CELEX: 62010CJ0242
Direktiva 2003/54/ES
Notranji trg z električno energijo
Obrati za proizvodnjo električne energije, ki so bistveni za delovanje elektroenergetskega sistema
Obveznost predložitve ponudbe na nacionalni borzi električne energije v skladu z omejitvami in merili, ki jih določi upravljavec prenosnega in distribucijskega elektroenergetskega omrežja
Storitev razporejanja proizvodnih zmogljivosti in izravnave
Obveznosti javnih storitev

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 23 ES, 43 ES, 49 ES in 56 ES ter členov 11(2) in (6) ter
24 Direktive 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno
energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 211, in popravek
v UL 2004, L 16, str. 74).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Enel Produzione SpA (v nadaljevanju: Enel) in Autorità per l’energia elettrica
e il gas (v nadaljevanju: AEEG) glede nacionalnih predpisov, s katerimi je proizvajalcem električne energije, ki so lastniki
obratov, ki so bistveni za delovanje elektroenergetskega sistema, naložena obveznost, da pri predložitvi ponudb za dobavo
električne energije spoštujejo pravila, ki jih določi družba za upravljanje prenosnega in distribucijskega elektroenergetskega
omrežja (v nadaljevanju: upravljavec omrežja).

Pravni okvir

Pravo Unije
Direktiva 2003/54 spada v „drugi energetski sveženj“, ki ga je zakonodajalec Unije sprejel z namenom progresivnega odpiranja
notranjega trga z električno energijo in plinom. Direktiva 2003/54 v skladu s svojim členom 1 „določa skupna pravila za proizvodnjo,
prenos, distribucijo in dobavo električne energije. Določa podrobna pravila glede organiziranja in delovanja elektroenergetskega
sektorja, dostop do trga, merila in postopke, ki se uporabljajo pri javnih razpisih in izdaji energetskih dovoljenj ter obratovanju
sistemov“.
V poglavju II z naslovom „Splošna pravila za organizacijo sektorja“ člen 3 Direktive 2003/54, naslovljen „Obveznosti javnih
storitev in varstvo potrošnikov“, v odstavku 2 določa:
„Ob popolnem upoštevanju ustreznih določb Pogodbe, zlasti člena 86, lahko države članice v splošnem gospodarskem interesu
naložijo podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na varnost,
skupaj z zanesljivostjo oskrbe, na rednost, kakovost in ceno oskrbe in na varovanje okolja, skupaj z učinkovito rabo energije
in varstvom podnebja. Take obveznosti morajo biti jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive in morajo elektroenergetskim
podjetjem v EU zagotavljati enak dostop do nacionalnih odjemalcev. […]“
Člen 9 navedene direktive, ki se nanaša na naloge upravljavcev prenosnega omrežja, določa:
„Upravljavec prenosnega omrežja je [od]govoren za to, da:
(a)      zagotovi dolgoročne sposobnosti omrežja za izpolnitev razumnih potreb po prenosu električne energije;
(b)      prispeva k zanesljivosti oskrbe z ustrezno prenosno zmogljivostjo in zanesljivostjo sistema;
[…]“
Člen 11 te direktive, naslovljen „Razporejanje proizvodnih zmogljivosti in izravnava“, v odstavkih 2 in 6 določa:
„2.      Razporejanje proizvodnih naprav in uporaba povezovalnih daljnovodov se določi na podlagi meril, ki jih lahko odobri država
članica in ki morajo biti objektivna, objavljena in uporabljena nediskriminatorno, kar zagotavlja pravilno delovanje notranjega
trga z električno energijo. Merila upoštevajo vrstni red gospodarnosti električne energije iz razpoložljivih proizvodnih naprav,
prenosov preko povezovalnih daljnovodov in tehnične omejitve sistema.
[…]
6.      Upravljavci prenosnega omrežja morajo nabaviti električno energijo, ki jo rabijo za pokritje izgub energije, in rezervne zmogljivosti
v svojem omrežju, po preglednih, nediskriminatornih in tržno zasnovanih postopkih, kadarkoli izvajajo to dejavnost.“
V poglavju V z naslovom „Obratovanje distribucijskega omrežja“ člen 14 Direktive 2003/54, ki se nanaša na naloge upravljavcev
distribucijskega omrežja, določa:
„1.      Upravljavec distribucijskega omrežja vzdržuje varno, zanesljivo in učinkovito razdeljevanje električne energije na svojem
območju z obveznim upoštevanjem varovanja okolja.
2.      V nobenem primeru ne dela razlik med posameznimi uporabniki omrežja ali vrstami uporabnikov omrežja, zlasti ne v korist svojih
povezanih podjetij.
[…]
6.      Če so upravljavci distribucijskega omrežja odgovorni za uravnoteženje elektrodistribucijskega sistema, morajo biti pravila,
ki jih sprejmejo v ta namen, vključno s pravili za zaračunavanje uporabnikom omrežja za povzročanje energetskega neravnotežja,
objektivna, pregledna in nediskriminatorna. Pogoji, skupaj s pravili in tarifami upravljavcev distribucijskega omrežja za
zagotavljanje takšnih storitev, se določijo nediskriminatorno z upoštevanjem stroškov in skladno s členom 23(2) ter se objavijo.
[…]“
V poglavju VII z naslovom „Organiziranje dostopa do omrežja“ člen 23 te direktive, ki se nanaša na regulatorne organe, v odstavku 1
določa:
„Države članice določijo en[ega] ali več pristojnih organov s funkcijo regulatornega organa. Ti organi so popolnoma neodvisni
od interesov elektrogospodarskih podjetij. S pomočjo izvajanja tega člena so pristojni najmanj za zagotavljanje nediskriminacije,
dejanske konkurence in učinkovitega delovanja trga. Spremljajo zlasti:
[…]
(b)      vse mehanizme za odpravljanje prenatrpanih zmogljivosti nacionalnega elektroenergetskega omrežja;
[…]
(g)      obseg, v katerem upravljavci prenosnega in distribucijskega omrežja izvajajo svoje naloge v skladu s člen[oma] 9 in 14;
[…]“
Člen 24 Direktive 2003/54, naslovljen „Zaščitni ukrepi“, določa, da ob nenadni krizi na energetskem trgu in če je ogrožena
fizična zaščita ali varnost oseb, opreme ali naprav, ali je ogrožena celovitost sistema, lahko država članica začasno sprejme
potrebne zaščitne ukrepe, o katerih mora nemudoma obvestiti Evropsko komisijo.

