CELEX: 62014CJ0338
Eelotsusetaotlus
Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid
Direktiiv 86/653/EMÜ
Artikli 17 lõige 2
Agendilepingu lõpetamine käsundiandja poolt
Hüvitamine kaubandusagendile
Keeld ühendada klientuurihüvitise süsteemi ja kahju hüvitamise süsteemi
Kaubandusagendi õigus saada lisaks klientuurihüvitisele ka kahjuhüvitist
Tingimused

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 382, lk 17
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 177; edaspidi „direktiiv”) artikli 17 lõike 2 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud ühelt poolt Quenon K. SPRL (edaspidi „Quenon”) ning teiselt poolt Beobank SA, varem Citibank Belgium SA (edaspidi „Citibank”), ja Metlife Insurance SA, varem Citilife SA (edaspidi „Citilife”), vahelises kohtuvaidluses seoses Quenoni nõudega maksta talle kompensatsiooni ja kahjuhüvitist tema agendilepingu ülesütlemise tõttu nimetatud äriühingute poolt.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi põhjendused 2 ja 3 on sõnastatud järgmiselt:
„kaubandusliku esindamisega seotud siseriiklike õigusaktide erinevused mõjutavad märkimisväärselt konkurentsitingimusi ja kõnealuse tegevuse jätkamist ühenduses ning neil on kahjustav mõju kaubandusagentide kaitsele nende esindatavate suhtes ja äritehingute turvalisusele; lisaks sellele takistavad need erinevused oluliselt kaubandusliku esindamise lepingute sõlmimist ja toimimist, kui esindatav ja kaubandusagent on registreeritud eri liikmesriikides;
liikmesriikide kaubavahetus peaks toimuma ühtse turu tingimustega sarnastel tingimustel ja seetõttu on vaja liikmesriikide õigussüsteeme ühtlustada ühisturu nõuetekohaseks toimimiseks vajalikus ulatuses; selles osas seaduste konfliktiga seotud reeglid ei kõrvalda kaubandusliku esindamise osas eespool nimetatud vastuolusid ega kõrvalda neid isegi siis, kui need ühtlustataks, ning seetõttu on kavandatav ühtlustamine nendest reeglitest hoolimata vajalik”.
Direktiivi artikkel 1 sätestab:
„1.   Käesolevas direktiivis ette nähtud kooskõlastusmeetmeid kohaldatakse liikmesriikide õigus- ja haldusnormide suhtes, mis reguleerivad kaubandusagentide ja nende esindatavate suhteid.
2.   Käesolevas direktiivis on „kaubandusagent” füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsev vahendaja, kellel on püsiv volitus pidada läbirääkimisi kaupade müügi või ostu üle teise isiku nimel, edaspidi „tööandja”, või pidada läbirääkimisi niisuguste tehingute üle või neid sõlmida selle tööandja nimel.
[...]”
Direktiivi artikli 17 lõiked 1–3 sätestavad:
„1.   Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada kaubandusagentidele pärast agendilepingu lõppemist lõike 2 kohase hüvitise või lõike 3 kohase kahjutasu maksmine.
2.
a)
Kaubandusagendil on õigus saada hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui:
—
ta on hankinud esindatavale uued kliendid või märkimisväärselt suurendanud äritegevuse mahtu olemasolevate klientidega ja esindatav saab äritegevusest nende klientidega jätkuvalt olulist kasu
ja
—
selle hüvitise maksmine on õiglane, arvesse võttes kõiki asjaolusid ja eelkõige vahendustasu, mille kaubandusagent on kaotanud nende klientidega tehtavate äritehingute pealt. [...]
b)
Hüvitise summa ei või ületada määra, mis on võrdne kaubaagendi ühe aasta hüvitisega, mis on arvutatud tema viie viimase aasta keskmise töötasu alusel ja kui leping on olnud kehtiv vähem kui viis aastat, arvutatakse hüvitis kogu kõnealuse aja jooksul makstud keskmise töötasu alusel.
c)
Niisuguse hüvitise saamine ei takista kaubandusagendil kahjutasu taotlemist.
