitve izpodbijane odločbe), morebitna nezakonitost, ki bi izhajala
iz zadevne retroaktivnosti obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ne more vplivati na zakonitost izpodbijane odločbe.
Vendar tožeče stranke v obravnavanem primeru izpodbijajo neposredno uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 pri
izračunu glob za dejstva, ki so se deloma zgodila pred letom 2002.
Prvič, kot izhaja iz spisa, je treba ugotoviti, da so tožeče stranke v upravnem postopku vsaj šestkrat izrecno predlagale
uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Drugič, iz sodne prakse vsekakor izhaja, da načelo prepovedi retroaktivnosti ne nasprotuje uporabi smernic, na podlagi katerih
so lahko hipotetično zvišane ravni glob, naloženih za kršitve, ki so bile storjene pred njihovim sprejetjem, če je bilo mogoče
politiko, ki jo udejanjajo, v času storitve zadevnih kršitev ustrezno predvideti (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, točke od 202 do 232; sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v združenih zadevah BASF in
UCB proti Komisiji, T‑101/05 in T‑111/05, ZOdl., str. II‑4949, točka 233; glej tudi zgoraj v točki 106 navedeno sodbo Archer
Daniels Midland proti Komisiji, točka 66). Vendar tožeče stranke ne trdijo, da sprememba, ki je nastala s sprejetjem obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002, ni bila predvidljiva.
Kar zadeva domnevno kršitev varstva zaupanja v pravo tožečih strank, ki naj bi izhajala iz uporabe obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002 za kršitve, ki so bile deloma storjene pred začetkom veljavnosti tega obvestila, zadostuje ugotovitev, da na
podlagi ustaljene sodne prakse gospodarski subjekti ne morejo imeti zaupanja v ohranitev obstoječega položaja, saj ga lahko
institucije spremenijo na podlagi svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku (glej sodbi Sodišča z dne 5. oktobra 1994
v zadevi Nemčija proti Svetu, C‑280/93, Recueil, str. I‑4973, točka 80, ter z dne 30. junija 2005 v zadevi Alessandrini in
drugi proti Komisiji, C‑295/03 P, ZOdl., str. I‑5673, točka 89 in navedena sodna praksa). Poleg tega bi lahko tožeče stranke
vsekakor kadar koli dosegle uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996, tako da bi pred začetkom veljavnosti obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002 vložile vlogo na podlagi prvonavedenega obvestila. Iz tega izhaja, da je treba ta očitek zavrniti.
Zato je treba ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki se nanaša na kršitev načela prepovedi
retroaktivnosti, in očitek v zvezi s kršitvijo načela varstva zaupanja v pravo zavrniti.

Ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002: kršitev splošnih pravnih načel (načela nemo tenetur,
načela in dubio pro reo in načela sorazmernosti) in zloraba pooblastila za odločanje po prostem preudarku
Tožeče stranke trdijo, da je obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 nezakonito, ker so z njim kršena splošna pravna načela
in ker je prekoračeno pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, podeljeno Komisiji. Tako naj bi bila z obvestilom o ugodni
obravnavi iz leta 2002 kršena načelo
nemo tenetur
, načelo
in dubio pro reo
in načelo sorazmernosti. Komisija naj bi z njegovim sprejetjem zlorabila svoje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku,
zato naj ga ne bi bilo mogoče uporabiti za to zadevo, dokazov, predloženih v okviru obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
pa naj ne bi bilo mogoče uporabiti, saj je uporaba nezakonito pridobljenih dokazov prepovedana.
Posamezne očitke iz tega ugovora je treba preučiti ločeno.
Prvi očitek: kršitev načela
nemo tenetur
Tožeče stranke opozarjajo, da je z načelom
nemo tenetur
prepovedano od kogar koli zahtevati, da bi se sam obtožil ali pričal zoper sebe. Z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002
naj bi bilo kršeno to načelo, ker naj bi bila v praksi z njim podjetja prisiljena v sodelovanje s Komisijo in v priznanje
kršitev. Po eni strani naj bi imelo namreč le prvo podjetje, ki predloži dokaze v skladu s pogoji iz odstavka 8(a) ali (b)
obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, možnost pričakovati, da mu ne bo naložena globa, zato naj bi vsa podjetja, ki naj
bi „tekmovala za prvo mesto“, Komisiji predložila popolna (in včasih pretirana) priznanja, ne da bi imela možnost koristi,
ki bi jim jih lahko prineslo sodelovanje v obliki pričakovanega znižanja globe, primerjati z neugodnimi posledicami takega
sodelovanja. Po drugi strani naj bi se podjetje s sodelovanjem na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 prikrajšalo
za možnost izpodbijanja (tudi napačnih) dejstev, ki jih predložijo druga podjetja, saj naj bi Komisija izpodbijanje dejstev
obravnavala kot nesodelovanje v smislu odstavkov 11 in 23 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, zato naj bi bilo zadevno
podjetje izpostavljeno resnemu tveganju, da mu ne bo priznano znižanje globe na podlagi tega obvestila.
Iz sodne prakse po eni strani izhaja, da imajo podjetja na podlagi splošnih načel prava Unije – med katera spadajo tudi temeljne
pravice in ob upoštevanju katerih je treba razlagati vsa besedila prava Unije – pravico, da jih Komisija ne sili v priznanje
sodelovanja pri kršitvi (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 18. oktobra 1989 v zadevi Orkem proti Komisiji, 374/87, Recueil,
str. 3283, točka 35, ter z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil, str. I‑8375, točka 273).
Po drugi strani, čeprav Komisija ne sme prisiliti podjetja, da prizna svoje sodelovanje pri kršitvi, ji to ne preprečuje,
da pri določitvi zneska globe upošteva pomoč, ki jo je to podjetje po svoji volji ponudilo, da bi se ugotovil obstoj kršitve
(sodbi Sodišča z dne 14. julija 2005 v zadevi Acerinox proti Komisiji, C‑57/02 P, ZOdl., str. I‑6689, točka 87, in v združenih
zadevah ThyssenKrupp proti Komisiji, C‑65/02 P in C‑73/02 P, ZOdl., str. I‑6773, točka 50).
Tožeče stranke ne morejo trditi, da je bila sodna praksa, navedena v točkah 149 in 150 zgoraj, „presežena“. Nasprotno, Sodišče
je to sodno prakso – potem ko se je seznanilo z razvojem v sodni praksi ESČP, zlasti v sodbah z dne 25. februarja 1993 v zadevi
Funke proti Franciji (série A št. 256 A) in z dne 17. decembra 1996 v zadevi Saunders proti Združenemu kraljestvu (Recueil
des arrêts et décisions 1996‑VI), na kateri se sklicujeta tožeči stranki – izrecno potrdilo (zgoraj v točki 149 navedena sodba
Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točke od 273 do 280).
Torej je treba zakonitost obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 z vidika načela
nemo tenetur
preučiti ob upoštevanju načel, ki izhajajo iz sodne prakse, navedene v točkah 149 in 150 zgoraj.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je sodelovanje zadevnega podjetja na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
popolnoma prostovoljno. Podjetje namreč nikakor ni prisiljeno k predložitvi dokazov o domnevnem omejevalnem sporazumu. Stopnja
sodelovanja, v katero je pripravljeno privoliti podjetje med upravnim postopkom, je torej odvisna izključno od njegove volje
in ni nikakor določena z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 (glej v tem smislu zgoraj v točki 150 navedeno sodbo ThyssenKrupp
proti Komisiji, točka 52, in sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja k tej sodbi, ZOdl., str. I‑6777, točka 140).
Trditev, da se podjetje s sodelovanjem prikrajša za možnost izpodbijanja (tudi napačnih) dejstev, ki jih predložijo druga
podjetja, temelji na napačni razlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Po eni strani se v nasprotju s trditvami tožečih strank niti na podlagi odstavka 11 tega obvestila, v skladu s katerim se
zahteva, da zadevno podjetje „v celoti sodeluje, na trajni podlagi in hitro, med celotnim upravnim postopkom“, niti na podlagi
točke 23 tega obvestila, v kateri je določeno, da Komisija „lahko upošteva obseg in trajnost sodelovanja podjetja po datumu
predložitve“, od zadevnega podjetja ne zahteva, da se odpove izpodbijanju ali popravku napačnih dejstev, ki jih predloži drugo
podjetje. Poleg tega trditev tožečih strank temelji na napačni premisi, da napačne enostranske izjave samo enega podjetja
– udeleženega v kartelu –, ki niso utemeljene z dokazi, zadostujejo kot dokaz kršitve.
Po drugi strani v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 v nasprotju z obvestilom iz leta 1996 ni predvideno nobeno znižanje
globe zaradi neizpodbijanja dejstev. Torej ni mogoče šteti, da podjetja, ki želijo, da bi se zanje upoštevalo obvestilo o
ugodni obravnavi iz leta 2002, na podlagi tega obvestila „ne smejo“ izpodbijati dejstev, ki jih predložijo druga podjetja.
Vsekakor domnevna obveznost, da podjetje ne izpodbija dejstev, ki jih ni storilo, temelji na popolnoma teoretični predpostavki,
da se podjetje obtoži kršitve, ki je ni storilo, v upanju, da mu bo priznano znižanje globe, za katero se vseeno boji, da
mu bo naložena. S takim preračunavanjem ni mogoče utemeljiti trditev v zvezi z neupoštevanjem načela
nemo tenetur
(glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Finnboard proti Komisiji, C‑298/98 P, Recueil, str. I‑10157,
točka 58).
Iz tega sledi, da je treba prvi očitek, naveden v okviru ugovora nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz
leta 2002, zavrniti.
Drugi očitek: kršitev načela
in dubio pro reo
Tožeče stranke trdijo, da mora Komisija na podlagi načela
in dubio pro reo
ali načela domneve nedolžnosti dokazati kršitev in krivdo podjetja. Z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 naj bi bilo
kršeno načelo domneve nedolžnosti, ker naj bi zadevno obvestilo v praksi privedlo do tega, da morajo podjetja predložiti dokaze
o svoji kršitvi in krivdi ter kršitvah in krivdi drugih podjetij.
Treba je opozoriti, da se načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) EKČP, uvršča med temeljne pravice, ki
so v skladu s sodno prakso Sodišča, utemeljeno tudi s členom 6(2) EU in členom 48 Listine, priznane kot del pravnega reda
Unije. Z vidika narave zadevnih kršitev ter narave in stopnje strogosti sankcij, ki so zanje predpisane, se načelo domneve
nedolžnosti uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih
se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (glej zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 115
in navedena sodna praksa).
V nasprotju s trditvami tožečih strank z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 ni kršeno načelo domneve nedolžnosti.
Prvič, kot je bilo navedeno v točki 153 zgoraj, je sodelovanje podjetja na podlagi tega obvestila popolnoma prostovoljno.
Ne zahteva se, da bi podjetje predložilo kakršne koli dokaze o kršitvi, pri kateri naj bi sodelovalo.
Drugič, obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 ne vpliva na obveznost Komisije, da dokaže kršitve, ki jih je ugotovila,
in predloži dokaze, s katerimi je mogoče pravno zadostno dokazati obstoj dejstev, ki tvorijo znake kršitve. Vendar se lahko
Komisija pri dokazovanju obstoja kršitve opre na vse koristne elemente, ki so ji na voljo. Tako se lahko – ne da bi kršila
načelo domneve nedolžnosti – opre na dokumente, ki jih zbere med pregledi na podlagi Uredbe št. 17 in Uredbe št. 1/2003 ali
jih prejme v odgovor na zahteve po informacijah na podlagi zadevnih uredb, in na dokaze, ki jih podjetje prostovoljno predloži
na podlagi zadevnega obvestila.
Iz vsega navedenega izhaja, da očitka v zvezi z nezakonitostjo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ker naj bi bilo
z njim kršeno načelo domneve nedolžnosti, prav tako ni mogoče sprejeti.
Tretji očitek: kršitev načela sorazmernosti
Tožeče stranke trdijo, da obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 ni niti potrebno niti primerno, zato naj bi bilo z njim
kršeno načelo sorazmernosti. To obvestilo naj ne bi bilo potrebno, ker naj bi bila Komisiji z Uredbo št. 1/2003 in zlasti
s členi od 18 do 21 te uredbe zagotovljena zadostna sredstva za preiskovanje omejevalnih sporazumov. Poleg tega naj ne bi
bilo niti primerno niti sorazmerno. Čeprav naj bi namreč zadevno obvestilo omogočalo boljše dokazovanje obstoja omejevalnih
sporazumov, kar naj bi se skladalo z interesom Skupnosti, naj bi hkrati nagrajevalo podjetja, ki so kršila člen 81 ES, in
neugodno vplivalo na poštena podjetja, saj naj bi preprečevalo, da se podjetjem, ki so sodelovala v kartelu in imela od njega
koristi, naloži plačilo globe. Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 naj bi škodljivo vplivalo tudi na interes Skupnosti,
ki vključuje kaznovanje kršitev konkurenčnega prava.
Treba je opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo sorazmernosti, ki je eno temeljnih načel prava Unije, zahteva,
naj ravnanje institucij Unije ne prestopi meje tistega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim
sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, ko je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, uporabiti tistega, ki
je najmanj omejujoč, povzročene neugodnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (glej sodbo Sodišča z dne
12. julija 2001 v zadevi Jippes in drugi, C‑189/01, Recueil, str. I‑5689, točka 81 in navedena sodna praksa).
Treba je še opozoriti, da ima Komisija na podlagi Uredbe št. 1/2003 polje prostega preudarka pri določanju zneskov glob, da
bi usmerila ravnanje podjetij v smislu spoštovanja pravil o konkurenci (glej v tem smislu zgoraj v točki 57 navedeno sodbo
Groupe Danone proti Komisiji, točka 134 in navedena sodna praksa). Ker spada obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 v politiko
Komisije glede določanja glob za horizontalne omejevalne sporazume, s katerimi se krši člen 81 ES, je treba pri preučitvi
očitka v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti upoštevati to polje prostega preudarka.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se zdi obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 primeren in nepogrešljiv instrument
pri dokazovanju obstoja tajnih horizontalnih omejevalnih sporazumov in s tem pri usmeritvi ravnanja podjetij v smislu spoštovanja
pravil o konkurenci.
Čeprav so namreč instrumenti iz členov od 18 do 21 Uredbe št. 1/2003, to je zahteve po informacijah in pregledi, nujno potrebni
za pregon kršitev konkurenčnega prava, je treba opozoriti, da je tajne omejevalne sporazume pogosto težko izslediti in preiskati
brez sodelovanja zadevnih podjetij. Čeprav za udeleženca v kartelu vedno velja tveganje, da bo nekega dne odkrit, še zlasti
po vložitvi pritožbe pri Komisiji ali nacionalnem organu, lahko takega udeleženca, ki želi svojo udeležbo končati, tveganje,
da mu bo naložena velika globa, odvrne od tega, da bi o zadevnem kartelu obvestil Komisijo. Da bi ga odvrnili od tega, da
Komisije ne bi obvestil o obstoju kartela, je v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 predvidena možnost priznanja imunitete
pred globami ali precejšnjega znižanja globe za podjetja, ki Komisiji predložijo dokaze o obstoju horizontalnega omejevalnega
sporazuma.
Trditev, po kateri obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 omogoča nagrajevanje nekaterih podjetij, ki so sodelovala v kartelih,
prepovedanih na podlagi člena 81 ES, je treba zavrniti. Komisija namreč v odstavku 4 zadevnega obvestila poudarja, da „[i]nteresi
potrošnikov in državljanov pri zagotavljanju, da se tajni karteli odkrijejo in kaznujejo, odtehtajo interes po [denarnem]
kaznovanju takšnih podjetij, ki Komisiji omogočijo, da takšne prakse odkrije in prepove“.
Torej z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 niso očitno prekoračene meje primernega in potrebnega za uresničitev zastavljenega
legitimnega cilja.
Iz vsega navedenega izhaja, da očitek v zvezi z nezakonitostjo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 zaradi kršitve načela
nesorazmernosti ni utemeljen.
Četrti očitek: zloraba pooblastila za odločanje po prostem preudarku
Po mnenju tožečih strank je Komisija s sprejetjem obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 prekoračila pooblastilo za odločanje
po prostem preudarku, ki ga ima na podlagi člena 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003. S to določbo naj bi bilo Komisiji naloženo,
naj pri določanju višine globe upošteva težo in trajanje kršitve, kar naj ob „popolnem odpustu kazni“ ne bi bilo mogoče. Zato
naj bi bil naslov A obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 nezakonit, kar naj bi povzročilo nezakonitost obvestila v celoti.
Treba je opozoriti, da člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 določa, da „Komisija lahko podjetjem […] z odločbo naloži globe, kadar
naklepno ali iz malomarnosti […] kršijo člen 81 ali člen 82 [ES]“. Torej iz besedila te določbe izhaja, da Komisija podjetju,
ki je kršilo člen 81 ES, lahko naloži globo, ne pa, da jo mora naložiti.
Poleg tega v členu 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 niso taksativno našteta merila, ki jih mora Komisija upoštevati pri določanju
višine globe. Torej je mogoče kot dejavnik v zadevnem postopku določanja upoštevati tudi ravnanje podjetja med upravnim postopkom
(glej v tem smislu zgoraj v točki 157 navedeno sodbo Finnboard proti Komisiji, točka 56 in navedena sodna praksa).
To pomeni, da Komisija s sprejetjem pravil ravnanja v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002, s katerimi si je postavila
smernice, kar zadeva izvajanje pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri določanju glob, da bi tako zlasti upoštevala
ravnanje podjetij med upravnim postopkom in uspešneje zagotavljala enako obravnavanje zadevnih podjetij, ni prekoračila pooblastil,
ki jih ima na podlagi Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu zgoraj v točki 157 navedeno sodbo Finnboard proti Komisiji, točka 57).