Nacionalno pravo
Z zakonsko uredbo št. 79 z dne 16. marca 1999 (GURI št. 75 z dne 31. marca 1999, v nadaljevanju: uredba Bersani) se je izvedla
Direktiva 96/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. decembra 1996 o skupnih pravilih notranjega trga z električno
energijo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 3).
Člen 2(10) te uredbe opredeljuje razporejanje proizvodnih zmogljivosti kot „dejavnost določanja pravil za usklajeno uporabo
in usklajeno delovanje proizvodnih naprav, prenosnega omrežja in pomožnih storitev“. Kot je razvidno iz spisa Sodišča, je
razporejanje proizvodnih zmogljivosti postopek, pri katerem upravljavec omrežja „razporedi proizvodne zmogljivosti“ proizvodnih
naprav na njegovem območju, ki imajo glede na zahteve povpraševanja dovolj rezervne zmogljivosti, da lahko kadarkoli vzpostavijo
ravnotežje med ponudbo in povpraševanjem po električni energiji v omrežju in tako zagotavljajo nepretrgano dobavo električne
energije.
Organ AEEG je v skladu s členoma 3(3) in 5 uredbe Bersani 30. decembra 2003 sprejel odločbo št. 168/03 (redni dodatek h GURI
št. 24 z dne 30. januarja 2004), da bi nadzoroval tržno moč nekaterih proizvodnih naprav, ki so nepogrešljive za zadovoljitev
povpraševanja po električni energiji v razmerah zadostne varnosti. Ta odločba opredeljuje pogoje za delovanje sistemskih storitev
in storitve oskrbe z ustreznimi energetskimi viri.
Kot določa uredba ministra za proizvodne dejavnosti z dne 19. decembra 2003 (redni dodatek h GURI št. 301 z dne 30. decembra 2003),
je italijanski trg električne energije razdeljen na tri ločene trge, in sicer, prvič, na trg za dan vnaprej (v nadaljevanju:
TDV), na katerem se trguje s ponudbami za nakup in prodajo električne energije za vsako upoštevno obdobje naslednjega dne,
drugič, na izravnalni trg (v nadaljevanju: IT), na katerem se trguje s ponudbami za nakup in prodajo električne energije,
da bi se izravnali programi vnosa in porabe, opredeljeni na TDV, in tretjič, na trg sistemskih storitev (v nadaljevanju: TSS),
ki se dalje deli na trg sistemskih storitev
ex ante
in trg za izravnavo.
Z odločbo AEEG št. 111/06 z dne 9. junija 2006 (redni dodatek h GURI št. 153 z dne 4. julija 2006, v nadaljevanju: odločba
št. 111/06) je bila spremenjena odločba št. 168/03, navedena v točki 12 te sodbe, tako da je bil glavnemu upravljavcu omrežja,
družbi Terna rete elettrica nazionale SpA (v nadaljevanju: Terna), dan na voljo instrument, ki omogoča prepoznavanje virov,
potrebnih za sistemske storitve. Pri tem instrumentu gre za ureditev obratov, ki so bistveni za delovanje in varnost elektroenergetskega
sistema (v nadaljevanju: ureditev bistvenih obratov). Določbe v zvezi z ureditvijo bistvenih obratov so bile zbrane v oddelku 3,
naslov 2, priloge A k odločbi št. 111/06 ter zlasti v členih 63, 64 in 65 te priloge.
Uredba‑zakon št. 185 z dne 29. novembra 2008, kakor je bila spremenjena z zakonom št. 2 z dne 28. januarja 2009 (redni dodatek
h GURI št. 22 z dne 28. januarja 2009) o nujnih ukrepih za podporo gospodinjstev, dela, zaposlovanja in podjetij ter spremembo
nacionalnega strateškega okvira s protikriznimi ukrepi (redni dodatek h GURI št. 280 z dne 29. novembra 2008, v nadaljevanju:
uredba-zakon št. 185), je povzela glavne smernice ureditve bistvenih obratov. Njen člen 3(10) določa načela, ki jim morajo
slediti nacionalni predpisi o trgu električne energije, „glede na izjemno mednarodno gospodarsko krizo in njene cenovne učinke
na trgu surovin, da bi se zagotovili manjši stroški za gospodinjstva in podjetja ter znižala cena električne energije“.
Glede TSS člen 3(10)(d) uredbe-zakona št. 185 določa zlasti, da je „njegovo upravljanje […] zaupano koncesionarju storitev
distribucije in razporejanja, z namenom, da se tako določijo potrebe po virih, ki so potrebni za zagotavljanje varnega delovanja
sistema, s pregledno in učinkovito gospodarsko presojo. Sistemske storitve zagotavljajo pooblaščeni operaterji z nabavo potrebnih
virov. Na [TSS] se cena električne energije določa na podlagi različnih cen, ki jih obvezno ponudi vsak pooblaščeni porabnik,
koncesionar sistemskih storitev pa jih sprejme in pri tem da prednost ponudbam z najnižjo ceno, do zadovoljitve vseh potreb
[…]“
Člen 3(11) uredbe-zakona št. 185 v bistvu določa, da mora zato, da bi zagotovil manjše stroške za gospodinjstva in podjetja
ter znižal ceno električne energije:
„AEEG […] uskladiti svoje odločbe, vključno s tistimi, ki se nanašajo na razporejanje električne energije, z naslednjimi načeli
in vodilnimi merili:
(a)      gospodarski subjekti, ki imajo svoje obrate ali skupine obratov, bistvene za pokrivanje potreb sistemskih storitev, kot so
opredeljeni na podlagi meril, ki jih v skladu z načeli iz tega odstavka določi [AEEG], morajo predložiti ponudbe na trgih
pod pogoji, ki jih prav tako določi [AEEG], ki izvaja natančne postopke, s katerimi zagotovi zmanjšanje stroškov sistema in
pravično plačilo proizvajalcem. Zlasti so za pokrivanje potreb sistemskih storitev – izključno v obdobjih, za katera so značilne
spodaj opisane razmere – bistveni tisti obrati, ki so tehnično in strukturno nepogrešljivi za razbremenjevanje preobremenitev
omrežja ali ohranitev ustreznih ravni varnosti državnega elektroenergetskega sistema v daljšem časovnem obdobju;
(b)      sprejmejo se ukrepi za izboljšanje učinkovitosti [TSS], spodbujanje zmanjšanja stroška zagotavljanja teh storitev, dolgoročno
sklepanje pogodb o virih in za stabilizacijo plačila končnih uporabnikov.“
Organ AEEG je v skladu z uredbo-zakonom št. 185 in zakonom št. 2/09 29. aprila 2009 sprejel odločbo št. ARG/elt 52/09 (redni
dodatek h GURI št. 133 z dne 11. junija 2009, v nadaljevanju: odločba št. 52/09), katere člen 1 spreminja člene 63, 64 in
65 priloge A k odločbi št. 111/06. Organ AEEG je z odločbo št. 52/09 uvedel nove predpise glede razporejanja proizvodnih zmogljivosti
bistvenih obratov in varnosti elektroenergetskega sistema.