3.   Kaubandusagendil on õigus saada hüvitist kahju eest, mida talle põhjustab tema ja esindatava vahelise suhte lõppemine.
Niisuguseks kahjuks loetakse eelkõige kahju, mis tekib, kui lõppemine toimub järgmistel asjaoludel:
—
kaubandusagent kaotab vahendustasu, mida ta oleks saanud agendilepingu nõuetekohase täitmise korral ja kui esindatav saab märkimisväärset kasu kaubandusagendi tegevuse tõttu,
—
ja/või kaubandusagendil ei ole olnud võimalik katta kulusid, mis on talle tekkinud agendilepingu täitmise tõttu esindatava nõuannete kohaselt.”
Belgia õigus
Direktiiv võeti Belgia õigusesse üle 13. aprilli 1995. aasta seadusega kaubandusagendilepingu kohta (
Moniteur belge
, 2.6.1995, lk 15621; edaspidi „1995. aasta seadus”). Selle seaduse artiklis 20 on sätestatud:
„Lepingu lõppemisel on kaubandusagendil õigus nõuda lahkumishüvitist, kui ta on käsundiandja jaoks loonud uute klientidega ärisuhteid või oluliselt laiendanud suhteid olemasolevate klientidega ning kui see võib käsundiandjale jätkuvalt olulist kasu tuua.
Kui lepingust tuleneb konkurentsikeeld, eeldatakse, et käsundiandja saab olulist kasu, kui ei ole tõendatud vastupidist.
Hüvitise summa määramisel võetakse arvesse nii ärisuhete laiendamise ulatust kui ka uute klientidega suhete loomist.
Hüvitise suurus ei või ületada ühe aasta tasu kogusummat, mis arvutatakse viimase viie aasta keskmise põhjal, või kui leping on sõlmitud kestusega alla viie aasta, siis eelnevate aastate keskmise põhjal. [...]”
1995. aasta seaduse artiklis 21 on sätestatud:
„Kui kaubandusagendil on õigus nõuda artiklis 20 nimetatud lahkumishüvitist ning see ei kata täies ulatuses tegelikult tekkinud kahju, võib kaubandusagent lisaks lahkumishüvitisele saada kahjuhüvitise tegelikult tekkinud kahju ja lahkumishüvitise vahe suuruses, tingimusel et ta tõendab väidetava kahju tegelikku ulatust.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Quenon, mis asutati Karl Quenoni tegevuse jätkamiseks, tegutses alates 1. detsembrist 1997 Citibanki kaubandusagendina ja Citilife'i kindlustusagendina kahe eraldi agendilepingu alusel. Pangandus- ja kindlustustegevus olid koondatud ühte ja samasse agentuuri ning Quenon sai tasu eranditult vahendustasu vormis, mida maksis pangatoodete müügi eest Citibank ning kindlustustoodete müügi eest Citilife.
Citybank lõpetas Quenoniga sõlmitud agendilepingu 9. jaanuaril 2004 ilma põhjendusi esitamata ja maksis Quenonile lepingu ülesütlemise eest hüvitist 95268,30 eurot ja lahkumishüvitist 203326,80 eurot. Citibank keelas Quenonil teda edaspidi esindada ning tema nime ja kaubamärki kasutada. Alates sellest kuupäevast ei olnud Quenonil enam juurdepääsu arvutiprogrammile, mis võimaldanuks tal hallata Citilife'i kindlustustoodete portfelli. Quenoni sõnul oli tal seetõttu
de facto
võimatu jätkata kindlustusagendilepingu täitmist.
Quenon esitas 20. detsembril 2004 Tribunal de commerce de Bruxelles'ile Citibanki ja Citilife'i vastu hagi ja palus neilt mõista eraldi või solidaarselt välja kindlustusagendilepingu lõpetamise eest lepingu ennetähtaegse ülesütlemise hüvitis ja lahkumishüvitis, täiendav kahjuhüvitis ning vahendustasu pärast agendilepingu lõppemist sõlmitud ärisuhete eest.