Zato ni utemeljen niti zadnji očitek.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002 v celoti
zavrniti.

Tožbeni razlog v zvezi s konfiskacijsko naravo izpodbijane odločbe, kar naj bi bilo v nasprotju z mednarodnim pravom
Dopustnost
Komisija poudarja, da s tožbenim razlogom v zvezi s konfiskacijsko naravo izpodbijane odločbe, zaradi katere naj bi bilo kršeno
mednarodno pravo, niso izpolnjene zahteve iz člena 44(1)(c) Poslovnika in je zato nedopusten. Z vidika dejstev naj v tožbi
ne bi bilo nikjer navedeno, kako so naložene globe dejansko dramatično vplivale na sposobnost gospodarskega preživetja hčerinskih
družb od Schindler Holding. S pravnega vidika naj tožeče stranke ne bi opredelile pogodb, ki naj bi se uporabljale, ali standardov,
ki naj bi bili kršeni.
Treba je opozoriti, da mora tožba na podlagi člena 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki se v skladu s členom 53, prvi odstavek,
tega statuta uporablja za postopke pred Splošnim sodiščem, in na podlagi člena 44(1)(c) Poslovnika vsebovati zlasti kratek
povzetek tožbenih razlogov. Te navedbe morajo biti dovolj jasne in natančne, da omogočijo toženi stranki pripravo obrambe,
Splošnemu sodišču pa odločanje o tožbi, če v posameznem primeru ni drugih informacij. Za zagotovitev pravne varnosti in učinkovito
izvajanje sodne oblasti morajo, da je tožba dopustna, bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih ta temelji, izhajati
vsaj na kratko, vendar koherentno in razumljivo, iz besedila tožbe (sodbe Splošnega sodišča z dne 6. maja 1997 v zadevi Guérin
automobiles proti Komisiji, T‑195/95, Recueil, str. II‑679, točka 20; z dne 25. maja 2004 v zadevi Distilleria Palma proti
Komisiji, T‑154/01, ZOdl., str. II‑1493, točka 58, in z dne 12. marca 2008 v zadevi European Service Network proti Komisiji,
T‑332/03, neobjavljena v ZOdl., točka 229).
Tožeče stranke so v obravnavanem primeru v tožbi dovolj jasno in natančno navedle, da so globe, ki so bile z izpodbijano odločbo
naložene Schindler, konfiskacijske, s čimer je kršeno mednarodno pravo.
Komisija ne more grajati dejstva, da v tožbi niso opredeljene pogodbe, ki naj bi se uporabljale. Tožeče stranke se namreč
v njej niso sklicevale na nobeno kršitev dvostranskega ali večstranskega sporazuma v zvezi z zaščito naložb. Sklicevale so
se le na veljavo takih sporazumov, da bi tako dokazale veljavo mednarodnega običajnega prava, ki naj bi bilo v obravnavanem
primeru kršeno. Tako tožeče stranke v tožbi pojasnjujejo, da res ne velja nobena splošna konvencija o zaščiti naložb med Evropsko
skupnostjo in Švico, vendar kljub temu ni mogoče resno izpodbijati prepovedi razlastitve tujih vlagateljev brez nadomestila,
ki je uveljavljena v mednarodnem običajnem pravu. Torej je v nasprotju s trditvijo Komisije kršeni standard – to je standard
mednarodnega običajnega prava – v tožbi jasno naveden.
Tožeče stranke poleg tega pojasnjujejo, da se konfiskacijska narava naloženih glob nanaša na veliko znižanje vrednosti naložb
Schindler v Belgiji, Luksemburgu in na Nizozemskem. Po mnenju tožečih strank naj bi se to, kako velik je bil vpliv na bilančno
vsoto Schindler Holding, pokazalo ob primerjavi glob z lastniškim kapitalom, letnim prometom in letnim poslovnim izidom Schindler
Belgija, Schindler Luksemburg in Schindler Nizozemska.
Iz vsega navedenega izhaja, da so s tem tožbenim razlogom izpolnjene zahteve, postavljene z določbami, navedenimi v točki 180
zgoraj. Zato je ta tožbeni razlog dopusten.
Vsebinska preučitev
Tožeče stranke navajajo, da je zaščita tujih vlagateljev uveljavljena v številnih dvostranskih in večstranskih sporazumih
o zaščiti naložb. Na podlagi teh konvencij spada čezmejno lastništvo deležev v podjetju v drugi državi pod pojem naložb, zato
naj bi se zanj uporabljala zaščita, v skladu s katero naj bi bila po eni strani razlastitev dovoljena le ob upoštevanju zelo
strogih pogojev, po drugi strani pa naj bi se zahtevala lojalna in pravična obravnava tujih vlagateljev v državi, v katero
vlagajo. Tako zaščito naj bi priznavalo tudi mednarodno običajno pravo.
Globe, naložene Schindler Holding, to je družbi po švicarskem pravu, naj bi bile z vidika ekonomskega vpliva enakovredne razlastitvi
naložb Schindler Holding v Belgiji, Luksemburgu in na Nizozemskem, kar naj bi bilo v nasprotju z mednarodnim pravom. Čeprav
naj naložitev globe formalno ne bi bila razlastitev, naj bi stvarno vseeno pomenila prav to, saj naj bi se precej znižala
vrednost naložb Schindler Holding v Belgiji, Luksemburgu in na Nizozemskem. Vpliv na bilančno vsoto Schindler Holding naj
bi se pokazal zlasti ob primerjavi glob z lastniškim kapitalom, letnim prometom in letnim poslovnim izidom Schindler Belgija,
Schindler Luksemburg in Schindler Nizozemska.
Treba je opozoriti, da je treba pristojnosti Skupnosti izvrševati ob spoštovanju mednarodnega prava (glej sodbo Sodišča z
dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, C‑402/05 P
in C‑415/05 P, ZOdl., str. I‑6351, točka 291 in navedena sodna praksa).
Lastninska pravica ni zavarovana le z mednarodnim pravom, ampak se uvršča tudi med splošna načela prava Unije (glej zgoraj
v točki 187 navedeno sodbo Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točka 355 in navedena sodna
praksa). Ker pa nadrejenost mednarodnega prava pravu Unije ne zajema primarnega prava in še posebej ne splošnih načel, katerih
del so temeljne pravice (zgoraj v točki 187 navedena sodba Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji,
točka 308), je treba v okviru tega tožbenega razloga preučiti, ali globe, naložene Schindler Holding, vplivajo na temeljno
pravico do spoštovanja lastnine.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da lastninska pravica ni absolutna prerogativa, ampak jo je treba obravnavati glede na vlogo,
ki jo ima v družbi. Torej je mogoče izvrševanje lastninske pravice omejiti, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem
interesu, ki si jih je zastavila Skupnost, ter glede na zastavljene cilje ne pomenijo nesorazmernega in nedopustnega ukrepa,
ki bi ogrožal bistvo tako zagotovljene pravice (sodba Sodišča z dne 11. julija 1989 v zadevi Schräder HS Kraftfutter, 265/87,
Recueil, str. 2237, točka 15; zgoraj v točki 144 navedena sodba Nemčija proti Svetu, točka 78, ter zgoraj v točki 187 navedena
sodba Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji, točka 355).
Člen 3(1)(g) ES določa, da delovanje Skupnosti za uresničitev ciljev, ki si jih je zastavila, vključuje „sistem, ki zagotavlja,
da na notranjem trgu ni izkrivljanja konkurence“. Iz tega izhaja, da je uporaba členov 81 ES in 82 ES eden od vidikov javnega
interesa Skupnosti. Zato je mogoče na podlagi teh členov omejiti izvrševanje lastninske pravice, če zadevne omejitve niso
nesorazmerne in ne ogrožajo bistva te pravice (sodba Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Van den Bergh Foods
proti Komisiji, T‑65/98, Recueil, str. II‑4653, točka 170).
Torej je treba preučiti, ali so globe, naložene Schindler Holding, nesorazmeren in nedopusten ukrep, ki ogroža bistvo temeljne
pravice do spoštovanja lastnine.
Prvič, treba je ugotoviti, da sporna odločba ne vpliva na lastniško strukturo v Schindler.
Drugič, čeprav plačilo globe res vpliva na bilančno vsoto družbe dolžnice, še ni mogoče šteti, da so bile v obravnavanem primeru
zaradi glob, naloženih Schindler Holding in njenim hčerinskim družbam, izčrpana vsa sredstva zadevnih družb. Iz spisa namreč
izhaja, da vse globe, ki so bile z izpodbijano odločbo naložene družbam skupine Schindler, ne dosegajo zgornje meje v višini
10 % konsolidiranega prometa Schindler Holding v zadnjem poslovnem letu pred datumom sprejetja izpodbijane odločbe. S členom 23(2)
Uredbe št. 1/2003 določena 10‑odstotna zgornja meja je namreč namenjena zlasti temu, da se podjetja obvarujejo pred pretiranimi
globami, ki bi lahko uničile njihovo gospodarsko vsebino (sodba Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v združenih zadevah
Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T-71/03, T-74/03, T‑87/03 in T‑91/03, neobjavljena v ZOdl., točka 389).
Tretjič, kar zadeva pripombo tožečih strank, da je bila hčerinskim družbam v zadevnih štirih državah naložena previsoka globa,
je treba opozoriti, da je bilo z izpodbijano odločbo Schindler Holding za vsako od kršitev naloženo solidarno plačilo globe
z zadevno hčerinsko družbo (glej tudi točke od 63 do 91 zgoraj). Kot poudarja Komisija, posamezne družbe, ki pripadajo isti
skupini in jim je naloženo solidarno plačilo iste globe, same opredelijo prispevek, ki ga bo plačala vsaka od njih. Torej
ni nujno, da izpodbijana odločba vpliva na vrednost naložb, ki jih ima Schindler Holding v svojih hčerinskih družbah.
Četrtič, kar zadeva trditev tožečih strank, da so jim bile za kršitve – ob upoštevanju prometa in letnega dobička zadevnih
hčerinskih družb – naložene previsoke globe, se ta trditev prepleta s tožbenim razlogom v zvezi z nezakonitostjo izpodbijane
odločbe, ker je bila v njej določena solidarna odgovornost Schindler Holding. Globe, naložene v tem primeru, bi lahko namreč
vplivale na lastninsko pravico le, če bi se izkazalo, da nacionalne hčerinske družbe s Schindler Holding ne tvorijo enega
podjetja v smislu gospodarskega subjekta, odgovornega za sankcionirane kršitve. Take globe bi bile vsekakor nezakonite, ker
bi bil z njimi kršen člen 23(2) Uredbe št. 1/2003. Vendar iz točk od 63 do 91 zgoraj izhaja, da je Komisija kršitve nacionalnih
hčerinskih družb upravičeno pripisala Schindler Holding.
Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo smernic iz leta 1998 in z obveznostjo obrazložitve pri določanju izhodiščnega zneska glob
Uvodne ugotovitve
V uvodu je treba opozoriti, da ima Komisija na podlagi ustaljene sodne prakse pri izbiri metode izračuna globe široko pooblastilo
za odločanje po prostem preudarku. Ta metoda, ki jo določajo smernice iz leta 1998, Komisiji omogoča veliko fleksibilnost
pri izvajanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku v skladu z določbami člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem
smislu sodbo Sodišča z dne 3. septembra 2009 v združenih zadevah Papierfabrik August Koehler in drugi proti Komisiji, C-322/07 P,
C-327/07 P in C‑338/07 P, ZOdl., str. I‑7191, točka 112 in navedena sodna praksa).
Težo kršitev konkurenčnega prava Unije je treba ugotoviti ob upoštevanju velikega števila dejavnikov, kot so okoliščine posameznega
primera, njegov kontekst in odvračilni učinek glob, pri čemer ni obveznega in izčrpnega seznama meril, ki jih je obvezno treba
upoštevati (zgoraj v točki 106 navedena sodba Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 72, ter sodba Sodišča z dne 3. septembra 2009
v zadevi Prym in Prym Consumer proti Komisiji, C‑534/07 P, ZOdl., str. I‑7415, točka 54).
Kot je bilo navedeno v točki 24 zgoraj, je Komisija v obravnavanem primeru znesek glob določila na podlagi metode, določene
v smernicah iz leta 1998.
Čeprav smernic iz leta 1998 ni mogoče opredeliti kot pravno pravilo, ki bi ga uprava v vsakem primeru morala spoštovati, vseeno
določajo pravilo ravnanja, ki kaže na prakso, ki ji je treba slediti in od katere uprava v konkretnem primeru ne more odstopiti
brez navedbe razlogov, ki bi bili združljivi z načelom enakega obravnavanja (glej zgoraj v točki 88 navedeno sodbo Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, točka 209 in navedena sodna praksa, in sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Carbone-Lorraine
proti Komisiji, T‑73/04, ZOdl., str. II‑2661, točka 70).
Kot je bilo navedeno v točki 135 zgoraj, se Komisija s tem, da sprejme taka pravila ravnanja in da z njihovo objavo razglasi,
da jih bo v prihodnje uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, sama omejuje pri izvrševanju svojega pooblastila za odločanje
po prostem preudarku in od teh pravil ne more odstopiti, ne da bi bila glede na okoliščine primera sankcionirana na podlagi
kršitve splošnih pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo zaupanja v pravo (glej zgoraj v točki 88 navedeno sodbo
Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 211 in navedena sodna praksa, ter zgoraj v točki 200 navedeno sodbo Carbone‑Lorraine
proti Komisiji, točka 71).
Poleg tega smernice iz leta 1998 na splošno in abstraktno določajo metodologijo, ki si jo je Komisija določila za potrebe
določitve višine glob, in posledično podjetjem zagotavljajo pravno varnost (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, točki 211 in 213).
Nazadnje je treba opozoriti, da je v smernicah iz leta 1998 na prvem mestu določena presoja teže kršitve, na podlagi katere
se lahko določi splošni izhodiščni znesek (točka 1(A), drugi pododstavek). Na drugem mestu se teža preuči glede na naravo
storjenih kršitev in značilnosti zadevnega podjetja, zlasti glede na njegovo velikost in položaj na upoštevnem trgu, kar lahko
povzroči ponderiranje izhodiščnega zneska glede na razvrstitev podjetij v kategorije in glede na določitev posebnega izhodiščnega
zneska (točka 1(A), tretji, četrti, peti, šesti in sedmi pododstavek).
Izpodbijana odločba
Na prvem mestu je Komisija v oddelku izpodbijane odločbe, ki se nanaša na težo kršitev (oddelek 13.6.1), vzporedno preučila
štiri kršitve, ugotovljene v členu 1 te odločbe, ker naj bi imele „nekaj skupnih elementov“ (točka 657 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Ta oddelek je razdeljen na tri pododdelke, med katerimi je prvi naslovljen „Narava kršitev“ (pododdelek 13.6.1.1),
drugi „Velikost upoštevnega geografskega trga“ (pododdelek 13.6.1.2) in tretji „Sklep o teži kršitve“ (pododdelek 13.6.1.3).
Komisija je v pododdelku, naslovljenem „Narava kršitev“, v točkah 658 in 659 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila:
„(658)      Kršitve, na katere se nanaša ta odločba, so vključevale zlasti tajno dogovarjanje med konkurenti o delitvi trgov ali zamrznitvi
tržnih deležev z delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic ter o nekonkuriranju pri vzdrževanju
in posodabljanju dvigal in tekočih stopnic (razen v Nemčiji, kjer dejavnost vzdrževanja in posodabljanja ni bila vključena
v razprave med članicami kartela). Take horizontalne omejitve so že po naravi med najhujšimi kršitvami člena 81 [ES]. Zaradi
kršitev iz te zadeve so bile stranke na trgu umetno prikrajšane za prednosti, ki bi jih lahko pričakovale od konkurenčne ponudbe.
Zanimiva je tudi ugotovitev, da so bila med goljufivimi projekti tudi javna naročila, ki se financirajo iz davkov in se izvajajo
prav zato, da bi prejeli konkurenčne ponudbe, za katere je značilno zlasti ugodno razmerje med kakovostjo in ceno.
(659)      Pri presoji teže kršitve so običajno pomembnejši dejavniki, povezani z njenim predmetom, kot pa dejavniki, povezani z njenimi
učinki, še zlasti, če se sporazumi, kot je sporazum iz te zadeve, nanašajo na zelo resne kršitve, kot sta določitev cen in
delitev trga. Učinki sporazuma običajno niso zadostno merilo za presojo teže kršitve.“
Komisija je potrdila, da „ni poskusila dokazati natančnih učinkov kršitve, saj je nemogoče z zadostno gotovostjo opredeliti
upoštevne konkurenčne parametre (cena, poslovni pogoji, kakovost, inovacije in drugo), če ne bi bilo kršitev“ (točka 660 obrazložitve
izpodbijane odločbe). Vendar je menila, da je „[o]čitno […], da so imele kršitve dejanski vpliv“, in glede tega pojasnila,
da „[ž]e samo dejstvo, da so članice kartela uresničile različne protikonkurenčne ureditve, kaže na vpliv na trg, čeprav je
dejanski vpliv težko izmeriti, saj zlasti ni znano, ali in koliko drugih projektov je bilo še vključenih v goljufanje pri
ponudbi, niti za koliko projektov se je morda uporabljala razdelitev med članicami kartela, ne da bi bili za to potrebni stiki
med njimi“ (točka 660 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je v isti točki obrazložitve izpodbijane odločbe še dodala,
da „[v]eliki skupni tržni deleži konkurentov kažejo na verjetne protikonkurenčne učinke, sorazmerna stabilnost teh tržnih
deležev med celotnim trajanjem kršitev pa potrjuje te učinke“.