Upravljavec omrežja mora v skladu s členom 63(9) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09,
vsako leto določiti in objaviti seznam obratov in skupin obratov, za katere se šteje, da so bistveni za delovanje in varnost
elektroenergetskega sistema. Za te obrate veljajo obveznosti ponudbe in ureditev plačil iz členov od 63 do 65 priloge A k
odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09.
Ureditev iz člena 64 priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09 (v nadaljevanju: običajna
ureditev), določa, da mora lastnik bistvenega obrata za količine in obdobje, v katerem se šteje, da je njegov obrat bistven,
predložiti ponudbe, ki ustrezajo tem zahtevam:
–        na TDV in TI morajo biti ponudbe za prodajo predložene po ceni, enaki nič, ponudbe za nakup pa morajo biti predložene brez
navedbe cene in
–        na TSS morajo biti ponudbe predlagane po ceni, enaki prodajni ceni električne energije na TSS.
Kot je razvidno iz spisa Sodišča, lahko proizvajalec prosto določi ceno za količine in časovna obdobja, za katera se ne šteje,
da so bistvena.
Z odločbo št. 52/09 je bil poleg tega v prilogo A k odločbi št. 111/06 dodan člen 65a, ki določa, da lahko lastnik bistvenih
obratov za svoje obrate na podlagi pogodbe izbere drugačne pogoje ponudbe od tistih iz členov od 63 do 65 priloge A k odločbi
št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, tako da nobeden od njegovih obratov za proizvodnjo ne bo vpisan
na seznam obratov, ki so bistveni za koledarsko leto, na katero se pogodba nanaša.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Družba Enel je kot proizvajalka električne energije in lastnica obratov, ki so bili opredeljeni kot bistveni, pri predložitvenem
sodišču vložila tožbo za razglasitev ničnosti odločbe št. 52/09, pri čemer je zlasti trdila, da je ta odločba v nasprotju
z Direktivo 2003/54, natančneje z njenim členom 11(2) in (6).
Družba Enel trdi, da je v ureditvi, uvedeni z izpodbijanimi predpisi, ki upravljavcu omrežja omogočajo, da razpolaga z energijo,
potrebno za opravljanje sistemskih storitev, dobava izvzeta iz pravila svobodnega oblikovanja cene na podlagi ponudbe in povpraševanja,
saj naj bi temeljila na naročilih, s katerimi je podjetjem, ki so lastniki obratov ali skupin obratov, za katere se šteje,
da so bistveni, naloženo, da zagotovijo določene količine energije na vseh trgih, ki sestavljajo borzo električne energije,
in sicer TDV, IT in TSS, in to po ceni, ki je ne določi proizvajalec v okviru svojih poslovnih strategij, temveč jo odredi
organ AEEG glede na povprečno borzno ceno, določeno na TDV in IT, in na podlagi cen, ki niso povezane s tržnimi vrednostmi,
ki so dosežene na posebni referenčni borzi za trgovanje z energijo, in sicer TSS.
To naj bi bilo v nasprotju s cilji in posameznimi določbami Direktive 2003/54, v kateri je z namenom uskladitve zakonodaj
držav članic določeno, da morajo za proizvodnjo in ponudbo električne energije veljati konkurenčne okoliščine svobodnega trga,
in ne regulirana ureditev. Predpisi iz odločbe št. 52/09 naj bi bili tudi v nasprotju z odstavkoma 2 in 6 člena 11 te direktive,
ki določata, da se pri sistemskih storitvah upošteva vrstni red gospodarnosti električne energije iz razpoložljivih proizvodnih
naprav, tako da je treba razpoložljive ponudbe izbrati na podlagi merila gospodarnosti in da morajo upravljavci prenosnega
omrežja električno energijo, ki jo potrebujejo za pokritje izgub energije in rezervne zmogljivosti v svojem omrežju, nabaviti
po preglednih, nediskriminatornih in “tržno zasnovanih” postopkih.
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali so zadevni nacionalni predpisi skladni s pravili iz Pogodbe o svobodi ustanavljanja,
svobodi opravljanja storitev ter prostem pretoku blaga in kapitala. Naložitev obveznosti sklepanja pogodb bi namreč pomenila
precejšen poseg v svobodo sklepanja pogodb, ki je načeloma priznana gospodarskim subjektom, tem pa bi povzročila tudi dodatne
stroške in spremenila njihovo poslovno strategijo. Svoboda ustanavljanja bi bila kršena tudi s tem, da bi bila prodajna cena
energije določena vnaprej.
Predložitveno sodišče dvomi, da je mogoče ukrepe, predvidene z zadevnimi nacionalnimi predpisi, utemeljiti z odstopanji iz
člena 86(2) ES in člena 3(2) Direktive 2003/54, saj naj ne bi bilo gotovo, ali lahko pomenijo obveznosti javnih storitev.
To sodišče dvomi tudi o sorazmernosti navedenih ukrepov. Ti naj namreč ne bi bili namenjeni vzpostavitvi pogojev konkurence
na TSS z namenom zmanjšanja tržne moči gospodarskih subjektov z osrednjimi položaji, temveč naj bi se s temi ukrepi z namenom
zmanjšanja te moči omejevala vloga TSS v korist upravnega sistema oskrbe z energijo, s katerim upravlja upravljavec omrežja.