Kuna tema hagiavaldus jäeti 8. juuli 2009. aasta kohtuotsusega rahuldamata, esitas Quenon eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse, muutes seejuures esimeses kohtuastmes nõutud summasid.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et Quenon põhjendab oma apellatsioonkaebust väitega, et lahkumishüvitis, mille Citybank maksis talle pangaga sõlmitud agendilepingu ülesütlemise eest, ei olnud piisav. Ta leiab, et 1995. aasta seaduse artikli 21 alusel tuleb arvesse võtta lepingu ennetähtaegse ülesütlemise hüvitist ja lahkumishüvitist, mis kuuluvad tasumisele selle tõttu, et
de facto
lõpetati tema kindlustusagendileping, ning kogu talle tekkinud kahju.
Põhikohtuasja kostjad väidavad, et kõnealune siseriiklik õigusnorm on Quenoni antud tõlgenduses vastuolus direktiiviga, mis ei võimalda liikmesriigil ühendada neid kahte hüvitamissüsteemi, nimelt kompensatsioonisüsteemi ja kahju hüvitamise süsteemi.
Neil asjaoludel otsustas Cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et see lubab liikmesriigi seadusandjal sätestada, et pärast lepingu lõpetamist on kaubandusagendil õigus saada klientuurihüvitist, mille summa ei või ületada ühe aasta agenditasu summat, ning kui selle hüvitise summa ei kata tegelikult tekkinud kahju täies ulatuses, saada kahjuhüvitist, mis vastab tegelikult tekkinud kahju suuruse ja esimesena nimetatud hüvitise summa vahele?
2.
Täpsemalt, kas direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et see seab klientuurihüvitisele lisanduva kahjuhüvitise saamise tingimuseks käsundiandja poolt lepingu rikkumise või lepinguvälise kahju tekitamise, mis oleks põhjuslikus seoses nõutud kahjuhüvitisega, ning kindlasummalise klientuurihüvitisega hüvitatud kahjust eraldiseisva kahju olemasolu?
3.
Juhul kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas rikkumine peab olema erinev lepingu ühepoolsest lõpetamisest, näiteks teate kättetoimetamine ebapiisava etteteatamisajaga, etteteatamistähtaja järgimata jätmise hüvitise ja klientuurihüvitise tasumine ebapiisavas ulatuses, käsundiandjapoolse süü olemasolu, lepingu lõpetamise õiguse kuritarvitamine või mis tahes muu, eelkõige kaubandustavade rikkumine?”
Euroopa Kohtu pädevus
Saksamaa valitsus ja Euroopa Komisjon märgivad kõigepealt, et põhikohtuasjas kõne all olev olukord, kus on tegemist kaubandusagendiga, kelle tegevus seisneb panga- ja kindlustusteenuste osutamises, ei kuulu direktiivi kohaldamisalasse. Komisjon leiab siiski, et direktiivi ühetaolise tõlgendamise huvides peaks Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastama.
Selle kohta olgu märgitud, et direktiiv on mõeldud kohalduma üksnes füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevatele kaubandusagentidele, kellel on volitus pidada läbirääkimisi kaupade müügi või ostu üle, nagu nähtub mõiste „kaubandusagent” määratlusest direktiivi artikli 1 lõikes 2. Järelikult ei kuulu direktiivi kohaldamisalasse kaubandusagent, kellel on volitus pidada läbirääkimisi panga- ja kindlustusteenuste müügi üle.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski, et kui siseriiklikus õiguses järgitakse puhtalt siseriiklike olukordade reguleerimisel liidu õiguses sätestatut, et vältida näiteks oma kodanike diskrimineerimist või võimalikke konkurentsimoonutusi või et tagada sarnastes olukordades ühetaolise menetluse kohaldamine, siis on olemas kindel huvi selle vastu, et lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus tõlgendataks liidu õiguse sätteid ja mõisteid ühetaoliselt, olenemata sellest, millistel asjaoludel neid kohaldatakse (vt eelkõige kohtuotsused Poseidon Chartering,
C‑3/04
,
EU:C:2006:176
, punktid
ja
; Volvo Car Germany,
C‑203/09
,
EU:C:2010:647
, punktid
ja
, ning Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, punktid
ja
).