Komisija je v točkah od 661 do 669 obrazložitve izpodbijane odločbe odgovorila na trditve tožečih strank iz upravnega postopka,
s katerimi so te želele dokazati majhen vpliv kršitev na trg.
Komisija je v pododdelku, naslovljenem „Velikost zadevnega geografskega trga“, v točki 670 obrazložitve izpodbijane odločbe
navedla, da so „[o]mejevalni sporazumi, na katere se nanaša [izpodbijana] odločba, […] zajemali celotno ozemlje Belgije, Nemčije,
Luksemburga oziroma Nizozemske“ in da „[i]z sodne prakse jasno izhaja, da se celotno ozemlje države članice že samo po sebi
šteje za znaten del skupnega trga“.
V pododdelku, naslovljenem „Sklep o teži kršitve“, je Komisija v točki 671 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da je
vsaka od naslovnic „glede na naravo kršitev in dejstvo, da je vsaka od njih zajemala ozemlje ene od držav članic (Belgije,
Nemčije, Luksemburga oziroma Nizozemske)“, storila eno ali več zelo resnih kršitev člena 81 ES. Na podlagi tega je sklenila,
da so ti dejavniki „takšni, da je treba kršitve šteti za zelo resne, čeprav njihovega dejanskega vpliva ni mogoče izmeriti“.
Na drugem mestu je Komisija v oddelku izpodbijane odločbe, naslovljenem „Različno obravnavanje“ (oddelek 13.6.2), določila
izhodiščni znesek globe za posamezna podjetja, ki so sodelovala v različnih kartelih (glej točke od 27 do 30 zgoraj), pri
čemer je – kot je navedeno v točki 672 obrazložitve izpodbijane odločbe – upoštevala „dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljic,
da povzročijo večjo škodo konkurenci“. V točki 673 obrazložitve izpodbijane odločbe je še pojasnila, da so bila podjetja „zato
razvrščena v več kategorij glede na ustvarjen promet v sektorju dvigal in/ali tekočih stopnic, vključno s storitvami vzdrževanja
in posodabljanja, če je bilo to primerno“.
Opredelitev kršitev za „zelo resne“
Na prvem mestu tožeče stranke trdijo, da je Komisija težo kršitev napačno ocenila kot zelo resno. Po njihovem mnenju je kršitve
opredelila kot „zelo resne“ na podlagi posplošenega pristopa, ne da bi upoštevala dejstvo, da so bili sporazumi v zadevnih
državah članicah zelo različno strukturirani, in dejanski vpliv kršitev. Ta vpliv naj bi bil namreč minimalen.
Tožeče stranke se v zvezi s tem sklicujejo na znižanje cen na nemškem in luksemburškem trgu, nihanje tržnih deležev na nemškem,
belgijskem in luksemburškem trgu, neučinkovitost in neupoštevanje sporazumov na nemškem, belgijskem, luksemburškem in nizozemskem
trgu in dejstvo, da so se omejevalni sporazumi v Luksemburgu in na Nizozemskem nanašali le na nekatere projekte. Poleg tega
še trdijo, da je bila Schindler v Nemčiji vpletena le na področju tekočih stopnic. Nazadnje bi bilo treba v skladu s prakso
odločanja Komisije omejevalni sporazum v Luksemburgu zaradi majhnosti te države članice opredeliti kot „resen“.
Treba je opozoriti, da je v smernicah iz leta 1998 v točki 1(A), prvi in drugi pododstavek, navedeno:
„Pri ocenjevanju teže kršitve je [treba] upoštevati njeno naravo, njen dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost
upoštevnega geografskega trga.
Kršitve se bodo torej razdelile v tri kategorije: manjše kršitve, resne kršitve in zelo resne kršitve.“
Na podlagi točke 1(A), prvi pododstavek, smernic iz leta 1998 mora torej Komisija pri presoji resnosti kršitve oceniti dejanski
vpliv le, če se zdi, da ga je mogoče meriti (glej v tem smislu zgoraj v točki 198 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti
Komisiji, točka 74 in navedena sodna praksa; zgoraj v točki 118 navedeno sodbo Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland
Ingredients proti Komisiji, točka 143, in zgoraj v točki 95 navedeno sodbo Degussa proti Komisiji, točka 216).
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se mora Komisija pri presoji dejanskega vpliva kršitve na trg opirati na konkurenco,
ki bi normalno obstajala, če ne bi bilo kršitve (glej zgoraj v točki 200 navedeno sodbo Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 83
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je Komisija v točki 660 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da „ni poskusila dokazati natančnih
učinkov kršitve, saj je nemogoče z zadostno gotovostjo opredeliti upoštevne konkurenčne parametre (cena, poslovni pogoji,
kakovost, inovacije in drugo), če ne bi bilo kršitev“. Čeprav je Komisija v točki 660 obrazložitve izpodbijane odločbe menila,
da je očitno, da so imeli omejevalni sporazumi dejanski vpliv že zato, ker so bili uresničeni, kar že samo po sebi pomeni
vpliv na trg, in čeprav je v točkah od 661 do 669 obrazložitve izpodbijane odločbe zavrnila trditve zadevnih podjetij, ki
so želela dokazati, da so bili učinki zadevnih sporazumov omejeni, je treba ugotoviti, da v izpodbijani odločbi pri presoji
resnosti kršitev ni nikjer upoštevan njihov morebitni vpliv na trg.
Tako je Komisija v točki 671 obrazložitve izpodbijane odločbe pri sklepu glede presoje teže kršitev upoštevala le naravo zadevnih
kršitev in njihov geografski obseg. V zvezi s tem je namreč v zadevni točki navedla, da je treba šteti, da je „glede na naravo
kršitev in dejstvo, da je vsaka od njih zajemala ozemlje ene od držav članic (Belgije, Nemčije, Luksemburga oziroma Nizozemske)
[…], vsaka od naslovnic storila eno ali več zelo resnih kršitev člena 81 [ES]“.
Treba je ugotoviti, da tožeče stranke niso dokazale, da bi bilo mogoče v obravnavanem primeru dejanski vpliv omejevalnih sporazumov
izmeriti, saj so v repliki le poudarile, da obstajajo različne znanstvene metode, s katerimi je mogoče izračunati dejanski
ekonomski vpliv omejevalnega sporazuma, vendar so pri tem le navedle, da so bili učinki nujno omejeni. V zvezi s tem okoliščine,
na katere se sklicujejo tožeče stranke in ki se nanašajo na znižanje cen, nihanje tržnih deležev ali neučinkovitost sporazumov
(glej točko 212 zgoraj) – tudi če bi bile dokazane –, ne omogočajo sklepa, da je bilo mogoče učinke omejevalnih sporazumov
na zadevnih trgih izmeriti, saj tožeče stranke ne izpodbijajo trditev Komisije, da je bilo v obravnavanem primeru nemogoče
z zadostno gotovostjo opredeliti konkurenčne parametre, ki bi se uporabljali, če kršitev ne bi bilo.
Glede na navedeno tožeče stranke niso dokazale, da bi morala Komisija v obravnavanem primeru v skladu s smernicami iz leta 1998
in sodno prakso, navedeno v točki 214 zgoraj, upoštevati dejanski vpliv kršitev, da bi tako presodila njihovo težo.
Tudi če bi bilo mogoče poleg tega dejanski vpliv kršitev izmeriti in bi bile trditve tožečih strank, navedene v točkah 211
in 212 zgoraj, utemeljene, ker bi bilo z njimi dokazano, da je bil vpliv omejevalnih sporazumov na zadevne trge omejen, je
treba ugotoviti, da je opredelitev obravnavanih kršitev za „zelo resne“ kljub temu primerna.
Prvič, treba je opozoriti, da spadajo kršitve, ugotovljene v izpodbijani odločbi, ne glede na domnevno raznovrstno strukturo
omejevalnih sporazumov med najresnejše kršitve člena 81 ES, saj so vključevale „tajno dogovarjanje med konkurenti o delitvi
trgov ali zamrznitvi tržnih deležev z delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic ter o nekonkuriranju
pri vzdrževanju in posodabljanju dvigal in tekočih stopnic (razen v Nemčiji, kjer dejavnost vzdrževanja in posodabljanja ni
bila vključena v razprave med članicami kartela)“ (točka 658 obrazložitve izpodbijane odločbe). V zvezi s tem je v smernicah
iz leta 1998 navedeno, da so „zelo resne“ kršitve navadno horizontalne omejitve, kot so cenovni karteli in kvote o delitvah
trga ali druga ravnanja, ki ogrožajo pravilno delovanje enotnega trga. Take kršitve so tudi med primeri omejevalnih sporazumov,
ki so v členu 81(1)(c) ES izrecno navedeni kot nezdružljivi s skupnim trgom. Taki omejevalni sporazumi poleg resnega izkrivljanja
konkurence, ki ga povzročajo, ker udeležence sporazumov zavezujejo k upoštevanju ločenih trgov, pogosto razmejenih z državnimi
mejami, povzročajo tudi izolacijo teh trgov, kar je v nasprotju z glavnim ciljem Pogodbe ES o povezovanju trga Skupnosti.
Zato so v sodni praksi take kršitve, še posebno pri horizontalnih omejevalnih sporazumih, opredeljene kot „posebej resne“
ali „očitne“ kršitve (glej v tem smislu sodbe Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995 v zadevi Tréfilunion proti Komisiji,
T-148/89, Recueil, str. II‑1063, točka 109; z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah European Night Services in drugi
proti Komisiji, T‑374/94, T-375/94, T-384/94 in T‑388/94, Recueil, str. II‑3141, točka 136, in z dne 18. julija 2005 v zadevi
Scandinavian Airlines System proti Komisiji, T‑241/01, ZOdl., str. II‑2917, točka 85).
Drugič, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da učinek protikonkurenčnega ravnanja pri presoji teže kršitve ni odločilno merilo.
Elementi, ki zadevajo cilj nekega ravnanja, so lahko pomembnejši kot tisti, ki zadevajo njegove učinke, predvsem če gre za
kršitve, ki so resne že po naravi, kot je razdelitev trgov (sodba Sodišča z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Thyssen Stahl proti
Komisiji, C‑194/99 P, Recueil, str. I‑10821, točka 118; zgoraj v točki 198 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti Komisiji,
točka 96; sodba Splošnega sodišča z dne 13. decembra 2001 v združenih zadevah Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni
proti Komisiji, T-45/98 in T-47/98, Recueil, str. II‑3757, točka 199, in zgoraj v točki 95 navedena sodba Degussa proti Komisiji,
točka 251).
Tako ima narava kršitve odločilno vlogo zlasti pri opredeljevanju „zelo resnih“ kršitev. Iz opisa zelo resnih kršitev v smernicah
iz leta 1998 izhaja, da so lahko sporazumi ali usklajena ravnanja, katerih namen je, kot v obravnavanem primeru, zlasti razdelitev
trgov, že zaradi svoje narave opredeljeni kot „zelo resni“, ne da bi bilo treba taka ravnanja opredeliti na podlagi posebnega
vpliva ali posebne geografske razsežnosti (glej v tem smislu zgoraj v točki 198 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti
Komisiji, točka 75). To ugotovitev potrjuje tudi dejstvo, da so v opisu resnih kršitev izrecno navedeni vpliv na trg in učinki
na obsežna območja skupnega trga, medtem ko v opisu zelo resnih kršitev ni omenjena nobena zahteva niti po dejanskem vplivu
na trg niti po učinkih na neko geografsko območje (glej v tem smislu zgoraj v točki 83 navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik
proti Komisiji, točka 171 in navedena sodna praksa). V tem okviru je treba zavrniti trditev tožečih strank, da v obravnavanem
primeru ni šlo za razdelitev trgov, ampak „večinoma za sporazume o kvotah“, saj zamrznitev tržnih deležev nujno pomeni predhodno
razdelitev zadevnih trgov.
Torej so kršitve iz izpodbijane odločbe po naravi zelo resne že ob upoštevanju njihovega predmeta, tudi če bi bilo ugotovljeno,
da omejevalni sporazumi niso zadevali celotnega trga zadevnih proizvodov in niso dali vseh želenih učinkov.
Ker poleg tega praksa odločanja Komisije ne šteje za pravni okvir za globe na področju konkurence (glej v tem smislu sodbi
Sodišča z dne 21. septembra 2006 v zadevi JCB Service proti Komisiji, C-167/04 P, ZOdl., str. I‑8935, točki 201 in 205, in
z dne 7. junija 2007 v zadevi Britannia Alloys & Chemicals proti Komisiji, C‑76/06 P, ZOdl., str. I-4405, točka 60, in zgoraj
v točki 200 navedena sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 92) – in vsekakor ob upoštevanju preizkusa iz točk od 221
do 224 zgoraj –, je treba trditev tožečih strank v zvezi s prakso odločanja Komisije, v skladu s katero bi bilo treba kršitev
v Luksemburgu zaradi majhnosti zadevne države članice opredeliti kot „resno“, zavrniti. V zvezi s tem je treba še opozoriti,
da je Komisija zlasti zaradi „majhnosti luksemburškega trga v primerjavi z drugimi državami članicami“ (točka 666 obrazložitve
izpodbijane odločbe) kot splošni izhodiščni znesek za to kršitev določila polovico minimalnega praga v višini 20 milijonov EUR,
ki je v smernicah običajno predviden za take zelo resne kršitve (glej točko 1(A), drugi pododstavek, tretja alinea, smernic
iz leta 1998).
Nazadnje, tudi če bi domnevali, da je Komisija želela upoštevati ta neobvezni element – to je vpliv kršitve na trg – in bi
morala zato v izpodbijani odločbi navesti konkretne, verodostojne in zadostne indice, na podlagi katerih bi lahko presodila,
kako je lahko kršitev dejansko vplivala na konkurenco na trgu (zgoraj v točki 198 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti
Komisiji, točka 82), je treba šteti, da je zadevna institucija to obveznost vsekakor izpolnila.
Iz izpodbijane odločbe namreč izhaja, da je Komisija v zvezi s kršitvijo v Belgiji zlasti ugotovila, da so protikonkurenčni
sporazumi ne glede na znesek projekta zajemali vse segmente trga dvigal in tekočih stopnic ter da je bilo glede na velik skupni
tržni delež zadevnih podjetij (točka 50 obrazložitve izpodbijane odločbe) le majhno tveganje, da bi se ta podjetja spopadala
s konkurenčnimi omejitvami manjših podjetij s področja dvigal in tekočih stopnic, ki bi jim lahko preprečila določitev nadkonkurenčnih
cen z vplivom na trg (točka 662 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega je še navedla, da so se predstavniki zadevnih
štirih podjetij redno srečevali (točki 153 in 160 obrazložitve izpodbijane odločbe), da so se v zvezi s posebnimi projekti
prav tako redno pogovarjali po telefonu (točka 153 obrazložitve izpodbijane odločbe) in da so določili mehanizem nadomestil
za primere razlik med dogovorjenimi in dejanskimi tržnimi deleži (točki 162 in 175 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg
tega so bili sestavljeni seznami projektov, na podlagi katerih so lahko zadevna podjetja izvajala stalni nadzor in se tako
prepričala, ali vsako od njih upošteva svoje zaveze, ter izvedla potrebne prilagoditve, če se predhodni dogovori niso v celoti
upoštevali (točka 166 obrazložitve izpodbijane odločbe). Sprejeti so bili tudi posebej dodelani ukrepi za prikritje sporazumov
(točka 153 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva kršitev v Nemčiji, je Komisija zlasti navedla, da je udeleženkam v kartelu pripadalo več kot 60 % vrednosti trga
dvigal in skoraj 100 % vrednosti trga tekočih stopnic (točki 51 in 232 obrazložitve izpodbijane odločbe) ter da je bil cilj
zadevnega kartela zamrzniti tržne deleže zadevnih podjetij (točka 236 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija
je opozorila še na pogostnost sestankov (točki 217 in 218 obrazložitve izpodbijane odločbe) in previdnostne ukrepe, ki so
jih udeleženke sprejele za prikritje medsebojnih stikov (točke od 219 do 221 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva kršitev v Luksemburgu, je Komisija ugotovila, da so zadevna podjetja s sporazumi uresničila skoraj vso skupno prodajo
dvigal in tekočih stopnic v letu 2003, pri čemer je navedla, da so bile lokalne hčerinske družbe od Kone, Otis, Schindler
in ThyssenKrupp edine dobaviteljice tekočih stopnic v Luksemburgu (točka 52 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je
opozorila še na pogostnost srečanj (točka 302 obrazložitve izpodbijane odločbe), previdnostne ukrepe, sprejete za prikritje
sestankov in stikov (točke od 304 do 307 obrazložitve izpodbijane odločbe), in mehanizem nadomestil (točki 317 in 336 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Nazadnje, v zvezi s kršitvijo na Nizozemskem je Komisija opozorila na zelo velik skupni tržni delež udeleženk v kartelu (točka 53
obrazložitve izpodbijane odločbe). Opozorila je še na pogostnost sestankov med udeleženkami (točke 383 in od 397 do 401 obrazložitve
izpodbijane odločbe), dodelan proces razdelitve med udeleženke (točka 411 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe),
previdnostne ukrepe, ki so bili sprejeti za prikritje stikov med udeleženkami (točka 391 obrazložitve izpodbijane odločbe),
oziroma obstoj
de facto
mehanizma nadomestil (točka 434 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tako je Komisija v točki 660 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da že dejstvo, da so bile uresničene različne protikonkurenčne
ureditve, potrjuje vpliv na trg, čeprav je dejanski vpliv težko izmeriti, saj zlasti ni mogoče dokazati, ali in koliko drugih
projektov je bilo še vključenih v goljufanje pri ponudbi, niti za koliko projektov se je morda uporabljala razdelitev med
članice kartela, ne da bi bili za to potrebni stiki med njimi. V zvezi s tem je še dodala, da veliki skupni tržni deleži konkurentov
kažejo na verjetne protikonkurenčne učinke, sorazmerna stabilnost teh tržnih deležev med celotnim trajanjem kršitev pa potrjuje
te učinke.