Poleg tega naj ne bi bilo dokazano, da tržne moči navedenih gospodarskih subjektov ne bi bilo mogoče zmanjšati z ukrepi, ki
so skladni z odločitvijo o odpiranju trgov.
Predložitveno sodišče nazadnje poudarja, da zadevni ukrepi pomenijo trajno odstopanje od ureditve notranjega energetskega
trga. Taki ukrepi poleg tega ne morejo pomeniti „zaščitnih ukrepov“ v smislu člena 24 Direktive 2003/54.
V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
predložilo to vprašanje:
„Ali členi 23 ES, 43 ES, 49 ES in 56 ES ter člena 11(2) in (6) ter 24 Direktive 2003/54 nasprotujejo nacionalnemu predpisu,
ki – ne da bi bila o njem obveščena Komisija […] – nekaterim proizvajalcem električne energije, ki so v nekaterih okoliščinah
bistveni za zadovoljitev povpraševanja po energiji za sistemske storitve, trajno nalaga, da na borzi električne energije predložijo
ponudbe v skladu z načrti, ki jih neodvisno od njihove volje določi upravljavec omrežja, in ki proizvajalcem onemogoča, da
bi svobodno določili plačilo na podlagi teh ponudb, saj jih veže na druga merila, ki pa niso vnaprej opredeljena po ‚preglednih,
nediskriminatornih in tržno zasnovanih postopkih‘?“

Vprašanje za predhodno odločanje

Uvodne ugotovitve
Predložitveno sodišče z vprašanjem Sodišče prosi za razlago določb člena 56 ES, ki se nanaša na prosti pretok kapitala.
Glede tega je treba opozoriti, da Sodišče ne more odločati o vprašanju za predhodno odločanje, ki mu ga je zastavilo nacionalno
sodišče, če nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, potrebnih za to, da bi podalo koristen odgovor na postavljena vprašanja
(glej v tem smislu sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C‑94/04 in C‑202/04, ZOdl., str. I‑11421,
točka 25, in z dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7, C-380/05, ZOdl., str. I‑349, točka 53). V predložitveni odločbi
je treba navesti jasne razloge, ki so nacionalnemu sodišču vzbudili dvom o razlagi prava Unije in zaradi katerih meni, da
je treba na Sodišče nasloviti vprašanja za predhodno odločanje. V teh okoliščinah je nujno, da nacionalno sodišče vsaj minimalno
obrazloži razloge, zakaj je izbralo določbe prava Unije, katerih razlago predlaga, ter povezavo, ki jo je ugotovilo med temi
določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu o glavni stvari (zgoraj navedena sodba Centro Europa 7, točka 54
in navedena sodna praksa).
Predložitveno sodišče pa nikakor ne pojasnjuje povezave, ki jo je ugotovilo med določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala
in sporom o glavni stvari oziroma predmetom tega spora. Zato je treba ugotoviti, da je vprašanje nedopustno v delu, v katerem
se nanaša na določbe Pogodbe o prostem pretoku kapitala.
Glede določb Pogodbe o prostem pretoku blaga, svobodi opravljanja storitev in svobodi ustanavljanja, na katere se je sklicevalo
predložitveno sodišče, je treba opozoriti, prvič, da je bila Direktiva 2003/54 sprejeta med drugim na podlagi členov 47(2) ES
in 55 ES, ki se nanašata na navedene svoboščine. Drugič, spor o glavni stvari izvira iz tožbe zoper nacionalne predpise o
sistemskih storitvah. Te storitve so tudi predmet člena 11 Direktive 2003/54. Ta direktiva za namene spora o glavni stvari
v elektroenergetskem sektorju omogoča uveljavljanje temeljnih svoboščin, določenih s Pogodbo, vključno s prostim pretokom
blaga, svobodo opravljanja storitev in svobodo ustanavljanja, in tako prispeva k njihovemu zagotavljanju. Morebiten obstoj
omejitev teh svoboščin je treba torej proučiti glede na navedeno direktivo.
Glede določb člena 24 Direktive 2003/54, ki ga omenja predložitveno sodišče, je treba poudariti, da se ta člen nanaša na zaščitne
ukrepe, ki jih sme država članica sprejeti zaradi izjemnih tveganj za omrežje. Vseeno je treba poudariti, da čeprav je bila
uredba-zakon št. 185 sprejeta „glede na izjemno mednarodno gospodarsko krizo in njene učinke na cene surovin“, iz spisa Sodišča
ni razvidno, da bi ti predpisi izvirali iz nenadne krize na energetskem trgu, ali iz ogroženosti fizične zaščite, ali varnosti
oseb, opreme ali naprav, ali celo celovitosti sistema, kot določa ta člen 24. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da ta
člen ni upošteven za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje.
Poleg tega je treba poudariti, da je treba, če predložitveno sodišče dvomi o tem, da lahko zadevni ukrepi pomenijo obveznosti
javne storitve, upoštevati tudi člen 3(2) Direktive 2003/54, v skladu s katerim lahko države članice take obveznosti naložijo
podjetjem v elektroenergetskem sektorju.
Ob upoštevanju teh elementov je treba, da bi se predložitvenemu sodišču dal koristen odgovor za rešitev spora o glavni stvari,
predloženo vprašanje razumeti tako, da se z njim sprašuje, ali je treba Direktivo 2003/54, zlasti pa njena člena 3(2) ter
11(2) in (6), razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, kot so ti v postopku v glavni stvari, s katerimi je subjektom,
ki imajo v lasti obrate ali skupine obratov, za katere se v skladu z merili, ki jih je opredelil nacionalni regulatorni organ,
šteje, da so bistveni za zadovoljevanje potreb povpraševanja po električni energiji za sistemske storitve, naložena obveznost
predložitve ponudb na nacionalnih trgih z električno energijo pod pogoji, ki jih predhodno določi ta organ.

Pogoji za ukrepanje držav članic
Obveznosti javnih storitev
Člen 3 Direktive 2003/54 v odstavku 2 določa, da lahko države članice ob popolnem upoštevanju člena 86 ES v splošnem gospodarskem
interesu naložijo podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na
varnost, skupaj z zanesljivostjo oskrbe, na rednost, kakovost in ceno oskrbe.
Poudariti je treba, da morajo države članice na podlagi člena 3(9) Direktive 2003/54 Komisijo obveščati o vseh ukrepih, sprejetih
za izpolnitev obveznosti javnih storitev, vključno z varstvom potrošnikov, in o njihovem morebitnem vplivu na nacionalno in
mednarodno konkurenco, ne glede na to, ali je zaradi teh ukrepov potrebno odstopanje od določb te direktive, ter jo vsaki
dve leti obveščati o vseh morebitnih spremembah teh ukrepov (glej v tem smislu sodbo z dne 20. aprila 2010 v zadevi Federutility
in drugi, C‑265/08, ZOdl., str. I‑3377, točka 23) in da obveščanje o teh ukrepih omogoča preverjanje, ali je država članica
želela naložiti obveznost javnih storitev. Vendar zgolj na podlagi neobstoja obvestitve ni mogoče dokazati, da zadevni predpisi
ne pomenijo obveznosti javnih storitev.
Člen 86(2) ES določa, prvič, da podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena, ravnajo po pravilih
o konkurenci, kolikor uporaba takšnih pravil pravno ali dejansko ne ovira izvajanja posebnih nalog, ki so jim dodeljene, in
drugič, da razvoj trgovine ne sme biti prizadet v takšnem obsegu, ki bi bil v nasprotju z interesom Unije.
S tem členom se, kot je pojasnilo Sodišče, skuša uskladiti interes držav članic, da nekatera podjetja uporabijo kot orodje
gospodarske ali finančne politike, z interesi Unije, da zagotovi ravnanje v skladu s pravili o konkurenci in ohranjanje enotnosti
skupnega trga (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 1999 v zadevi Albany, C‑67/96, Recueil, str. I‑5751, točka 103
in navedena sodna praksa).
Iz besedila člena 86 ES je tako razvidno, da je treba v zvezi z obveznostmi javnih storitev, ki jih je mogoče podjetjem naložiti
na podlagi člena 3(2) Direktive 2003/54, upoštevati načelo sorazmernosti, in da je torej s temi obveznostmi mogoče poseči
v svobodno določanje dobavnih cen električne energije le, če je to nujno zaradi uresničitve cilja splošnega gospodarskega
interesa, ki se uresničuje s temi obveznostmi (zgoraj navedena sodba Federutility in drugi, točka 33).
Predpisi Unije o trgu električne energije in o sistemskih storitvah
V okviru postopnega odpiranja trga električne energije so bile regulatornim organom, ki jih določijo države članice, zaupane
posebne odgovornosti. V skladu s členom 23(1)(b) in (g) Direktive 2003/54 so regulatorni organi, kot je AEEG, pristojni za
zagotavljanje nediskriminacije, dejanske konkurence in učinkovitega delovanja trga, pri čemer spremljajo zlasti mehanizme
za odpravljanje prenatrpanih zmogljivosti nacionalnega elektroenergetskega omrežja in obseg, v katerem upravljavci prenosnega
in distribucijskega omrežja izvajajo svoje naloge v skladu s členoma 9 in 14 te direktive.
Člen 9(a) in (b) Direktive 2003/54 določa, da je upravljavec omrežja odgovoren za to, da zagotovi dolgoročne sposobnosti omrežja
za izpolnitev razumnih potreb po prenosu električne energije in da prispeva k zanesljivosti oskrbe z ustrezno prenosno zmogljivostjo
in zanesljivostjo sistema. Člen 14(1), (2) in (6) te direktive določa, da ta upravljavec vzdržuje varnost, zanesljivost in
učinkovitost omrežja na svojem območju, ne da bi delal razlike med posameznimi uporabniki omrežja.
Zlasti glede sistemskih storitev je treba poudariti, da je upravitelj omrežja v skladu s členoma 9 in 11 Direktive 2003/54
odgovoren za uravnavanje toka električne energije v omrežju zaradi zagotavljanja varnosti, zanesljivosti in učinkovitosti
tega omrežja. Ta direktiva tako upravljavcu omrežja nalaga odgovornost razporejanja proizvodnih naprav v njegovem območju.
V skladu s členom 11(2) Direktive 2003/54 se razporejanje proizvodnih naprav določi na podlagi meril, ki jih lahko odobri
zadevna država članica in ki morajo biti objektivna, objavljena in uporabljena nediskriminatorno. Ta merila morajo upoštevati
vrstni red gospodarnosti električne energije iz razpoložljivih proizvodnih naprav in tehnične omejitve sistema. Odstavek 6
tega člena v bistvu določa, da mora upravljavec omrežja nabaviti električno energijo po preglednih, nediskriminatornih in
tržno zasnovanih postopkih.
Člena 3(2) ter 11(2) in (6) Direktive 2003/54 zadevni državi članici omogočata, da prek regulatornih organov in upravljavcev
omrežja naloži obveznosti javnih storitev podjetjem s proizvodnimi napravami, ki so nujne za zadovoljevanje potreb sistemskih
storitev, če so izpolnjeni pogoji iz teh določb.
Predpisi, ki določajo tako ukrepanje, morajo uresničevati cilj splošnega gospodarskega interesa in upoštevati načelo sorazmernosti.
Poleg tega morajo biti te obveznosti jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive in morajo navedenim podjetjem
zagotavljati enak dostop do nacionalnih odjemalcev. Vsekakor je treba razporejanje teh naprav določiti na podlagi meril, ki
morajo biti objektivna, objavljena in uporabljena nediskriminatorno ter morajo upoštevati vrstni red gospodarnosti električne
energije iz teh naprav in tehnične omejitve sistema.
Predložitveno sodišče mora v sporu o glavni stvari presoditi, ali so te zahteve izpolnjene. Vendar mu mora Sodišče dati vse
smernice, ki so potrebne za to presojo in ki se nanašajo na pravo Skupnosti.

Splošni gospodarski interes
Opozoriti je treba, da smejo države članice v tem okviru ob upoštevanju prava Unije opredeliti obseg in organizacijo svojih
storitev v splošnem gospodarskem interesu. Zlasti lahko upoštevajo cilje svoje nacionalne politike (glej v tem smislu zgoraj
navedeni sodbi Albany, točka 104, in Federutility in drugi, točka 29).
Kot je razvidno iz člena 3 uredbe Bersani, so elektroenergetske sistemske storitve javne storitve, namenjene zagotavljanju
ravnotežja med ponudbo in povpraševanjem po električni energiji v nacionalnem prenosnem omrežju, s čimer tako zagotavljajo
varno in nepretrgano dobavo električne energije.