Iz vsega navedenega izhaja, da trditve tožečih strank, navedene v točkah 211 in 212 zgoraj, ne morejo vplivati na zakonitost
opredelitve kršitev, ugotovljenih v členu 1 izpodbijane odločbe, za „zelo resne“ in jih je treba zato zavrniti.
Na drugem mestu tožeče stranke menijo, da Komisija ni ravnala v skladu z načelom domneve nedolžnosti, ker naj bi od zadevnih
podjetij zahtevala, naj dokažejo, da njihov omejevalni sporazum ni imel nobenega vpliva.
Treba je ugotoviti, da mora Komisija na podlagi točke 1(A) smernic iz leta 1998 dokazati dejanski vpliv omejevalnega sporazuma,
če ga je mogoče izmeriti. Vendar je v obravnavanem primeru Komisija v točki 660 obrazložitve izpodbijane odločbe menila, da
dejanskega vpliva ni mogoče izmeriti, tožeče stranke pa te ugotovitve niso uspešno ovrgle (glej točke od 211 do 232 zgoraj).
V takih okoliščinah ni moglo biti kršeno načelo domneve nedolžnosti zaradi neupoštevanja dejanskega vpliva kršitev, saj je
bila v obravnavanem primeru teža kršitev v skladu s točko 1(A) smernic iz leta 1998 določena, ne da bi bilo treba dokazati
tak vpliv.
Torej ni mogoče sprejeti niti trditve v zvezi s kršitvijo načela domneve nedolžnosti.
Zato je treba vse očitke v zvezi z opredelitvijo kršitev za „zelo resne“ zavrniti.
Domnevno nezakoniti izhodiščni zneski glob
Tožeče stranke poudarjajo, da je Komisija kršila točko 1(A) smernic iz leta 1998, ker v izpodbijani odločbi ob določanju osnovnih
zneskov glob ni upoštevala velikosti trga, ki so ga nadzirala zadevna podjetja, vključena v sporazume. Pri tem se poleg tega
sklicujejo na nesorazmernost in nedoslednost osnovnih zneskov glob glede na velikost zadevnega trga in promet hčerinskih družb
od Schindler. Tožeče stranke so v repliki še navedle, da je mogoče s trditvami, navedenimi v točkah 211 in 212 zgoraj, ne
glede na opredelitev kršitev za „zelo resne“ utemeljiti znižanje izhodiščnih zneskov glob. Hkrati so še menile, da Komisija
zadevnih podjetij ni dovolj različno obravnavala. Med obravnavo so na vprašanje v zvezi z obsegom svojega tožbenega razloga
pojasnile, da – v nasprotju z navedbami iz njihovih pisanj – zadevni očitki ne zadevajo osnovnih zneskov glob, ampak njihove
izhodiščne zneske.
Tožeče stranke zlasti v zvezi s kršitvijo v Luksemburgu menijo, da je izhodiščni znesek globe v višini 10 milijonov EUR nesorazmeren,
saj naj bi se ujemal s skoraj tretjino velikosti luksemburškega trga, vključenega v omejevalni sporazum. V zvezi s tem so
dodale, da ta znesek [zaupno](
). Kar zadeva omejevalni sporazum v Nemčiji, naj bi poseben izhodiščni znesek znašal [zaupno]. Nazadnje, kar zadeva omejevalni
sporazum na Nizozemskem, tožeče stranke opozarjajo na previsok poseben izhodiščni znesek globe, ki naj bi znašal [zaupno],
čeprav naj bi bil tržni delež Schindler na Nizozemskem majhen.
Kot je bilo navedeno v točki 203 zgoraj, je v smernicah iz leta 1998 na prvem mestu določena presoja teže kršitve, na podlagi
katere se lahko določi splošni izhodiščni znesek (točka 1(A), drugi pododstavek). Na drugem mestu se teža preuči glede na
značilnosti zadevnega podjetja, zlasti glede na njegovo velikost in položaj na upoštevnem trgu, kar lahko povzroči ponderiranje
izhodiščnega zneska glede na razvrstitev podjetij v kategorije in glede na določitev posebnega izhodiščnega zneska (točka 1(A),
tretji, četrti, peti, šesti in sedmi pododstavek) (zgoraj v točki 200 navedena sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 73).
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da očitki tožečih strank glede kršitve smernic iz leta 1998 ali načela sorazmernosti
zaradi neupoštevanja velikosti trgov, na katere so se nanašali sporazumi, in nedoslednosti izhodiščnih zneskov glob glede
na velikost zadevnih trgov zadevajo splošne izhodiščne zneske glob, saj se nanašajo na težo, ki jo imajo kršitve že zaradi
svoje narave. Enako velja za očitke v zvezi s strukturo sporazumov ali njihovim omejenim vplivom, s katerimi tožeče stranke
izpodbijajo opredelitev kršitev za „zelo resne“, vendar hkrati trdijo, da je mogoče s temi očitki utemeljiti znižanje izhodiščnih
zneskov glob. Dalje, očitki tožečih strank v zvezi z nesorazmernostjo izhodiščnih zneskov glob in nedoslednostjo glede na
promet hčerinskih družb od Schindler ali v zvezi z nezadostnim razlikovanjem med zadevnimi podjetji se navezujejo na opredelitev
posebnih izhodiščnih zneskov glob, saj zadevajo razvrstitev podjetij v kategorije. Nazadnje, tožeče stranke navajajo še tožbeni
razlog v zvezi z neobrazložitvijo izpodbijane odločbe, kar zadeva določitev izhodiščnih zneskov glob.
–       Domnevna neobrazložitev
Tožeče stranke so v pisanjih trdile, da osnovni zneski glob iz izpodbijane odločbe niso obrazloženi. Vendar so, kot je bilo
navedeno v točki 238 zgoraj, med obravnavo pojasnile, da se njihov očitek nanaša na neobrazložitev izhodiščnih zneskov glob.
Tožeče stranke naj namreč ne bi mogle preveriti, na podlagi katerih načel in vsebinske podlage so bili ti določeni. Ker so
izhodiščni zneski izhodišče za nadaljnje izračune, je natančnost, s katero Komisija izračunava zvišanja in znižanja teh zneskov,
popolnoma nekoristna, če so ti določeni samovoljno.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je zahteva po bistveni formalnosti, ki jo pomeni dolžnost obrazložitve, izpolnjena, če
Komisija v odločbi navede elemente presoje, ki so ji omogočili izmeriti težo in trajanje kršitve, ne da bi morala v njej navesti
podrobnejšo analizo ali številčne podatke v zvezi z načinom izračuna globe (sodba Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi
Cascades proti Komisiji, C‑279/98 P, Recueil, str. I‑9693, točka 44; zgoraj v točki 149 navedena sodba Limburgse Vinyl Maatschappij
in drugi proti Komisiji točki 463 in 464, in sodba Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi BASF proti Komisiji, T‑15/02,
ZOdl., str. II‑497, točka 131).
Komisija je v točkah od 657 do 671 obrazložitve izpodbijane odločbe najprej pojasnila, da so bili izhodiščni zneski glob določeni
ob upoštevanju narave kršitev in velikosti upoštevnega geografskega trga. Iz točk od 672 do 685 obrazložitve izpodbijane odločbe
poleg tega izhaja, da je Komisija težo kršitev preučila glede na značilnosti udeleženk in da je pri tem med zadevnimi podjetji
razlikovala glede na njihov promet v zvezi s proizvodi, vključenimi v omejevalni sporazum v državi, v kateri se je ta izvajal.
Torej je Komisija v izpodbijani odločbi dovolj pojasnila elemente presoje, na katere se je oprla pri opredelitvi teže ugotovljenih
kršitev. Glede na navedeno je treba očitek v zvezi s kršitvijo člena 253 ES zavrniti.
–       Splošni izhodiščni zneski glob
Na prvem mestu je treba poudariti, da tožeče stranke ne izpodbijajo zakonitosti metodologije, opisane v točki 1(A) smernic
iz leta 1998 v zvezi z določanjem splošnih izhodiščnih zneskov glob. Ta metodologija ustreza pavšalni logiki, na podlagi katere
se splošni izhodiščni znesek globe, določen glede na težo kršitve, izračuna glede na naravo kršitve in njen geografski obseg
ter dejanski vpliv zadevne kršitve na trg, če ga je mogoče izmeriti (zgoraj v točki 243 navedena sodba BASF proti Komisiji,
točka 134, in sodba Splošnega sodišča z dne 6. maja 2009 v zadevi Wieland-Werke proti Komisiji, T‑116/04, ZOdl., str. II‑1087,
točka 62).
Poleg tega velikost upoštevnega trga načeloma ni obvezen element, ampak le eden od elementov, upoštevnih za presojo teže kršitve,
saj Komisiji v skladu s sodno prakso ni treba opredeliti zadevnega trga niti oceniti njegove velikosti, če ima zadevna kršitev
protikonkurenčen cilj (glej v tem smislu zgoraj v točki 198 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti Komisiji, točki 55
in 64). Tako lahko Komisija za določitev splošnega izhodiščnega zneska globe upošteva vrednost trga, na katerem se je izvajala
kršitev, ni pa k temu zavezana (glej v tem smislu zgoraj v točki 243 navedeno sodbo BASF proti Komisiji, točka 134, in zgoraj
v točki 246 navedeno sodbo Wieland‑Werke proti Komisiji, točka 63). Smernice iz leta 1998 namreč ne določajo, da se znesek
glob izračuna glede na celotni promet ali promet, ki so ga ustvarila podjetja na zadevnem trgu. Vendar ne nasprotujejo temu,
da bi se tak promet zaradi spoštovanja splošnih načel prava Unije, in če okoliščine to zahtevajo, upošteval pri določanju
globe (zgoraj v točki 118 navedena sodba Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, točka 187).
Ob upoštevanju navedenega je treba trditve tožečih strank v zvezi s previsokimi izhodiščnimi zneski glob, določenimi za kršitev
v Luksemburgu, zavrniti. Promet, ustvarjen v tej državi članici, je bil namreč upoštevan pri razvrščanju zadevnih podjetij
v kategorije in na podlagi tega pri določanju posebnih izhodiščnih zneskov za zadevna podjetja (točki 680 in 684 obrazložitve
izpodbijane odločbe). Vsekakor pa je Komisija – kot je bilo navedeno v točki 225 zgoraj – zlasti zaradi „majhnosti luksemburškega
trga v primerjavi z drugimi državami članicami“ (točka 666 obrazložitve izpodbijane odločbe) kot splošni izhodiščni znesek
za to kršitev določila polovico minimalnega praga v višini 20 milijonov EUR, ki je v smernicah običajno predviden za take
zelo resne kršitve (glej točko 1(A), drugi pododstavek, tretja alinea, smernic iz leta 1998).
Na drugem mestu tožeče stranke trdijo, da določitev splošnih izhodiščnih zneskov za posamezne omejevalne sporazume ni dosledna,
in pri tem pojasnjujejo, da je izhodiščni znesek nesorazmeren glede na velikost luksemburškega trga.
V nasprotju s trditvami Komisije so s to trditvijo izpolnjeni pogoji iz člena 44(1)(c) Poslovnika. Tožeče stranke s tem namreč
poudarjajo, da bi morala Komisija – če je treba šteti, da so posamezne kršitve med seboj podobne – zlasti za kršitev v Luksemburgu
uporabiti v odstotnem deležu velikosti trga izražen izhodiščni znesek, podoben izhodiščnemu znesku, ki je bil uporabljen za
preostale kršitve.
Treba je opozoriti, da Komisiji ob upoštevanju pavšalne logike, na kateri temelji metodologija iz točke 1(A) smernic iz leta 1998,
ob določanju splošnega izhodiščnega zneska globe ni treba upoštevati velikosti zadevnega trga (glej točki 246 in 247 zgoraj).
Tudi če bi morala biti Komisija, kadar v isti odločbi ugotovi več zelo resnih kršitev, v neki meri dosledna, kar zadeva razmerje
med splošnimi izhodiščnimi zneski in velikostjo posameznih zadevnih trgov, v obravnavanem primeru nič ne kaže na to, da splošni
izhodiščni zneski, določeni za kršitve v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem, ne bi bili dosledni.
Tako je Komisija določila večje izhodiščne zneske za večje trge, ne da bi pri tem uporabila natančno matematično formulo,
k čemur pa nikakor ni bila zavezana. Komisija je za največji (nemški) trg, vreden 576 milijonov EUR, določila splošni izhodiščni
znesek v višini 70 milijonov EUR; za trga, ki mu po pomenu sledita (nizozemski in belgijski) in sta vredna 363 milijonov oziroma
254 milijonov EUR, je določila splošni izhodiščni znesek v višini 55 milijonov oziroma 40 milijonov EUR, in nazadnje, za izrazito
manjši luksemburški trg, vreden 32 milijonov EUR, je kljub določbi iz smernic iz leta 1998, da se za zelo resne kršitve na
podlagi njihove teže določi znesek v višini „nad 20 milijonov EUR“, menila, da je ta znesek primerno omejiti na 10 milijonov EUR.
Na tretjem mestu so tožeče stranke še trdile, da je mogoče zaradi minimalnega vpliva kršitev utemeljiti določitev manjšega
izhodiščnega zneska. Tudi to trditev je treba zavrniti. Kot je bilo namreč že navedeno v točkah od 213 do 219 zgoraj, mora
Komisija pri presoji teže kršitve upoštevati dejanski vpliv na trg le, če se zdi, da ga je mogoče izmeriti, kar pa v obravnavanem
primeru ni bilo mogoče. Poleg tega – kot je bilo navedeno v točkah od 220 do 224 zgoraj – bi bilo treba v obravnavanem primeru
zadevne kršitve še vedno opredeliti kot „zelo resne“, tudi če bi bilo mogoče njihov dejanski vpliv izmeriti. Tožeče stranke
niso navedle nobene druge trditve, s katero bi bilo mogoče, čeprav so bile kršitve opredeljene kot „zelo resne“, utemeljiti
znižanje splošnega izhodiščnega zneska glob, ki jih je naložila Komisija.
–       Posebni izhodiščni zneski glob
Treba je opozoriti, da v okviru izračuna glob, naloženih na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, različno obravnavanje zadevnih
podjetij izhaja iz izvajanja pooblastil, ki jih ima Komisija na podlagi te določbe. Komisija mora namreč v okviru svojega
polja prostega preudarka individualizirati sankcijo glede na ravnanja in značilnosti teh podjetij, da lahko v vsakem primeru
zagotovi polno učinkovitost konkurenčnih pravil Unije (glej v tem smislu zgoraj v točki 54 navedeno sodbo Musique Diffusion
française in drugi proti Komisiji, točka 109, ter zgoraj v točki 225 navedeno sodbo Britannia Alloys & Chemicals proti Komisiji,
točka 44).
Tako je v smernicah iz leta 1998 določeno, da je treba za kršitev neke teže, če vključuje več podjetij (na primer kartele),
včasih splošne izhodiščne zneske primerno ponderirati, da bi tako določili poseben izhodiščni znesek, v katerem se upoštevata
teža in zato dejanski vpliv kršitve vsakega od podjetij na konkurenco, zlasti ob večjem neskladju med velikostjo podjetij,
ki storijo istovrstne kršitve (točka 1(A), šesti pododstavek). Predvsem je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost
kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom (točka 1(A), četrti pododstavek).
V smernicah iz leta 1998 je še pojasnjeno, da lahko načelo enakega kaznovanja za isto ravnanje, če je zaradi okoliščin upravičeno,
vodi k različnim globam, naloženim udeleženim podjetjem, ne da bi k taki diferenciaciji vodilo aritmetično izračunavanje (točka 1(A),
sedmi pododstavek).
Iz sodne prakse izhaja, da smernice iz leta 1998 ne določajo, da se znesek glob izračuna glede na promet, ki so ga ustvarila
podjetja na zadevnem trgu. Vendar ne nasprotujejo temu, da bi se tak promet zaradi spoštovanja splošnih načel prava Unije,
in če okoliščine to zahtevajo, upošteval pri določanju globe (zgoraj v točki 112 navedena sodba LR AF 1998 proti Komisiji,
točka 283; sodba Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Cheil Jedang proti Komisiji, T‑220/00, Recueil, str. II‑2473,
točka 82, in zgoraj v točki 57 navedena sodba Groupe Danone proti Komisiji, točka 157). Poleg tega je Splošno sodišče že odločilo,
da ni treba, da obstaja strogo sorazmerje med velikostjo vsakega podjetja in globo, ki mu je naložena (sodba Splošnega sodišča
z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T-67/00, T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl.,
str. II-2501, točka 534).