V zvezi z vprašanjem, ali je imelo podjetje, kot je Terna, nalogo upravljanja storitev v splošnem interesu, je treba poudariti,
da je bila temu podjetju, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, z javnopravno koncesijo dodeljena odgovornost za sistemske
storitve.
Ureditev bistvenih obratov je bila – kot je določeno v členu 3(10) uredbe-zakona št. 185 – sprejeta zato, da bi se zagotovili
manjši stroški za gospodinjstva in podjetja ter znižala cena električne energije.
Obveznosti iz prejšnje točke ustrezata skrbi za varnost omrežja in varstvo potrošnikov, ki jo priznava člen 3(2) Direktive
2003/54. Priznati je torej treba, da ureditev bistvenih obratov načeloma sledi splošnemu gospodarskemu cilju.

Spoštovanje načela sorazmernosti
Čeprav člen 3(2) Direktive 2003/54 v povezavi s členom 86 ES, kot je razvidno že iz točke 42 te sodbe, omogoča, da se podjetjem,
odgovornim za upravljanje javnih storitev, nalagajo obveznosti, ki so med drugim povezane z določanjem dobavnih cen električne
energije, mora biti z nacionalnimi predpisi, s katerimi se določajo take obveznosti, mogoče zagotoviti uresničevanje zastavljenega
cilja, ti predpisi pa ne smejo prekoračiti tistega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja, da bi izpolnjevali merilo sorazmernosti.
Preizkusiti je torej treba, ali je s predpisi, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, mogoče zagotoviti uresničevanje navedenih
ciljev, namreč varnosti omrežja in varstva potrošnikov.
Iz spisa Sodišča je razvidno, da se ti nacionalni predpisi uporabljajo zgolj za subjekte, ki imajo v lasti bistvene obrate,
torej v primerih, ko obstaja zgolj ena proizvodna enota, ki lahko zaradi svojih tehničnih značilnosti in hitrosti, s katero
lahko prilagaja svojo moč, zagotavlja vire, ki so potrebni za zahteve razporejanja proizvodnih zmogljivosti. Na trgu, kakršen
je elektroenergetski trg, za katerega je značilna neelastičnost povpraševanja, zadevnega blaga pa ni mogoče shranjevati, naj
bi bil tak obrat nepogrešljiv za razbremenjevanje preobremenitev in/ali za ohranitev ustreznih ravni varnosti omrežja. Ta
nepogrešljivost ali bistvenost naj bi pomenila, da ima subjekt, ki ima v lasti tak obrat, strateški in nenadomestljiv položaj.
Italijanska republika je glede tega poudarila, ne da bi se ji ugovarjalo, da je ta položaj povzročil neupravičeno povečanje
stroškov in končne cene električne energije, ki naj ne bi ustrezalo dejanskemu povečanju stroškov in naj bi ogrožalo varnost
oskrbe.
Glede tega ni mogoče
a priori
izključiti, da bi se čezmerno zvišanje cen ponudb za prodajo zaradi obstoja takih strateških in nenadomestljivih položajev
utegnilo odražati na ceni električne energije, ki jo plačajo končni odjemalci in podjetja.
V teh okoliščinah je mogoče priznati, da uporaba ureditve bistvenih obratov za proizvajalce, za katere se šteje, da imajo
na trgu strateški in nenadomestljiv položaj, omogoča zagotavljanje varnosti omrežja in varstva potrošnikov.
Glede ureditve bistvenih obratov, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, je iz spisa Sodišča razvidno, da sta bili
uredba-zakon št. 185 in odločba št. 52/09 sprejeti na podlagi ugotovitve, da veljavni sistem ni učinkovit zaradi premajhnega
števila central, opredeljenih za bistvene, in zaradi dejstva, da se je „bistvenost“ nanašala samo na posamezne obrate, in
ne na podjetja, ki so lastniki teh obratov, tako „da je bilo mogoče, da podrejenost posameznega obrata obvezujoči ureditvi
ni zadostovala za odpravo prevladujočega položaja nekaterih operaterjev na trgu, ki so kot lastniki tudi drugih obratov, na
splošno nepogrešljivih za kritje potreb razporejanja, lahko kadar koli enostransko določali prodajno ceno za mejno količino
električne energije, potrebne v določenih okoliščinah delovanja sistema“.
Ker družba Terna na podlagi člena 63(2)(a) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09,
šteje za bistven katerikoli obrat, brez katerega ne bi bilo mogoče zagotavljati varnosti omrežja in pri katerem gre na podlagi
odstavka 3(a) in (b) tega člena za proizvodne naprave, ki so nujne in nepogrešljive za zadovoljevanje potreb sistemskih storitev,
lahko predpisi, kakršni so predpisi o bistvenih obratih, zagotavljajo varnost omrežja in varstvo potrošnikov.
Vendar je treba preizkusiti, ali ta metoda ukrepanja ne presega tega, kar je nujno potrebno za uresničevanje zastavljenih
ciljev splošnega gospodarskega interesa.
Družba Enel glede tega trdi, ne da bi se ji ugovarjalo, da je zaradi odločbe št. 52/09 ureditev bistvenih obratov začela veljati
za precejšen del njene proizvodne zmogljivosti, ki se je s 500 MW povečala na več kot 10.000 MW. Predložitveno sodišče je
pristojno za presojo, ali je ta trditev utemeljena.
V teh okoliščinah je treba proučiti glavne značilnosti ureditve bistvenih obratov, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09.
Člen 63(9) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, določa, da je družba Terna pristojna
za določanje časovnih obdobij in moči obratov in/ali skupin obratov, opredeljenih kot bistvenih. Družba Terna torej vpisuje
enote in obrate zgolj v časovnih obdobjih in za količine, za katere se šteje, da je proizvodna naprava bistvena za varnost
omrežja. Glede količin, za katere se ne šteje, da so bistvene, običajna ureditev določa, da lahko proizvajalec na trgu ponudi
količino, kakršno želi, po ceni, ki jo določi.
Poleg tega člen 64(3) in (4) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, določa, da mora
družba Terna pri določitvi omejitev in meril v zvezi s TSS upoštevati rezultate, pridobljene na TDV in IT. Glede, natančneje,
cene ponudb za prodajo ali nakup, sprejetih na TSS, člen 64(7) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z
odločbo št. 52/09, določa, da je enaka prodajni ceni električne energije na TDV na območju, kjer je proizvodni obrat. Čeprav
tako ta električna energija ne bo plačana po ceni, ki bi jo uporabnik sistemskih storitev lahko predlagal in pridobil na teh
trgih, saj morajo biti ponujene cene na TDV in IT enake nič, je treba ugotoviti, da mu bo plačana po povprečni tržni ceni
za to območje.
V teh okoliščinah je treba poudariti, v nasprotju s tem, kar navaja družba Enel, da se energija, ponujena na TSS, očitno ne
plačuje na podlagi tarif, ki bi bile popolnoma drugačne od vrednosti na posebni referenčni borzi za trgovanje z energijo.
Ker člen 64(7) odločbe št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, določa, da se ta energija plača po povprečni
tržni ceni za območje, v katerem je proizvodna naprava, je treba ugotoviti, kot poleg tega določa člen 3(11) uredbe-zakona
št. 185, da je s to ureditvijo očitno mogoče zagotoviti pravično plačilo subjektom, ki so lastniki takih naprav.
Člen 64(8) odločbe št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, določa tudi, da če je ta povprečna cena nižja
od variabilnih stroškov naprave, družba Terna subjektu, ki je lastnik bistvenega obrata, dodeli nadomestilo, ki ustreza razliki
– če je ta pozitivna – med variabilnimi stroški proizvodnih enot navedenega obrata in prodajno ceno električne energije na
TDV. Iz spisa Sodišča je razvidno, da je namen takega mehanizma zagotavljanje uporabniku sistemskih storitev, da plačilo za
bistvene obrate na trgu ne bo nižje od variabilnih stroškov obrata.
Poleg tega ureditev bistvenih obratov omogoča neko prožnost in zdi se, da subjektom, ki so lastniki bistvenih obratov, ponuja
alternative, namenjene ublažitvi učinka uporabe te ureditve v zvezi z njimi.
Člen 63(5) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, uporabniku sistemskih storitev omogoča
izbiro, za katero najmanjšo skupino proizvodnih naprav od tistih, ki jih je predhodno izbrala družba Terna, se bo uporabljala
ureditev bistvenih obratov.
Člen 63(11) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, uporabniku sistemskih storitev
omogoča, da organ AEEG zaprosi za uporabo „ureditve povračila stroškov“, ki jim omogoča, da prejmejo poseben znesek, ki ga
določi organ AEEG in ustreza razliki med proizvodnimi stroški, ki so priznani bistvenemu obratu, in prihodki tega obrata v
obdobju, v katerem je bil vpisan na seznamu bistvenih obratov. V zameno je določeno, da za zadevni obrat velja običajna ureditev
za obdobja in proizvodne zmogljivosti, opredeljena kot bistvena, za nebistvene ali „proste“ količine in obdobja, določena
v členu 65 priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, pa veljajo tudi dodatne omejitve.
Glede obratov na seznamu iz člena 63(1) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, za
katere ni začela veljati navedena ureditev povračila stroškov, člen 64(9) te odločbe, kakor je bila spremenjena, določa, da
lahko uporabnik sistemskih storitev družbi Terna v rokih in pod pogoji, ki sta jih predhodno skupaj določila, predlaga, da
eno ali več proizvodnih enot nadomesti z njegovimi drugimi proizvodnimi enotami.
Poleg tega lahko lastniki bistvenih obratov odstopajo od predpisov o bistvenih obratih z uporabo pogodbenega instrumenta,
določenega v členu 65a priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, ki jim omogoča, da z
družbo Terna sklenejo eno od dveh vrst pogodb, določenih v tem členu. Te pogodbe pred sklenitvijo z navedenimi lastniki odobri
organ AEEG. V skladu z določili teh pogodb se uporabnik sistemskih storitev, ki je lastnik bistvenih obratov, zaveže, da bo
za družbo Terna na TSS zagotavljal določene količine proizvodnih zmogljivosti, s tem da jih bo ponujal za prodajo ali nakup
po cenah, ki jih predhodno določi organ AEEG, v zameno pa mu družba Terna izplača premijo. Poudariti je treba tudi, da se
je družba Enel odločila za tak alternativni mehanizem.
Ukrepanje, določeno z zadevnimi predpisi iz postopka v glavni stvari, lahko traja tako dolgo, kot je nujno potrebno za uresničitev
ciljev tega ukrepanja. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ker se seznam bistvenih obratov vsako leto preveri in posodobi,
so obrati nanj očitno vpisani zgolj za omejeno obdobje. Vsekakor je treba vpis obrata na ta seznam ohraniti le, če je navedeni
obrat opredeljen kot bistven, kar pomeni, da ni drugega obrata, ki bi lahko vzporedno ponujal vire, ki so potrebni za zahteve
razporejanja proizvodnih zmogljivosti na nekem območju.
Glede tega je treba poudariti, da je eden izmed ciljev uredbe-zakona št. 185 izboljšanje prenosnega omrežja in da njegov člen 3(11)(b)
določa, da organ AEEG sprejme tudi druge vrste ukrepov za povečanje učinkovitosti trga sistemskih storitev, zmanjšanje stroškov
zagotavljanja navedenih storitev, sklepanje pogodb o dolgoročnih virih in stabilizacijo protiplačila, ki ga morajo plačati
končni odjemalci.
Dodati je treba, da je Italijanska republika poudarila, da ureditev bistvenih obratov ni zasnovana kot trajna in da jo je
mogoče opustiti, če bodo srednje- in dolgoročni ukrepi glede sistema, ki so že bili sprejeti v najbolj kritičnih območjih,
kot sta Sicilija in Sardinija, ali ki jih je določil nacionalni zakonodajalec, povečali učinkovitost upravljanja sistemskih
storitev z zmanjšanjem koncentracije lokalne tržne moči teh obratov.
Nazadnje je treba ugotoviti, kot je razvidno iz člena 63(2)(b) priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z
odločbo št. 52/09, da je ureditev bistvenih obratov poleg vključitve obratov, ki so v posameznih primerih nepogrešljivi za
zadovoljevanje potreb ene od sistemskih storitev, omogočila vključitev nekaterih obratov, ki so v celoti nepogrešljivi za
zadovoljevanje potreb sistemskih storitev.