V obravnavanem primeru iz točk od 672 do 685 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija za vsako od kršitev,
ugotovljenih v členu 1 izpodbijane odločbe, podjetja „različno obravnavala, da bi tako upoštevala dejansko gospodarsko zmožnost
kršiteljic, da povzročijo večjo škodo konkurenci“ (točka 672 obrazložitve izpodbijane odločbe). Za vsako od kršitev je podjetja
razvrstila v več kategorij, na podlagi katerih je določila posebne izhodiščne zneske glob glede na promet, ustvarjen na posameznih
nacionalnih trgih zadevnih proizvodov (točke od 673 do 685 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija se je – razen pri določanju
posebnega izhodiščnega zneska za Schindler zaradi njenega sodelovanja v kartelu v Nemčiji – pri določanju posebnih izhodiščnih
zneskov za preostala podjetja oprla na promet v letu 2003, ki je po njenem mnenju zadnje leto, v katerem so bila zadevna podjetja
dejavni člani obravnavanih kartelov (točke 674, 676, 680 in 684 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar tožeče stranke v zvezi s kršitvami v Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem trdijo, da so bile pri določanju posebnega
izhodiščnega zneska glob za udeležbo pri zadevni kršitvi napačno uporabljene smernice iz leta 1998 in da je nesorazmeren.
Poleg tega še trdijo, da zadevna podjetja niso bila dovolj različno obravnavana.
Prvič, tožeče stranke se v zvezi s kršitvami v Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem sklicujejo na kršitev smernic iz leta 1998
in načela sorazmernosti [
zaupno
].
Vendar po eni strani iz točke 244 zgoraj izhaja, da je bil splošni znesek glob določen ob upoštevanju narave kršitev in velikosti
zadevnega geografskega trga. Po drugi strani je Komisija promet, ki so ga zadevna podjetja ustvarila na nemškem trgu, upoštevala
le v okviru različnega obravnavanja zadevnih podjetij, da bi tako upoštevala njihov sorazmeren pomen na zadevnem trgu in njihovo
dejansko gospodarsko zmožnost, da povzročijo večjo škodo konkurenci (točka 672 obrazložitve izpodbijane odločbe), kar se poleg
tega sklada s sodno prakso, navedeno v točkah 255 in 258 zgoraj. Torej ni mogoče sprejeti primerjave, ki so jo izvedle tožeče
stranke med prometom, ki naj bi ga ustvarile na zadevnih trgih, in izhodiščnim zneskom glob.
Ker torej pravo Unije nikakor ne vsebuje splošno veljavnega načela, da mora biti sankcija v sorazmerju s pomenom podjetja
na trgu proizvodov, ki so predmet kršitve (zgoraj v točki 118 navedena sodba Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland
Ingredients proti Komisiji, točka 75), je treba trditev o previsokih posebnih izhodiščnih zneskih glob, naloženih Schindler
za kršitve v Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem, zavrniti.
Drugič, tožeče stranke v zvezi s kršitvijo v Luksemburgu poudarjajo, da je bila Schindler uvrščena v isto kategorijo kot Otis,
čeprav je imela ta z od 9 do 13 milijonov EUR ustvarjenega prometa in od 35- do 40‑odstotnim tržnim deležem veliko večjo gospodarsko
moč.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora Splošno sodišče, da bi preverilo, ali je razvrstitev članic omejevalnega sporazuma
v kategorije skladna z načeloma enakega obravnavanja in sorazmernosti, pri svojem nadzoru nad zakonitostjo izvajanja pooblastila
za odločanje po prostem preudarku, ki ga ima Komisija na tem področju, preveriti le, ali je ta razvrstitev dosledna in objektivno
utemeljena (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA CGM in drugi proti Komisiji, T-213/00,
Recueil, str. II‑913, točki 406 in 416; zgoraj v točki 243 navedeno sodbo BASF proti Komisiji, točka 157, ter zgoraj v točki 83
navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 184). Kot je bilo poleg tega navedeno v točki 258
zgoraj, je v smernicah iz leta 1998 še pojasnjeno, da lahko načelo enakega kaznovanja za isto ravnanje vodi k različnim globam,
naloženim udeleženim podjetjem, ne da bi k taki diferenciaciji vodilo aritmetično izračunavanje (točka 1(A), sedmi pododstavek).
Kot v zvezi s tem izhaja iz točke 258 zgoraj, ni potrebno strogo sorazmerje med velikostjo posameznega podjetja in višino
globe, ki mu je naložena.
V obravnavanem primeru iz točke 680 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je bil leta 2003 promet Schindler in Otis
na luksemburškem trgu sorazmerno podoben, to je v obeh primerih od trikrat do štirikrat večji od prometa Kone in ThyssenKrupp
na tem trgu. Torej Komisija s tem, da je Schindler in Otis uvrstila v prvo kategorijo, Kone in ThyssenKrupp pa v drugo kategorijo,
ni očitno presegla pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki se ji priznava, saj se taka razvrstitev zdi dosledna
in objektivno utemeljena.
Tretjič, tožeče stranke v zvezi s kršitvijo na Nizozemskem trdijo, da njihov majhen tržni delež v tej državi članici „ni bil
očitno upoštevan“. Izhodiščni znesek naj bi znašal [
zaupno
], čeprav je bil tržni delež zadevne skupine [
zaupno
].
Treba je ugotoviti, da je Komisija za določitev posebnega izhodiščnega zneska glob – ne da bi očitno presegla pooblastilo
za odločanje po prostem preudarku, ki ji je bilo podeljeno –, ob upoštevanju velike razlike med prometom, ki so ga uresničile
udeleženke v kartelu na Nizozemskem, zadevne udeleženke razvrstila v štiri kategorije in da je v skladu s tem Schindler kot
tretji gospodarski subjekt na nizozemskem trgu obravnavanega proizvoda uvrstila v tretjo kategorijo.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba vse očitke v zvezi z določitvijo posebnih izhodiščnih zneskov glob, naloženih tožečim
strankam, zavrniti.
Torej je treba ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo smernic iz leta 1998, načela sorazmernosti kazni s krivdo, načela sorazmernosti in obveznosti
obrazložitve pri upoštevanju olajševalnih okoliščin
Tožeče stranke trdijo, da je Komisija kršila smernice iz leta 1998, načelo sorazmernosti kazni s krivdo in načelo sorazmernosti
ter obveznost obrazložitve, ker je kot olajševalno okoliščino neutemeljeno zavrnila, prvič, prostovoljno vnaprejšnje prenehanje
kršitve v Nemčiji leta 2000, in drugič, velika prizadevanja Schindler, da bi preprečila kakršno koli kršitev člena 81 ES.
Na prvem mestu, kar zadeva prostovoljno vnaprejšnje prenehanje kršitve, je Komisija v izpodbijani odločbi ugotovila, da je
„Schindler iz nemškega kartela izstopil[a] leta 2000“, vendar je hkrati menila, da se „[d]ejstvo, da podjetje prostovoljno
preneha kršitev pred začetkom preiskave Komisije, dovolj upošteva pri izračunu trajanja kršitve in zato ni olajševalna okoliščina“
(točka 742 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeče stranke opozarjajo, da je v točki 3 smernic iz leta 1998 določeno znižanje osnovnega zneska pri posebnih olajševalnih
okoliščinah, kot je zlasti prenehanje kršitev takoj, ko poseže Komisija. Ta olajševalna okoliščina bi se
a fortiori
morala uporabiti, kadar se kršitev preneha pred navedenim posegom, kot se je zgodilo v tem primeru.
Takega razlogovanja ni mogoče sprejeti. Sodišče je v zvezi s tem pred kratkim potrdilo, da olajševalne okoliščine ni mogoče
priznati na podlagi točke 3, tretja alinea, smernic iz leta 1998, če se je kršitev prenehala izvajati pred datumom prvega
posega Komisije (zgoraj v točki 198 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti Komisiji, točka 105). To je namreč logično
lahko olajševalna okoliščina v smislu točke 3 smernic iz leta 1998 samo, če se je s temi posegi zadevna podjetja spodbudilo
k prenehanju protikonkurenčnih ravnanj. Cilj te določbe je spodbuditi podjetja k prenehanju protikonkurenčnih ravnanj takoj,
ko Komisija začne preiskavo v zvezi s tem, tako da znižanja globe na podlagi tega ni mogoče uporabiti, kadar se je kršitev
prenehala, preden je Komisija začela prve posege. Uporaba znižanja v takih okoliščinah in upoštevanje trajanja kršitve pri
izračunu zneska glob bi namreč pomenila podvojevanje (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Dalmine proti
Komisiji, T‑50/00, ZOdl., str. II‑2395, točke od 328 do 330, in zgoraj v točki 200 navedena sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji,
točka 227).
Poleg tega je treba ugotoviti, da je uporaba takega znižanja osnovnega zneska globe nujno povezana z okoliščinami primera,
ki lahko povzročijo, da Komisija podjetju, udeleženemu pri nedovoljenem sporazumu, zadevnega znižanja ne prizna (sodba Sodišča
z dne 9. julija 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, C‑511/06 P, ZOdl., str. I-5843, točka 104). V zvezi s
tem bi bila uporaba te določbe smernic v korist nekega podjetja posebej primerna, kadar protikonkurenčnost zadevnega ravnanja
ni očitna. Nasprotno pa bo njena uporaba načeloma manj primerna v položaju, v katerem je zadevno ravnanje, ki je domnevno
dokazano, jasno protikonkurenčno (sodbi Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji,
T‑44/00, ZOdl., str. II‑2223, točka 281, ter z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Raiffeisen Zentralbank Österreich
in drugi proti Komisiji, od T-259/02 do T‑264/02 in T‑271/02, ZOdl., str. II‑5169, točka 497, in zgoraj v točki 200 navedena
sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 228). Priznati upravičenje do olajševalnih okoliščin v položajih, v katerih je
podjetje udeleženo pri očitno nezakonitem sporazumu, za katerega je vedelo ali ni bilo mogoče, da ne bi vedelo, da je kršitev,
bi lahko torej podjetja spodbudilo, da nadaljujejo tajni sporazum, kolikor dolgo je mogoče, v upanju, da njihovo ravnanje
ne bo nikoli odkrito, pri čemer pa vedo, da bo globa – če bo njihovo ravnanje odkrito – lahko znižana, če prenehajo kršitev.
Tako priznanje bi naloženi globi odvzelo vsak odvračilen učinek in bi škodovalo polnemu učinku člena 81(1) ES (glej zgoraj
navedeno sodbo z dne 9. julija 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, točka 105 in navedena sodna praksa). V
obravnavanem primeru ni bilo kot olajševalna okoliščina obravnavano niti to, da je drugo podjetje, in sicer Kone, takoj po
posegu Komisije prenehalo kršitev, saj je bila kršitev člena 81 ES očitna in namerna (točka 744 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tudi če bi bilo v smernicah iz leta 1998 prostovoljno prenehanje kršitve pred kakršnim koli posegom Komisije predvideno kot
olajševalna okoliščina, bi bilo torej mogoče šteti, da znižanje osnovnega zneska na tej podlagi ni sprejemljivo tudi zato,
ker je bila kršitev očitna in namerna, česar tožeče stranke niso izpodbijale, Schindler pa je – kot izhaja iz spisa – iz kartela
izstopila izključno zaradi nesporazuma s preostalimi udeleženkami, ki mu niso želele priznati večjega tržnega deleža. Torej
v nasprotju s trditvami tožečih strank nikakor ni mogoče ovreči sodne prakse, navedene v točki 274 zgoraj.
Nazadnje se tožeče stranke sklicujejo še na predhodno prakso odločanja Komisije, v okviru katere naj bi Komisija prostovoljno
prenehanje kršitve pred svojim posegom upoštevala kot olajševalno okoliščino.
V zvezi s tem je bilo že v točki 225 zgoraj navedeno, da predhodnih odločb Komisije, na katere se sklicujejo tožeče stranke,
ni mogoče upoštevati, ker se praksa odločanja Komisije ne šteje za pravni okvir za globe na področju konkurence.
Torej je treba prvi očitek, naveden v okviru tega tožbenega razloga, zavrniti.
Na drugem mestu tožeče stranke trdijo, da Komisija kot olajševalne okoliščine ni upoštevala programa skladnosti s pravili
o konkurenci Schindler in da tega programa ni niti preučila, kar je treba po njihovem mnenju šteti za neobrazložitev. Poleg
tega še menijo, da je treba pri izračunu glob upoštevati ukrepe za usklajevanje, saj naj bi po eni strani s sprejetjem internih
ukrepov naredile vse, kar je bilo v njihovi moči, da bi preprečile kršitve, po drugi strani pa naj bi taki ukrepi sekundarno
povzročili, da se interno težje razjasnijo kršitve, saj naj bi sodelavci tvegali kazni. Tožeče stranke se sklicujejo še na
nekatere predhodne odločbe, v katerih je Komisija upoštevala obstoječi program skladnosti s pravili konkurence kot olajševalno
okoliščino.
Kar zadeva domnevno kršitev obveznosti obrazložitve, je treba ugotoviti, da je v točki 754 obrazložitve izpodbijane odločbe
navedeno, da je „Komisija sicer naklonjena ukrepom, ki jih podjetja sprejmejo za preprečevanje nadaljnjih kršitev, povezanih
z omejevalnimi sporazumi, vendar taki ukrepi ne morejo spremeniti dejstva, da so bile kršitve storjene in da jih je treba
s to odločbo sankcionirati“, in da „[z]golj to, da je Komisija v nekaterih predhodnih odločbah take ukrepe upoštevala kot
olajševalne okoliščine, še ne pomeni, da mora to storiti v vseh zadevah“. Čeprav je točka 754 obrazložitve izpodbijane odločbe
odgovor na trditev Otis, navedeno v točki 753 obrazložitve te odločbe, so lahko tudi tožeče stranke iz nje razbrale, zakaj
programa skladnosti Schindler – po zgledu programa Otis – prav tako ni bilo mogoče obravnavati kot olajševalno okoliščino,
Splošnemu sodišču pa je bilo tako omogočeno izvajanje nadzora nad zakonitostjo glob, naloženih družbam skupine Schindler.
Zato je treba trditev v zvezi z neobrazložitvijo zavrniti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija
proti Sytraval in Brink's France, C‑367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 63).
V zvezi z utemeljenostjo pristopa Komisije je bilo že odločeno, da sprejetje programa usklajevanja s strani zadevnega podjetja
ne zavezuje Komisije, da zaradi te okoliščine odobri znižanje globe (zgoraj v točki 143 navedena sodba BASF in UCB proti Komisiji,
točka 52). Poleg tega je sicer pomembno, da podjetje sprejme ukrepe, da bi preprečilo to, da bi njegovi uslužbenci v prihodnosti
storili nove kršitve konkurenčnega prava Unije, vendar to dejstvo v ničemer ne spreminja resničnosti ugotovljene kršitve.
Komisiji torej takega elementa ni treba upoštevati kot olajševalno okoliščino, še zlasti, kadar so – kot v obravnavanem primeru
– kršitve, ugotovljene v izpodbijani odločbi, očitna kršitev člena 81 ES (zgoraj v točki 88 navedena sodba Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, točka 373, in zgoraj v točki 200 navedena sodba Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 231). Zato
trditve tožečih strank, da Komisija ni upoštevala potrebe po posamični določitvi zneska glob, ker Schindler ob upoštevanju
njenega programa usklajevanja ni priznala znižanja glob, ni mogoče sprejeti.
Nazadnje je treba iz razlogov, navedenih v točki 278 zgoraj, zavrniti tudi trditev v zvezi s predhodno prakso odločanja Komisije.
Torej ni mogoče sprejeti niti drugega očitka, navedenega v okviru tega tožbenega razloga.
Ker so tožeče stranke očitke glede nesorazmernosti kazni s krivdo in kršitve načela sorazmernosti navedle le v zvezi z neupoštevanjem
vseh olajševalnih okoliščin, je treba te očitke glede na navedeno v točkah od 272 do 284 zgoraj zavrniti.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, načela enakega obravnavanja in obveznosti obrazložitve
pri priznanju znižanja globe
Tožeče stranke opozarjajo, da so v zvezi z Belgijo, Nemčijo in Luksemburgom vložile vloge za priznanje imunitete pred globami
oziroma za njihovo znižanje na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Vendar naj bi Komisija ob presoji kakovosti
in koristnosti njihovega sodelovanja kršila določbe tega obvestila. Tožeče stranke še trdijo, da je Komisija kršila načelo
enakega obravnavanja pri presoji znižanja globe na podlagi tega obvestila. Sklicujejo se tudi na neobrazložitev izpodbijane
odločbe.
Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002
Treba je opozoriti, da je Komisija v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 opredelila pogoje, pod katerimi so lahko podjetja,
ki sodelujejo z njo med preiskavo, katere namen je dokazati omejevalni sporazum, oproščena globe ali upravičena do znižanja
zneska globe, ki bi jo sicer morala plačati.
V obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 je v odstavku 8 naslova A najprej določeno:
„Komisija bo podjetju odobrila imuniteto pred sleherno globo, ki bi mu bila sicer naložena, če:
(a)      podjetje prvo predloži dokaz, ki po mnenju Komisije lahko omogoči, da Komisija sprejme sklep o izvedbi preiskave v smislu
člena 14(3) Uredbe št. 17 v zvezi z domnevnim kartelom, ki vpliva na Skupnost; ali
(b)      podjetje prvo predloži dokaz, ki po mnenju Komisije lahko omogoči, da [ugotovi] kršitev člena 81 ES v zvezi z domnevnim kartelom,
ki vpliva na Skupnost.“
Nato je v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 v odstavku 20 naslova B določeno, da so lahko „[p]odjetja, ki ne izpolnjujejo
pogojev [za imuniteto pred globo iz naslova] A zgoraj, […] upravičena do pravice do zmanjšanja [znižanja] sleherne globe,
ki bi jim bile sicer naložene“, v odstavku 21 pa še, da mora podjetje „[d]a bi bilo […] do tega upravičeno, […] Komisiji zagotoviti
dokaze o domnevni kršitvi, ki [pomenijo] znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih Komisija že ima, in mora prekiniti
svoje sodelovanje v kršitvi, na katero se sumi, najkasneje ob času, ko predloži dokaze“.