Poleg tega, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 70 sklepnih predlogov, so ti obrati lahko z gospodarskega vidika
nujni, saj povzročajo, da imajo njihovi lastniki na trgu prevladujoč položaj, ki jim omogoča nadzor nad cenami električne
energije, vključno s cenami sistemskih storitev.
V teh okoliščinah se zdi, da zadevni predpisi iz postopka v glavni stvari ne presegajo tega, kar je nujno potrebno za dosego
zastavljenih ciljev. Vendar je predložitveno sodišče pristojno za presojo, ali je res tako.

Spoštovanje drugih pogojev iz členov 3(2) ter 11(2) in (6) Direktive 2003/54
Kot je razvidno že iz točke 48 te sodbe, je treba še preveriti, ali so obveznosti javnih storitev v zvezi z razporejanjem
proizvodnih zmogljivosti, ki zavezujejo družbo Terna in subjekte, ki so lastniki bistvenih obratov, objektivne, jasno določene,
pregledne, objavljene in preverljive.
V zvezi s tem je treba poudariti, da odločba št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, člen 3(11) uredbe-zakona
št. 185 in zakonik o prenosu, razporejanju, razvoju in varnosti omrežja (Codice di trasmissione, dispacciamento, sviluppo
e sicurezza della rete) natančno določajo merila, po katerih družba Terna obrat ali skupino obratov opredeli kot bistvene.
Člen 63 priloge A k odločbi št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, določa tudi, da družba Terna vsako
leto sestavi in objavi seznam navedenih obratov. Kot je razvidno iz spisa, so ta merila pojasnjena v tehničnem poročilu o
vsebini odločbe št. 52/09 in podrobneje določena v poglavju 4 navedenega zakonika.
Natančneje, odstavek 9 tega člena 63 določa, da mora družba Terna organu AEEG in uporabnikom sistemskih storitev v zvezi z
bistvenimi obrati, ki jih imajo v lasti, posredovati, prvič, poročilo, v katerem so navedeni razlogi za vpis proizvodnih naprav
te skupine na seznam, drugič, obdobja v letu in okoliščine, v katerih družba Terna predvideva, da bo vsaka od teh naprav nepogrešljiva
za varnost sistema, s pojasnilom, za katero napravo gre, tretjič, napovedi glavnih obratovalnih parametrov in zadevna obdobja
v koledarskem letu, v katerih naj bi se ti parametri preverjali glede na napovedi družbe Terna, in četrtič, oceno verjetne
uporabe proizvodnih naprav in vseh drugih obratov iz skupine v obdobjih, v katerih bi utegnili biti nepogrešljivi za zagotavljanje
varnega upravljanja elektroenergetskega omrežja, izračunano čimbolj ločeno za vsakega od predvidenih parametrov.
Na podlagi teh podatkov uporabnik sistemskih storitev družbi Terna vsaj 12 ur pred iztekom roka za predložitev ponudb na TDV
sporoči, katere enote obratov, ki so bistveni za razbremenjevanje preobremenitev, bodo uporabljene za izpolnjevanje obveznosti
ponudbe.
Poleg tega so obveznosti uporabnikov sistemskih storitev določene v členih 63(7) in 64, od (1) do (10), priloge A k odločbi
št. 111/06, kakor je bila spremenjena z odločbo št. 52/09, ki določata pogoje za predložitev ponudb.
Ureditev bistvenih obratov ni diskriminatorna, kot ji očita družba Enel. Ta ureditev se namreč brez razlikovanja uporablja
za vse subjekte, ki imajo v nekem obdobju v lasti enega ali več obratov, ki so v skladu s tehničnimi merili lahko bistveni
za zadovoljevanje potreb po električni energiji za sistemske storitve.
Glede zahteve, da se morajo sistemske storitve opravljati ob upoštevanju vrstnega reda gospodarnosti električne energije,
iz spisa ni razvidno, da družba Terna ponudb za prodajo, predloženih na TDV in IT, ne bi izbirala na podlagi t. i. merila
„gospodarnosti“, pri čemer bi začela z najnižjo ponudbo in nadaljevala po naraščajočem zaporedju.
Nazadnje, glede zahteve, da morajo biti zadevni predpisi iz postopka v glavni stvari preverljivi, je treba poudariti, da je
odločba št. 52/09 upravna odločba, ki jo je kot tako mogoče izpodbijati pred sodiščem, kot je to družba Terna navedla v odgovoru
na vprašanje, postavljeno na obravnavi. V zvezi s tem je treba poudariti, da spor o glavni stvari izvira iz tožbe zoper to
odločbo.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba na predloženo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2003/54, zlasti pa
njena člena 3(2) ter 11(2) in (6), razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so ti v postopku v glavni
stvari, s katerimi je z namenom znižanja cene električne energije v interesu končnega potrošnika in za zagotovitev varnosti
elektroenergetskega omrežja subjektom, ki imajo v lasti obrate ali skupine obratov, za katere se v skladu z merili, ki jih
je opredelil nacionalni regulatorni organ, šteje, da so bistveni za zadovoljevanje potreb povpraševanja po električni energiji
za sistemske storitve, naložena obveznost predložitve ponudb na nacionalnih trgih z električno energijo pod pogoji, ki jih
predhodno določi ta organ, če ti predpisi ne presegajo tega, kar je nujno potrebno za dosego njihovega cilja. Predložitveno
sodišče je pristojno za presojo, ali je v postopku v glavni stvari ta pogoj izpolnjen.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
Direktivo 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno
energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES, zlasti pa njena člena 3(2) ter 11(2) in (6), je treba razlagati tako, da ne
nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, s katerimi je z namenom znižanja cene električne
energije v interesu končnega potrošnika in za zagotovitev varnosti elektroenergetskega omrežja subjektom, ki imajo v lasti
obrate ali skupine obratov, za katere se v skladu z merili, ki jih je opredelil nacionalni regulatorni organ, šteje, da so
bistveni za zadovoljevanje potreb povpraševanja po električni energiji za sistemske storitve, naložena obveznost predložitve
ponudb na nacionalnih trgih z električno energijo pod pogoji, ki jih predhodno določi ta organ, če ti predpisi ne presegajo
tega, kar je nujno potrebno za dosego njihovega cilja. Predložitveno sodišče je pristojno za presojo, ali je v postopku v
glavni stvari ta pogoj izpolnjen.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.