Pojem dodane vrednosti je pojasnjen v odstavku 22 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002:
„Koncept [pojem] ,dodane vrednosti‘ se nanaša na obseg, v katerem zagotovljeni dokazi okrepijo, po svoji naravi in/ali stopnji
podrobnosti, možnost Komisije, da dokaže zadevna dejstva. Pri tej oceni bo Komisija na splošno menila, da imajo pisni dokazi,
ki izvirajo iz časovnega obdobja, na kater[o] se nanašajo dejstva, večjo vrednost kot naknadno ugotovljeni dokazi. Podobno
se šteje, da imajo dokazi, ki so neposredno povezani z zadevnimi dejstvi, na splošno večjo vrednost kot tisti, ki so z njimi
samo posredno povezani.“
V odstavku 23(b), prvi pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 je za znižanje glob določena razvrstitev v tri
kategorije:
„–      prvo podjetje, ki izpolni pogoje iz [odstavka] 21: [od] 30[-] [do] 50[‑odstotno] zmanjšanje [znižanje],
–      drugo podjetje, ki izpolni pogoje iz [odstavka] 21: [od] 20[-] [do] 30[‑odstotno] zmanjšanje [znižanje],
–      nadaljnja podjetja, ki izpolnijo pogoje iz [odstavka] 21: do 20[‑odstotno] zmanjšanje [znižanje].“
V odstavku 23(b), drugi pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 je določeno:
„Da bi Komisija določila raven zmanjšanja [znižanja] znotraj vsakega od teh razredov, bo upoštevala čas, ob katerem so bili
predloženi dokazi, ki izpolnjujejo pogoj iz [odstavka] 21, in stopnjo, do katere ti [pomenijo] dodano vrednost. Prav tako
lahko upošteva obseg in trajnost sodelovanja podjetja po datumu predložitve.“
Nazadnje je v odstavku 23(b), zadnji pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 še določeno:
„[Č]e podjetje zagotovi dokaze, ki se nanašajo na dejstva, za katera Komisija prej ni vedela in ki se neposredno nanašajo
na težo ali trajanje domnevnega kartela, Komisija teh elementov ne bo upoštevala pri določanju globe, ki naj se naloži podjetju,
ki je te dokaze zagotovilo.“
Polje prostega preudarka Komisije in nadzor, ki ga izvajajo sodišča Unije
Opozoriti je treba, da člen 23(2) Uredbe št. 1/2003, ki je pravna podlaga za nalaganje glob v primeru kršitev pravil konkurenčnega
prava Unije, Komisiji omogoča polje prostega preudarka pri določanju glob (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne
21. oktobra 1997 v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji, T‑229/94, Recueil, str. II‑1689, točka 127), ki je zlasti odvisno
od njene splošne politike na področju konkurence (zgoraj v točki 54 navedena sodba Musique diffusion française in drugi proti
Komisiji, točki 105 in 109). V tem okviru je Komisija za zagotovitev preglednosti in objektivnosti odločb na področju glob
leta 2002 sprejela in objavila obvestilo o ugodni obravnavi. Gre za akt, ki je namenjen pojasnitvi – ob spoštovanju hierarhično
višjih pravnih aktov – meril, ki jih Komisija namerava uporabiti v okviru svojega polja prostega preudarka. Iz tega izhaja
samoomejevanje te pravice (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 30. aprila 1998 v zadevi Vlaams Gewest proti Komisiji,
T‑214/95, Recueil, str. II‑717, točka 89), ker se mora Komisija podrediti pravilom, ki si jih je naložila (glej po analogiji
sodbo Splošnega sodišča z dne 12. decembra 1996 v zadevi AIUFFASS in AKT proti Komisiji, T‑380/94, Recueil, str. II‑2169,
točka 57).
Vendar samoomejevanje pooblastila za odločanje po prostem preudarku Komisije, ki izhaja iz sprejetja obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002, ni nezdružljivo z ohranitvijo večjega polja prostega preudarka Komisije (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne
10. maja 2007 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C‑328/05 P, ZOdl., str. I‑3921, točka 81, glej tudi po analogiji zgoraj
v točki 275 navedeno sodbo Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, točka 224).
Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 namreč vsebuje različne elemente prožnosti, ki Komisiji omogočajo, da svoje pooblastilo
za odločanje po prostem preudarku izvršuje v skladu z določbami člena 23 Uredbe št. 1/2003, kot jih razlaga Sodišče (glej
po analogiji zgoraj v točki 275 navedeno sodbo Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, točka 224).
Zato je treba opozoriti, da ima Komisija široko polje prostega preudarka, kadar presoja, ali dokazi, ki jih predloži podjetje,
ki želi, da se zanj uporabijo ugodnosti iz obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, pomenijo znatno dodano vrednost v smislu
odstavka 21 zadevnega obvestila (glej v tem smislu zgoraj v točki 296 navedeno sodbo SGL Carbon proti Komisiji, točka 88).
V zvezi z odstavkom 8(a) in (b) obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 je treba ugotoviti, da široko polje prostega preudarka
izhaja iz besedila te določbe, ki se izrecno sklicuje na predložitev dokazov, ki „po mnenju Komisije“ lahko omogočijo sprejetje
sklepa o izvedbi preiskave oziroma ugotovitev kršitve. Za presojo kakovosti in koristnosti sodelovanja, ki ga ponudi podjetje,
je namreč potrebna celovita presoja dejstev (glej v tem smislu zgoraj v točki 296 navedeno sodbo SGL Carbon proti Komisiji,
točka 81, in zgoraj v točki 200 navedeno sodbo Carbone‑Lorraine proti Komisiji, točka 271).
Komisija lahko po ugotovitvi, da dokazi pomenijo znatno dodano vrednost v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002, po prostem preudarku določi tudi natančno raven znižanja globe, ki naj se prizna zadevnemu podjetju. V prvem
pododstavku odstavka 23(b) obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 so namreč določeni razredi za znižanje globe za različne
kategorije obravnavanih podjetij, medtem ko so v drugem pododstavku tega odstavka določena merila, ki jih mora Komisija upoštevati
pri določanju ravni znižanja v posameznih razredih.
Splošno sodišče lahko glede na polje prostega preudarka, ki se priznava Komisiji pri presoji sodelovanja podjetja na podlagi
obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, razveljavi le očitno prekoračitev tega polja (glej v tem smislu zgoraj v točki 296
navedeno sodbo SGL Carbon proti Komisiji, točke 81, 88 in 89).
Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v Belgiji
Schindler, ki je bila četrto podjetje, ki je vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 v zvezi s
sodelovanjem pri kršitvi v Belgiji (točka 775 obrazložitve izpodbijane odločbe), v zvezi s to kršitvijo ni bilo priznano znižanje
globe (točka 776 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je ta vidik pojasnila v točki 776 obrazložitve izpodbijane odločbe:
„776      Čeprav je Schindler predložil[a] dokaze v obliki seznamov kartela med letoma 2000 in 2003, ki so bili izdelani v obdobju nastanka
dejstev, z njimi ni mogoče podpreti spisa Komisije, saj je ta že imela sezname kartela iz istega obdobja. Schindler je vlogo
[na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002] vložil[a] 21. januarja 2005, to je leto dni po prvem pregledu v Belgiji,
ko je Komisija že izvedla dve seriji pregledov v tej državi in prejela tri podporne vloge [na podlagi zadevnega obvestila].
Poleg tega se zaradi zelo omejenih informacij, ki jih je predložil[a] Schindler za večino seznamov kartela med letoma 2000
in 2003, ni bistveno okrepila možnost Komisije, da dokaže zadevna dejstva. Zato pogoji iz odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi
niso izpolnjeni. Schindler je po vložitvi vloge […] še naprej sodeloval[a] s Komisijo, vendar to sodelovanje ni pomenilo znatne
dodane vrednosti.“
Na prvem mestu tožeče stranke trdijo, da Komisija v izpodbijani odločbi ni upoštevala dejstva, da so seznami projektov, ki
jih je predložila Schindler med upravnim postopkom, dejansko pomenili dodano vrednost v smislu obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002. Prvič, zadevni seznami naj ne bi vsebovali istih datumov kot seznami, ki sta jih predložili Kone in Otis. Drugič,
na seznamih Schindler naj bi bilo navedenih več projektov, ki naj jih ne bi bilo na seznamih Kone in Otis. Tretjič, Komisija
naj bi se v točki 164 (opomba 176) obrazložitve izpodbijane odločbe izrecno sklicevala na sezname projektov, ki so jih predložile
Kone, Otis in Schindler. Četrtič, Komisija naj bi svoje sklepe izpeljala iz primerjave seznamov projektov, ki so jih predložila
različna podjetja, kar naj bi po eni strani dokazovalo, da so bili vsi predloženi seznami pomembni dokazi pri dokazovanju
kršitve, po drugi strani pa, da je lahko le s seznami projektov od Kone, Otis in Schindler dokazala obstoj omejevalnega sporazuma.
Tako naj bi bila Schindler v skladu z odstavkom 23(b), prvi pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 kot četrto
podjetje, ki je sodelovalo, upravičena do znižanja globe v višini do 20 %.
Torej je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 300 zgoraj, preučiti, ali je Komisija z ugotovitvijo, da dokazi,
ki jih je predložila Schindler, ne pomenijo znatne dodane vrednosti v primerjavi z dokazi, ki jih je že imela, ko je zadevno
podjetje vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, očitno prekoračila svoje polje prostega preudarka.
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da tožeče stranke, ki ne nasprotujejo temu, da je bila imuniteta pred globami priznana
Kone, ne izpodbijajo ugotovitve iz točke 761 obrazložitve izpodbijane odločbe, po kateri so „informacije, ki jih je predložil[a]
Kone, Komisiji omogočile ugotovitev kršitve v Belgiji“. Torej je Komisija takrat, ko je Schindler vložila vlogo na podlagi
obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, že prejela dovolj dokazov za ugotovitev kršitve v Belgiji.
Treba je še ugotoviti, da se tožeče stranke pri dokazovanju znatne dodane vrednosti sodelovanja Schindler sklicujejo le na
sezname projektov z datumi med letoma 2000 in 2003, ki jih je to podjetje predložilo Komisiji v okviru vloge na podlagi zadevnega
obvestila.
Čeprav so seznami, ki jih je predložila Schindler, vsebovali datume, ki so se razlikovali od datumov s seznamov Kone in Otis,
ter so se nanašali tudi na nekatere projekte, ki niso bili vključeni na sezname Kone in Otis, še ni mogoče šteti, da se je
zaradi njih bistveno okrepila možnost Komisije, da ugotovi kršitev v Belgiji.
Treba je namreč poudariti, prvič, da Komisija v izpodbijani odločbi izvajanja kartela v zvezi z novimi dvigali in tekočimi
stopnicami v Belgiji ni dokazala le na podlagi seznamov projektov, ki so jih predložile Kone, Otis in Schindler, temveč tudi
na podlagi stališč udeležencev v kartelu v Belgiji, ki so bila podana v okviru njihovih vlog na podlagi obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002, in odgovorov podjetij na zahteve Komisije po informacijah (glej opombe v zvezi s točkami od 163 do 168
obrazložitve izpodbijane odločbe). Torej so seznami projektov le eden od dokazov v okviru dokazovanja izvajanja kartela v
Belgiji.
Drugič, ne izpodbija se dejstvo, da je Komisija takrat, ko ji je Schindler predložila sezname projektov z datumi med letoma
2000 in 2003, že imela sezname projektov iz istega obdobja, ki sta ji jih predložili Kone in Otis (točki 164 in 776 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Izjava, ki v neki meri le potrjuje izjavo, ki jo je že imela Komisija, znatno ne olajšuje nalog Komisije in zato tudi ni dovolj,
da bi upravičevala znižanje zneska globe zaradi sodelovanja (glej v tem smislu zgoraj v točki 57 navedeno sodbo Groupe Danone
proti Komisiji, točka 455).
Tožeče stranke – ob upoštevanju ugotovitev iz predhodne točke in dejstva, da ne izpodbijajo okoliščine, da je Komisija lahko
kršitev v Belgiji ugotovila že zaradi sodelovanja Kone – ne morejo trditi, da je le sklop seznamov, ki so bili omenjeni v
izpodbijani odločbi in med katerimi so bili tudi seznami, ki jih je predložila Schindler, Komisiji omogočil, da je dokazala
delovanje kartela v Belgiji.
Komisija torej ni očitno prekoračila svojega polja prostega preudarka, ker je menila, da dokazi, ki jih je predložila Schindler,
ne pomenijo znatne dodane vrednosti v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Torej je treba očitek
v zvezi z znatno dodano vrednostjo seznamov projektov, ki jih je Komisiji predložila Schindler v okviru svoje vloge na podlagi
zadevnega obvestila, zavrniti.
Na drugem mestu tožeče stranke trdijo, da je mogoče s primerjavo, kako sta bila obravnavani Otis in ThyssenKrupp, ugotoviti,
da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, ker Schindler ni priznala znižanja globe na podlagi obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002. V zvezi s tem pojasnjujejo, da je Kone predložila dovolj dokazov, ki so Komisiji omogočili ugotovitev
kršitve člena 81 ES. Otis naj bi predložila le malo novih informacij, vendar ji je bilo kljub temu priznano 40‑odstotno znižanje
globe. ThyssenKrupp naj bi predložila dodatne informacije le v zvezi z majhnim številom vzdrževalnih projektov, Komisija pa
naj bi ugotovila, da se nobeden od predloženih dokazov ni nanašal na dejstva, s katerimi ni bila seznanjena že prej, in da
predložene informacije niso iz časa trajanja sporazuma. Vendar naj bi bilo ThyssenKrupp kljub temu priznano 20‑odstotno znižanje
globe. Po drugi strani naj bi Schindler predložila sezname, ki so se nanašali na čas med letoma 2000 in 2003, s katerimi naj
Komisija pred tem ne bi bila seznanjena in naj bi bili iz časa trajanja kršitve. Zato naj bi bila Schindler upravičen do 20‑odstotnega
znižanja globe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso pri presoji sodelovanja, ki ga ponudijo članice
kartela, ne sme kršiti načela enakega obravnavanja (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah
Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T-236/01, T-239/01, od T‑244/01 do T‑246/01, T-251/01 in T-252/01, Recueil, str. II‑1181,
točka 394 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se je sodelovanje, ki sta ga ponudili Otis in ThyssenKrupp, zelo jasno razlikovalo
od sodelovanja Schindler.
Prvič, treba je opozoriti, da se dodana vrednost sodelovanja ugotavlja na podlagi dokazov, ki jih je Komisija že imela. Ker
sta namreč Otis in ThyssenKrupp sodelovanje ponudili pred Schindler (točke 96, 98 in 103 obrazložitve izpodbijane odločbe),
je imela Komisija takrat, ko je Schindler vložila vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, več dokazov
kot takrat, ko sta tako vlogo vložili Otis in ThyssenKrupp.
Drugič, iz izpodbijane odločbe izhaja, da je sodelovanje, ki sta ga ponudili ThyssenKrupp in Otis, pomenilo znatno dodano
vrednost v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Kar namreč zadeva sodelovanje Otis, je to podjetje Komisiji predložilo „listinske dokaze iz obdobja nastanka dejstev“ (točka 766
obrazložitve izpodbijane odločbe) in ji z njimi zagotovilo sicer omejene informacije „o dejstvih, za katera Komisija prej
ni vedela“ (točka 766 obrazložitve izpodbijane odločbe). Tudi sodelovanje ThyssenKrupp je pomenilo znatno dodano vrednost,
„saj je predloži[la] dodatne informacije o projektih vzdrževanja in posodabljanja ter podrobna pojasnila o sistemu, uporabljenem
za določanje cen v pogodbah o vzdrževanju“ (točka 771 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Nasprotno, kar zadeva sodelovanje Schindler, iz analize v točkah od 303 do 311 zgoraj izhaja, da je Komisija upravičeno menila,
da to ne izpolnjuje pogojev iz odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Komisija v takih okoliščinah – ker položaji posameznih podjetij niso primerljivi – ni kršila načela enakega obravnavanja,
ker je na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 priznala znižanje globe Otis (za 40 %) in ThyssenKrupp (za 20 %),
Schindler pa ni znižala globe.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba vse očitke Schindler v zvezi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
kar zadeva njeno sodelovanje pri dokazovanju kršitve v Belgiji, zavrniti.
Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v Nemčiji
Komisija je v točki 805 obrazložitve izpodbijane odločbe odločila, da „Schindler [na podlagi sodelovanja pri dokazovanju kršitve
v Nemčiji] prizna 15‑odstotno znižanje globe v razredu, določenem v [odstavku] 23, [prvi pododstavek], [točka] b, [tretja
alinea], obvestila o ugodni obravnavi [iz leta 2002]“.
Komisija je v točki 803 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, da sta imuniteta pred globami na podlagi odstavka 8(b)
obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 ali stoodstotno znižanje globe na podlagi odstavka 23(b), zadnji pododstavek, zadevnega
obvestila izključena, ker je Komisija v času vložitve vloge Schindler na podlagi tega obvestila „že imela več dokazov, ki
so ji omogočali ugotovitev kršitve člena 81 [ES], zlasti med letoma 1995 in 2000“.
V točki 804 obrazložitve izpodbijane odločbe je še dodala:
„[…] Ker je Schindler pogoj iz točke 21 v celoti izpolnila šele 25. novembra 2004, to je osem mesecev po vložitvi prvih dveh
vlog [na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002], je treba to zamudo upoštevati pri izračunu znižanja v okviru
določenega razreda. Izjave Schindler so torej pomenile znatno dodano vrednost, zaradi katere se je okrepila možnost Komisije,
da dokaže kršitev. Vendar pa je dodana vrednost vloge Schindler [na podlagi zadevnega obvestila] kljub temu omejena, saj so
v njej večinoma povzete njene izjave ter ne vsebuje nobenega listinskega dokaza in večinoma le potrjuje dokaze, ki jih je
Komisija že imela.“
Tožeče stranke v uvodu opozarjajo, da je Schindler sodelovala le v kartelih v zvezi z montažo tekočih stopnic med letoma 1995
in 2000, zato so pri presoji sodelovanja Schindler odločilni le karteli iz zadevnega obdobja. Ta kršitev naj bi bila samostojna
kršitev, ki bi jo bilo treba obravnavati ločeno od kršitev, povezanih s tekočimi stopnicami in z dvigali, ki so jih storila
preostala podjetja po letu 2000. Schindler naj pri teh kršitvah ne bi sodelovala in naj ne bi bil seznanjena z njimi.
Prvič, Schindler trdi, da bi jo bilo treba obravnavati kot prvo podjetje, ki je v skladu z odstavkom 8(b) obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002 predložilo dokaze, ki so Komisiji omogočili, da ugotovi kršitev, zato bi ji bilo treba priznati popoln
odpust globe.
Komisija naj bi vlogi na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki sta jih v zvezi z omejevalnimi sporazumi v
Nemčiji predložili Kone in Otis, res prejela pred vlogo Schindler. Vendar naj s tema vlogama ne bi bilo mogoče dokazati storjene
kršitve člena 81 ES, pri kateri je sodelovala Schindler, torej sporazumov v zvezi s tekočimi stopnicami, ki so bili sklenjeni
med letoma 1995 in 2000. Komisija naj brez dokazov, ki ji jih je predložila Schindler, ne bi mogla ugotoviti kršitve člena 81 ES.
Schindler naj bi v svoji vlogi in njenih dopolnilih dokazala izvedbo 33 sestankov v Nemčiji, ki so potekali med 29. aprilom 1994
in 6. decembrom 2000. Otis naj bi razkrila le tri sestanke v letu 1999 (20. januarja, 28. oktobra in 22. decembra 1999) in
pet sestankov v letu 2000 (20. januarja, 18. februarja, 3. aprila, 16. junija in 6. decembra 2000). Prav tako naj z izjavami
Kone ne bi bilo mogoče dokazati sistematičnih sestankov v zvezi s projekti, povezanimi s tekočimi stopnicami v Nemčiji med
letoma 1995 in 2000.
Drugič, tožeče stranke podredno trdijo, da Schindler v skladu z odstavkom 23(b), zadnji pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002 nikakor ne bi smela biti naložena globa, ker je le ona predložil dovolj dokazov, s katerimi je bilo mogoče dokazati
kršitev v Nemčiji med letoma 1995 in 2000. Dokazi, ki sta jih predložili Kone in Otis, naj bi se nanašali na obdobje po letu 2000.
Ker naj bi poleg tega Komisija v točki 803 obrazložitve izpodbijane odločbe še trdila, da je imela že pred prejetjem vloge
Schindler dovolj dokazov, ne da bi te dokaze natančno opredelila, se tožeče stranke sklicujejo še na neobrazložitev izpodbijane
odločbe.
Najprej je treba ugotoviti, da v nasprotju s trditvijo Komisije dejstvo, da tožeče stranke ne izpodbijajo opredelitve omejevalnega
sporazuma v Nemčiji za enotno kršitev, ne vpliva na dopustnost njihovih trditev.
Tudi Komisija namreč v izpodbijani odločbi razlikuje med dvema sklopoma kršitve v Nemčiji – pri čemer je prvi trajal od avgusta 1995
do decembra 2000 in se je nanašal le na tekoče stopnice, drugi pa je trajal od decembra 2000 do decembra 2003 ter se je nanašal
na tekoče stopnice in dvigala (točke 213, 277 in 278 obrazložitve izpodbijane odločbe) –, ne da bi tako razlikovanje vplivalo
na opredelitev zadevnega omejevalnega sporazuma za enotno kršitev, ker so imele vse ureditve enake cilje in so privedle do
istega rezultata (točka 568 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega ni sporno, da je Schindler sodelovala le v sklopu
kršitve v zvezi s tekočimi stopnicami, ki je bila ugotovljena v členu 1(2) izpodbijane odločbe, saj je leta 2000 izstopila
iz kartela (točka 213 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Če bi bila Schindler – kot trdijo tožeče stranke – prvo podjetje, ki je predložilo odločilne dokaze, na podlagi katerih je
Komisija lahko ugotovila obstoj kartela v Nemčiji med avgustom 1995 in decembrom 2000, bi bila na podlagi odstavka 23(b),
zadnji pododstavek, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in neodvisno od morebitne uporabe odstavka 8(b) zadevnega obvestila
upravičena do stoodstotnega znižanja globe, saj bi se njeno sodelovanje neposredno nanašalo na trajanje domnevnega kartela,
ki bi se ujemalo s celotnim trajanjem udeležbe Schindler v njem.
Vendar iz točk 214 in 803 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je imela Komisija 25. novembra 2004, ko je Schindler
vložila vlogo, dovolj dokazov, da je lahko ugotovila kršitev v Nemčiji med letoma 1995 in 2000.
Tako je Kone v vlogi na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 z dne 12. februarja 2004 predložila konkretne podatke
o kartelu v Nemčiji za obdobje pred izstopom Schindler iz kartela in po njem. Kar zadeva prvi sklop kršitve, se je Komisija
že z izjavo Kone seznanila s tem, da je že 1. avgusta 1995 deloval kartel v zvezi z razdelitvijo trga tekočih stopnic, ter
s seznamom udeležencev v njem, načeli, na podlagi katerih je bilo urejeno dodeljevanje projektov, in z drugimi elementi, povezanimi
z izvajanjem kartela. Kone je v vlogi tudi jasno navedla, da je Schindler „konec leta 2000“ izstopila iz kartela.
Otis je v stališčih iz aprila 2004, s katerimi je dopolnila vlogo iz marca 2004, potrdila dejstvo, da je v Nemčiji deloval
kartel v zvezi z razdelitvijo trga tekočih stopnic, seznam udeležencev v njem, načela, na podlagi katerih je bilo urejeno
dodeljevanje projektov, in druge informacije v zvezi z izvajanjem kartela ter da je Schindler leta 2000 izstopila iz njega.
Otis je v dopolnjenih stališčih iz aprila 2004 poleg tega še navedla, da je omejevalni sporazum na trgu tekočih stopnic veljal
že od osemdesetih let.
Torej je imela Komisija 25. novembra 2004, ko je Schindler vložila vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
že dve skladni izjavi, ki sta ji omogočali ugotovitev sklopa kartela v Nemčiji, v katerem je sodelovala Schindler.
Drži, da je Schindler z vlogo z dne 25. novembra 2004 in njenim dopolnilom z dne 7. decembra 2004 Komisiji predložila informacije,
s katerimi ta še ni bila seznanjena. Gre zlasti za datume nekaterih sestankov udeležencev v kartelu, ki so potekali med 29. aprilom 1994
in 6. decembrom 2000. Vendar je lahko Komisija – ob upoštevanju ugotovitev iz točke 334 zgoraj – upravičeno menila, da so
bili to dokazi, ki so pomenili znatno dodano vrednost v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, na podlagi
katerih je bilo tožečim strankam priznano znižanje globe, ni pa jim bilo mogoče priznati popolne imunitete pred globo na podlagi
člena 8(b) ali popolne odprave globe na podlagi odstavka 23(b), zadnji pododstavek, zadevnega obvestila. Zadevni dokazi namreč
niso bili odločilni pri dokazovanju delovanja kartela v Nemčiji v celotnem obdobju, v katerem je v njem sodelovala Schindler,
ampak so le okrepili možnost Komisije, da dokaže kršitev, ker so podprli dokaze, ki jih je že imela.
Dalje, ker je bila Schindler tretje podjetje, ki je vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, je
bila njena globa znižana na podlagi odstavka 23(b), prvi pododstavek, tretja alinea, tega obvestila. Ker so bili torej Komisiji
predloženi dokazi z znatno dodano vrednostjo šele osem mesecev po prvih dveh vlogah na podlagi zadevnega obvestila in ker
se ne izpodbija, da Schindler ni predložila listinskih dokazov iz obdobja nastanka dejstev, Komisija z odločitvijo, da se
globa, naložena tej skupini, zniža za 15 %, ni očitno prekoračila svojega polja prostega preudarka.
Nazadnje, v zvezi z očitkom glede kršitve člena 253 ES je treba ugotoviti, da je Komisija v točki 803 obrazložitve izpodbijane
odločbe jasno in nedvoumno navedla, zakaj je menila, da Schindler ob upoštevanju dokazov, ki jih je predložila v vlogi na
podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ni bilo mogoče priznati imunitete pred globo. Komisija se je v zvezi s
tem sklicevala na dejstvo, da je „imela v času vložitve stališč Schindler že več dokazov, ki so ji omogočali ugotovitev kršitve
člena 81 [ES]“ (točka 803 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ti razlogi se lahko v zadevnem okviru nanašajo le na več dokazov
iz vlog Kone in Otis, katerih dodana vrednost je bila opredeljena v točkah 792 in 799 obrazložitve izpodbijane odločbe. Torej
so se lahko zainteresirani subjekti ob upoštevanju zgoraj navedenega seznanili z utemeljitvami za to, da je Komisija Schindler
zavrnila priznanje imunitete pred globami za sodelovanje pri dokazovanju kršitve v Nemčiji, Splošnemu sodišču pa je bil omogočen
nadzor nad zakonitostjo. Zato je treba očitek v zvezi s kršitvijo člena 253 ES zavrniti.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba vse očitke Schindler v zvezi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
kar zadeva njegovo sodelovanje pri dokazovanju omejevalnega sporazuma v Nemčiji, zavrniti.
Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v Luksemburgu
Schindler je bila četrto podjetje, ki je vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 v zvezi s sodelovanjem
v kartelu v Luksemburgu (točka 830 obrazložitve izpodbijane odločbe), zato ji v zvezi s to kršitvijo ni bilo priznano znižanje
globe na podlagi zadevnega obvestila (točka 834 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je ta vidik pojasnila v točkah
od 831 do 833 obrazložitve izpodbijane odločbe:
„(831)      Vloga Schindler [na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002] je večinoma sestavljena iz pisne izjave podjetja in
internih dokumentov iz leta 2002, ki so bili na podlagi trditev Schindler izdelani v okviru običajne dejavnosti podjetja.
Komisija ni z vlogo […]Schindler pridobila nobenega novega elementa z veliko dodano vrednostjo. Nove informacije se namreč
nanašajo na opise zadevnega sektorja v času kršitve in druge manj pomembne podrobnosti. Če izvzamemo te informacije, vloga
[…] Schindler večinoma potrjuje informacije, s katerimi je bila Komisija že seznanjena.
(832)      Schindler poleg tega navaja, da so bili sporazumi v zvezi z novimi projekti montaže, posodabljanja, popravila in vzdrževanja
dvigal in tekočih stopnic sklenjeni že leta 1993 ter da je leta 1994 izstopila iz kartela, v katerega je znova vstopila šele
leta 1999. Komisija ni našla nobenega indica, ki bi potrjeval to izjavo. V zvezi s temeljnim vprašanjem, ki bi lahko imelo
resne pravne posledice za preostale udeleženke, se ne more opreti le na enostransko in nedokazano izjavo ene od strani.
(833)      Komisija na podlagi tega meni, da stališča Schindler ne vsebujejo nobenega novega elementa z znatno dodano vrednostjo, temveč
večinoma le podpirajo dejstva, s katerimi je bila že seznanjena. Informacije, ki jih je predložila Schindler, v primerjavi
z dokazi, ki jih je Komisija že imela, ko je […] [Schindler] vložila vlogo, niso bistveno okrepile možnosti Komisije, da dokaže
zadevna dejstva. Zato pogoji iz [odstavka] 21 obvestila o ugodni obravnavi [iz leta 2002] niso izpolnjeni. Schindler ni po
vložitvi vloge […] zagotovila nobene dodatne pomoči, temveč je le predložila informacije na zahtevo Komisije.“
Tožeče stranke trdijo, da bi bilo treba Schindler na podlagi odstavkov 21 in 23 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
priznati od 20- do 30‑odstotno znižanje globe. Schindler naj bi namreč predložila dokaze z znatno dodano vrednostjo v zvezi
s sporazumi na področju dejavnosti vzdrževanja. Komisija naj brez vloge Schindler z dne 4. novembra 2004 ne bi mogla dokazati
veljave sporazumov na zadevnem področju, saj naj bi vlogi Kone in ThyssenKrupp v zvezi s tem vsebovali le zelo malo informacij.
Poleg tega naj Otis ne bi izrecno priznala svojega sodelovanja pri sporazumih na tem področju.
Pomen vloge, ki jo je vložila Schindler na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, za izvajanje dokazov naj bi
bilo mogoče razbrati tudi iz tega, kako pogosto se je Komisija sklicevala nanjo v izpodbijani odločbi v primerjavi s sklicevanjem
na vlogi Kone in ThyssenKrupp. Komisija naj bi zavrnila trditve Schindler v točki 831 obrazložitve izpodbijane odločbe, vendar
naj ne bi odgovorila na njene trditve iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, zato naj obrazložitev ne bi
bila zadostna v smislu člena 253 ES.
Torej je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 300 zgoraj, preučiti, ali je Komisija z ugotovitvijo, da dokazi,
ki jih je predložila Schindler, ne pomenijo znatne dodane vrednosti v primerjavi z dokazi, ki jih je že imela, ko je zadevno
podjetje vložilo vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, očitno prekoračila svoje polje prostega preudarka.
V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da tožeče stranke, ki ne nasprotujejo temu, da je bila Kone priznana imuniteta pred
globami na podlagi odstavka 8(b) obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ne izpodbijajo informacij, ki jih je predložila
Kone in so Komisiji že omogočile ugotovitev kršitve v Luksemburgu (točka 816 obrazložitve izpodbijane odločbe). Torej je Komisija
takrat, ko je Schindler vložila vlogo na podlagi zadevnega obvestila, že imela dovolj dokazov za ugotovitev kršitve v Luksemburgu.
Poleg tega je Komisija pred vložitvijo vloge Schindler marca 2004 prejela že tudi vlogo Otis na podlagi zadevnega obvestila,
zaradi katere je slednji priznala 40‑odstotno znižanje globe (točki 118 in 823 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Drugič, kar zadeva vprašanje, ali dokazi, ki jih je predložila Schindler, pomenijo znatno dodano vrednost na podlagi odstavkov 21
in 22 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ker naj bi se z njimi zelo okrepila možnost Komisije, da dokaže kršitev v
Luksemburgu, je treba ugotoviti, da dokazi, ki po mnenju tožečih strank pomenijo znatno dodano vrednost, zadevajo le enega
od dveh sklopov kršitve, ugotovljene v členu 1(3) izpodbijane odločbe, to je razdelitev trgov v zvezi s pogodbami o vzdrževanju
in posodabljanju (glej tudi točki 293 in 830 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar iz vloge Kone z dne 5. februarja 2004, kot je bila dopolnjena z informacijami z dne 19. februarja 2004, izhaja, da
je ta že vsebovala jasen opis sklopa kartela, na katerega se je pozneje nanašalo sodelovanje Schindler.
Tretjič, tožeče stranke se ne morejo sklicevati na to, kolikokrat se je Komisija v izpodbijani odločbi sklicevala na njihovo
vlogo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Dejstvo, da je Komisija v izpodbijani odločbi uporabila vse dokaze,
ki jih je imela – torej tudi informacije, ki jih je predložila Schindler v vlogi z dne 4. novembra 2004 –, ne dokazuje, da
so te informacije pomenile znatno dodano vrednost v primerjavi z dokazi, ki jih je Komisija na ta datum že imela.
Iz vsega navedenega izhaja, da Komisija ni očitno prekoračila svojega polja prostega preudarka, ker je menila, da dokazi,
ki jih je predložila Schindler, ne pomenijo znatne dodane vrednosti v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Kar zadeva očitek v zvezi s kršitvijo člena 253 ES, je treba ugotoviti, da Komisija ni dolžna zavzeti stališča do vseh trditev,
ki so jih pred njo navajale zainteresirane strani, temveč zanjo zadošča, da navede dejstva in pravne ugotovitve, ki so pomembne
za odločbo (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v zadevi Corsica Ferries France proti Komisiji, T‑349/03, ZOdl.,
str. II‑2197, točka 64 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Komisija v točkah od 831 do 833
obrazložitve izpodbijane odločbe dovolj obrazložila, zakaj je menila, da dokazi, ki jih je predložila Schindler v vlogi z
dne 4. novembra 2004, ne pomenijo znatne dodane vrednosti v smislu odstavka 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Zainteresirane strani so se lahko ob upoštevanju zadevnih navedb seznanile z utemeljitvami, zakaj je Komisija Schindler zavrnila
znižanje globe za sodelovanje pri dokazovanju kršitve v Luksemburgu, Splošnemu sodišču pa je bil omogočen nadzor nad zakonitostjo.
Zato je treba očitek v zvezi s kršitvijo člena 253 ES zavrniti.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba vse očitke Schindler v zvezi z uporabo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
kar zadeva njegovo sodelovanje pri dokazovanju kršitve v Luksemburgu, zavrniti.

Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in smernic iz leta 1998 zaradi nezadostnega znižanja
glob na podlagi neizpodbijanja dejstev
Komisija je v točki 614 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah napovedala, da bo „priznala znižanje [globe] za sodelovanje
zunaj obvestila o ugodni obravnavi [iz leta 2002], zlasti če podjetje ni izpodbijalo dejstev ali ji je zagotovilo dodatno
pomoč, zaradi katere je bilo mogoče razjasniti ali dopolniti dejstva, ki jih je ugotovila Komisija“.
Komisija je v točki 758 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, da se je „[v] obsegu, v katerem bi na podlagi točke 614
obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah nastala pričakovanja v obravnavanem primeru, […] odločila to točko razlagati v korist
podjetij, ki so na podlagi tega obvestila pripomogla k dokazovanju dejanskega stanja kršitve iz [izpodbijane] odločbe tako,
da niso izpodbijala dejstev ali so predložila druge dodatne informacije ali pojasnila“.
Tako je Komisija vsem udeležencem v štirih kršitvah – razen, na eni strani, podjetjem, ki jim je priznala imuniteto pred globami
(točke 762, 817 in 839 obrazložitve izpodbijane odločbe), in, na drugi strani, Kone v okviru omejevalnega sporazuma na Nizozemskem
(točka 851 obrazložitve izpodbijane odločbe) – priznala 1‑odstotno znižanje globe za sodelovanje zunaj obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002, ker niso izpodbijala dejstev, navedenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah (točke 768, 774,
777, 794, 801, 806, 813, 824, 829, 835, 845, 854, 855 in 856 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeče stranke menijo, prvič, da lahko zahtevajo najmanj 10‑odstotno znižanje globe namesto 1‑odstotnega, ki jim je bilo priznano
na podlagi sodelovanja zunaj obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, kar naj bi se skladalo s prakso odločanja Komisije
v drugih zadevah. Drugič, Komisija naj kljub vlogi, ki so jo vložile v zvezi s tem, ne bi upoštevala dejstva, da je bilo sodelovanje
tožečih strank z njo veliko obsežnejše od preprostega neizpodbijanja dejstev, zato naj bi bile upravičene do vsaj 10‑odstotnega
znižanja globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 ali do znižanja na podlagi šeste alinee naslova 3 smernic
iz leta 1998.
V uvodu je treba spomniti, da je znižanje globe zaradi sodelovanja med upravnim postopkom utemeljeno samo, če je ravnanje
zadevnega podjetja Komisiji omogočilo ugotoviti kršitev z manj težavami in, odvisno od primera, jo odpraviti (sodba Splošnega
sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi SCA Holding proti Komisiji, T‑327/94, Recueil, str. II‑1373, točka 156; zgoraj v točki 222
navedena sodba Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji, točka 270, in zgoraj v točki 57 navedena sodba
Groupe Danone proti Komisiji, točka 449).
Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da je mogoče šteti, da je podjetje, ki izrecno izjavi, da ne izpodbija navedb v zvezi z
dejstvi, s katerimi je Komisija utemeljila svoje očitke, pripomoglo k poenostavitvi naloge te institucije, da ugotovi in kaznuje
kršitve pravil Unije o konkurenci (sodba Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Mo och Domsjö proti Komisiji, T‑352/94,
Recueil, str. II‑1989, točka 395, in zgoraj v točki 354 navedena sodba SCA Holding proti Komisiji, točka 157).
Drži, da v obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002 v nasprotju z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 1996 ni določeno
nobeno znižanje globe za podjetja, ki ne izpodbijajo dejanskega stanja, na katero je Komisija oprla svoje obtožbe v obvestilu
o ugotovitvah o možnih kršitvah. Vendar Komisija v točki 758 obrazložitve izpodbijane odločbe priznava, da so lahko podjetja
na podlagi točke 614 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah legitimno pričakovala, da jim bo – če ne bodo izpodbijala dejstev
– znižana globa zunaj obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. V isti točki obrazložitve izpodbijane odločbe je še navedla,
da bo treba „[p]ri obsegu znižanja […] upoštevati, da lahko sodelovanje, ponujeno po izdaji obvestila o ugotovitvah o možnih
kršitvah, ko Komisija že dokaže vse elemente kršitve ter je podjetje že seznanjeno z vsemi elementi preiskave in ima dostop
do preiskovalnega spisa, kvečjemu obrobno pripomore k preiskavi Komisije“. Komisija je še pojasnila, da je „[n]a splošno […]
priznanje dejstev v teh okoliščinah kvečjemu dokaz v podporo dejstvom, ki bi jih Komisija običajno obravnavala kot dovolj
dokazana z drugimi dokazi, vključenimi v spis“.
Na prvem mestu je treba zavrniti trditev tožečih strank, da je Komisija odstopila od svoje predhodne prakse, na podlagi katere
naj bi bilo podjetju, ki ne izpodbija resničnosti dejstev, očitanih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, na podlagi
obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996 priznano 10‑odstotno znižanje globe, ki bi mu bila sicer naložena.
Čeprav je bilo v točki D(2), druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996 določeno, da je mogoče podjetju znesek
globe, ki bi mu bila naložena, če ne bi sodelovalo, znižati za od 10 do 50 %, če je po prejemu obvestila o ugotovitvah o možnih
kršitvah Komisijo obvestilo, da ne izpodbija dejanskega stanja, na katero je Komisija opirala svoje obtožbe, v obvestilu o
ugodni obravnavi iz leta 2002 ni več določeno znižanje globe iz tega razloga. Že iz točk 142 in 143 zgoraj pa izhaja, da se
za vloge tožečih strank uporablja le obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002, saj so bile zadevne vloge poleg tega izrecno
predložene na podlagi tega obvestila.
Vsekakor je treba še dodati – kot je bilo navedeno v točki 225 zgoraj –, da predhodna praksa odločanja Komisije ne more biti
pravni okvir za globe na področju konkurence.
Na drugem mestu, kar zadeva trditve tožečih strank, da je Schindler Komisiji v celotnem postopku zagotavljala informacije
v zvezi s kršitvami, ki naj bi bile navedene v osrednjih odlomkih izpodbijane odločbe, zadostuje ugotovitev, da tožeče stranke
ne trdijo, da bi tako sodelovanje preseglo sodelovanje, ki se zahteva v okviru uporabe obvestila o ugodni obravnavi iz leta
2002, zato je treba ta očitek zavrniti. Enako velja za tožbeni razlog iz replike, v skladu s katerim naj bi bilo mogoče Schindler
zaradi zadevnega sodelovanja priznati olajševalno okoliščino na podlagi smernic iz leta 1998.
Iz navedenega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003
Tožeče stranke trdijo, da je z globami, naloženimi v členu 2 izpodbijane odločbe za posamezne kršitve, kršen člen 23(2) Uredbe
št. 1/2003, ker naj bi se Komisija pri opredelitvi zgornje meje v višini 10 % prometa zadevnih podjetij oprla na promet matičnih
družb zadevnih skupin družb, namesto da bi pri tem upoštevala promet hčerinskih družb, ki so neposredno sodelovale v kršitvah.
Tožeče stranke trdijo, da matičnim družbam ni mogoče pripisati odgovornosti za kršitve, ki so jih storile njihove hčerinske
družbe, zato bi bilo treba zgornjo mejo v višini 10 % iz člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 izračunati na podlagi prometa zadevnih
hčerinskih družb.
Ker tožeče stranke ne trdijo, da globe, naložene z izpodbijano odločbo, presegajo zgornjo mejo v višini 10 % prometa Schindler
Holding v predhodnem poslovnem letu, je treba ugotoviti, da se ta očitek prepleta z očitki, preučenimi v točkah od 63 do 91
zgoraj, v zvezi s tem, da je bila Schindler Holding pripisana odgovornost za ravnanje njenih hčerinskih družb. Iz ugotovitev,
povezanih s tem, izhaja, da je Komisija Schindler Holding upravičeno pripisala odgovornost za ravnanje njenih hčerinskih družb,
s katerimi tvori gospodarsko enoto. Torej je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti pri izračunu končnega zneska glob
Tožeče stranke trdijo, da končni znesek naloženih glob ni sorazmeren, saj naj ne bi bil niti potreben niti primeren za to,
da se doseže zastavljeni cilj, to je zatiranje nezakonitih ravnanj in preprečevanje njihove ponovitve. V obravnavanem primeru
naj bi šlo za štiri ločene kršitve, ki so jih storile različne družbe, zato naložene globe ne bi smele preseči 10 % prometa
posamezne družbe. Tožeče stranke še menijo, da če bi morala obveljati trditev Komisije, da globa ni nesorazmerna, če ne preseže
zgornje meje v višini 10 % prometa zadevnega podjetja, bi bila uporaba načela sorazmernosti praktično izključena. V obravnavanem
primeru naj bi bila Schindler Belgija in Schindler Luksemburg naložena globa v višini [
zaupno
] % povprečnega konsolidiranega prometa Schindler Belgija in Schindler Luksemburg [
zaupno
]. Schindler Nizozemska naj bi bila naložena globa v višini [
zaupno
].
V zvezi s tem je treba v uvodu opozoriti, da načelo sorazmernosti zahteva, da ravnanje institucij Unije ne prestopi meje tistega,
kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, ko
je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, uporabiti tistega, ki je najmanj omejujoč, povzročene neugodnosti pa ne smejo
biti čezmerne glede na zastavljene cilje (sodba Sodišča z dne 5. maja 1998 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, C‑180/96,
Recueil, str. I-2265, točka 96, ter sodba Splošnega sodišča z dne 12. septembra 2007 v zadevi Prym in Prym Consumer proti
Komisiji, T‑30/05, neobjavljena v ZOdl., točka 223).
Iz tega izhaja, da globe ne smejo biti čezmerne z vidika zastavljenih ciljev – to je z vidika upoštevanja pravil o konkurenci
– in da mora biti globa, ki je naložena podjetju zaradi kršitve predpisov na področju konkurence, sorazmerna s kršitvijo,
ki se presodi celostno, zlasti ob upoštevanju njene teže (zgoraj v točki 366 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti Komisiji
z dne 12. septembra 2007, točka 224). Poleg tega lahko Komisija pri določanju zneska glob utemeljeno upošteva potrebo po tem,
da se z zadevnimi globami zagotovi dovolj odvračilen učinek (glej v tem smislu zgoraj v točki 54 navedeno sodbo Musique Diffusion
française in drugi proti Komisiji, točka 108, in zgoraj v točki 125 navedeno sodbo Europa Carton proti Komisiji, točka 89).
Treba je opozoriti, prvič, da so omejevalni sporazumi iz obravnavanega primera vključevali zlasti tajno dogovarjanje med konkurenti
o delitvi trgov ali zamrznitvi tržnih deležev z delitvijo projektov prodaje in montaže novih dvigal in/ali tekočih stopnic
ter o nekonkuriranju pri vzdrževanju in posodabljanju dvigal in tekočih stopnic (razen v Nemčiji, kjer dejavnost vzdrževanja
in posodabljanja ni bila vključena v razprave med članicami kartela). Take kršitve spadajo že po naravi med najhujše kršitve
člena 81 ES (točka 658 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Drugič, Komisija lahko ob izračunu višine glob upošteva zlasti velikost in gospodarsko moč gospodarske enote, ki deluje kot
podjetje v smislu člena 81 ES. Vendar v obravnavanem primeru v nasprotju s trditvami tožečih strank upoštevno podjetje niso
posamezne hčerinske družbe, ki so sodelovale pri kršitvah, ugotovljenih v členu 1(1), (3) in (4) izpodbijane odločbe. Nasprotno,
iz zgornje analize izhaja, da so kršitve, ki se očitajo Schindler, storile Schindler Holding in njene hčerinske družbe. V
takih okoliščinah je treba trditve tožečih strank, ki so se omejile le na dokazovanje nesorazmerja med višino glob, ki jih
je naložila Komisija, in prometom, ki so ga ustvarile zadevne hčerinske družbe brez matične družbe, zavrniti.
Tretjič, kar zadeva sorazmernost med globami ter velikostjo in gospodarsko močjo zadevnih gospodarskih enot, je treba opozoriti,
da iz zgoraj navedenega izhaja, da zadevne globe ne presegajo zgornje meje v višini 10 %, ki je določena v členu 23(2) Uredbe
št. 1/2003 in katere namen je preprečiti, da bi bile globe nesorazmerne glede na velikost podjetja (glej v tem smislu zgoraj
v točki 54 navedeno sodbo Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 119, ter zgoraj v točki 366 navedeno
sodbo Prym in Prym Consumer proti Komisiji z dne 12. septembra 2007, točka 229). V zvezi s tem iz spisa še izhaja, da skupni
znesek glob, ki so bile Schindler naložene z izpodbijano odločbo, zajema približno 2 % konsolidiranega prometa Schindler Holding
v poslovnem letu pred sprejetjem zadevne odločbe, česar ni mogoče šteti za nesorazmerno glede na velikost tega podjetja.
Ob upoštevanju navedenega je treba tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti pri izračunu končnega zneska glob
zavrniti.
Iz navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Poleg tega na podlagi
člena 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika nosijo institucije, ki so se kot intervenientke udeležile postopka, svoje stroške.
Nazadnje v skladu s členom 87(6) Poslovnika Splošno sodišče odloči o stroških po svoji presoji, če se postopek ustavi.
Treba je ugotoviti, da so postali deli te tožbe, ki se nanašajo na Schindler Management, s spremembo, ki jo je v izpodbijano
odločbo vnesla Komisija, brezpredmetni. Ker so se vse tožeče stranke brez razlikovanj sklicevale na vse tožbene razloge in
ker Schindler Holding, Schindler Belgija, Schindler Nemčija, Schindler Luksemburg in Schindler Nizozemska s predlogi niso
uspele, jim je treba naložiti plačilo stroškov Komisije. Svet nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
razsodilo:
1.
Postopek se v delu, v katerem se nanaša na Schindler Management AG, ustavi.
2.
V preostalem se tožba zavrne.
3.
Schindler Holding Ltd, Schindler SA, Schindler Deutschland Holding GmbH, Schindler Sàrl in Schindler Liften BV se naloži plačilo
stroškov.
4.
Schindler Management nosi svoje stroške.
5.
Svet Evropske unije nosi svoje stroške.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 2011.
Podpisi
Kazalo
Upravni postopekII – 3
1.  Preiskava KomisijeII – 3
BelgijaII – 3
NemčijaII – 4
LuksemburgII – 4
NizozemskaII – 5
2.  Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvahII – 5
3.  Izpodbijana odločbaII – 5
Postopek in predlogi strankII – 11
Predlog za ustavitev postopka v zvezi s Schindler ManagementII – 12
Vsebinska preučitevII – 13
1.  Uvodne ugotovitveII – 13
2.  Predlog za razglasitev ničnosti celotne izpodbijane odločbeII – 14
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 6(1) EKČPII – 14
Tožbeni razlog nezakonitosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem je naslovljena na Schindler Holding, zaradi neustrezne
vročitveII – 17
Tožbeni razlog nezakonitosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem je določena solidarna odgovornost Schindler HoldingII – 17
3.  Predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbeII – 23
Ugovor nezakonitosti v zvezi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, ki se nanaša na kršitev načela zakonitosti kazniII – 23
Ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998: kršitev načela prepovedi retroaktivnostiII – 28
Ugovor nezakonitosti v zvezi s smernicami iz leta 1998: nepristojnost Komisije ter, podredno, nepreglednost in nepredvidljivost
teh smernicII – 31
Ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002: kršitev načela prepovedi retroaktivnosti in načela
varstva zaupanja v pravoII – 32
Ugovor nezakonitosti v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002: kršitev splošnih pravnih načel (načela nemo tenetur,
načela in dubio pro reo in načela sorazmernosti) in zloraba pooblastila za odločanje po prostem preudarkuII – 34
Prvi očitek: kršitev načela nemo teneturII – 34
Drugi očitek: kršitev načela in dubio pro reoII – 36
Tretji očitek: kršitev načela sorazmernostiII – 37
Četrti očitek: zloraba pooblastila za odločanje po prostem preudarkuII – 38
Tožbeni razlog v zvezi s konfiskacijsko naravo izpodbijane odločbe, kar naj bi bilo v nasprotju z mednarodnim pravomII – 39
DopustnostII – 39
Vsebinska preučitevII – 40
Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo smernic iz leta 1998 in z obveznostjo obrazložitve pri določanju izhodiščnega zneska globII – 42
Uvodne ugotovitveII – 42
Izpodbijana odločbaII – 44
Opredelitev kršitev za „zelo resne“II – 45
Domnevno nezakoniti izhodiščni zneski globII – 50
–  Domnevna neobrazložitevII – 52
–  Splošni izhodiščni zneski globII – 52
–  Posebni izhodiščni zneski globII – 54
Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo smernic iz leta 1998, načela sorazmernosti kazni s krivdo, načela sorazmernosti in obveznosti
obrazložitve pri upoštevanju olajševalnih okoliščinII – 57
Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, načela enakega obravnavanja in obveznosti obrazložitve
pri priznanju znižanja globeII – 60
Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002II – 60
Polje prostega preudarka Komisije in nadzor, ki ga izvajajo sodišča UnijeII – 62
Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v BelgijiII – 63
Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v NemčijiII – 66
Sodelovanje Schindler pri dokazovanju kršitve v LuksemburguII – 70
Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in smernic iz leta 1998 zaradi nezadostnega znižanja
glob na podlagi neizpodbijanja dejstevII – 72
Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003II – 74
Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti pri izračunu končnega zneska globII – 75
StroškiII – 76
*
Jezik postopka: nemščina.
–	Prikriti zaupni podatki.