Mis puudutab eeskätt 1995. aasta seadust, millega direktiiv võeti üle Belgia õigusesse, siis on Euroopa Kohus juba tunnistanud ennast pädevaks kohtuotsuse Unamar (
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
) aluseks olnud kohtuasja asjaoludel, mis seondusid teenuste osutamiseks sõlmitud agendilepinguga. Selle kohta märkis Euroopa Kohus nimetatud kohtuotsuse punktis 30, et kuigi põhikohtuasjas kõnealust olukorda direktiiv otseselt ei reguleeri, otsustas Belgia seadusandja direktiivi sätete siseriiklikusse õigusesse ülevõtmisel kohelda kaupu puudutavaid agendilepinguid ja teenuseid puudutavaid agendilepinguid identselt.
Kuna samasugused põhjendused peavad paika ka käesolevas asjas, tuleb esitatud küsimustele vastata.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on kaubandusagendil agendilepingu lõppemisel õigus saada nii klientuurihüvitist, mille summa ei või ületada ühe aasta agenditasu summat, ning kui selle hüvitise summa ei kata tegelikult tekkinud kahju täies ulatuses, siis ka täiendavat kahjuhüvitist.
Seoses sellega olgu märgitud, et direktiivi artikli 17 tõlgendamisel tuleb arvestada direktiiviga taotletud eesmärki ja sellega kehtestatud süsteemi (kohtuotsused Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, punkt
, ja Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, punkt
).
Direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigusnorme, mis puudutavad kaubandusagendilepingu poolte vahelisi õigussuhteid (kohtuotsused Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, punkt
, ja Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, punkt
).
Nagu ilmneb direktiivi teisest ja kolmandast põhjendusest, on direktiivi eesmärk kaitsta kaubandusagente suhetes käsundiandjaga, tagada äritehingute turvalisus ning hõlbustada liikmesriikide vahelist kaubavahetust, ühtlustades selleks liikmesriikide õigussüsteeme kaubandusliku esindamise alal. Sel eesmärgil on direktiivi artiklites 13‐20 sätestatud agendilepingu sõlmimine ja lõppemine (kohtuotsused Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, punkt
, ja Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, punkt
).
Mis puudutab eeskätt lepingu lõppemist, siis paneb direktiivi artikkel 17 liikmesriikidele kohustuse seada sisse kaubandusagendile kahju hüvitamise süsteem, lastes neil valida kahe võimaluse vahel: kas artikli lõikes 2 sätestatud kriteeriumidele vastav hüvitis, s.o klientuurihüvitise süsteem, või lõikes 3 sätestatud kriteeriumidele vastav hüvitis kahju eest, s.o kahju hüvitamise süsteem (vt selle kohta kohtuotsused Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, punkt
; Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, punkt
, ja Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, punkt
).
Belgia Kuningriik on valinud artikli 17 lõikes 2 ette nähtud lahenduse.
Kuigi direktiivi artiklis 17 sätestatud kord on – eeskätt seoses kaubandusagendi kaitsmisega pärast lepingu lõppemist – väljakujunenud kohtupraktika kohaselt imperatiivne, ei näe see siiski ette täpsemaid juhiseid, kuidas lepingu lõppemise hüvitist arvutada. Euroopa Kohus on seetõttu otsustanud, et selles raamistikus on liikmesriikidel kompensatsiooni või kahjuhüvitise arvutamise meetodi valikul kaalutlusruum (vt selle kohta kohtuotsused Ingmar,
C‑381/98
,
EU:C:2000:605
, punkt
; Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, punktid
ja
, ning Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, punktid
ja
).
Seda kohtupraktikat arvesse võttes tuleb kontrollida, kas põhikohtuasjas kõnealuste siseriiklike õigusnormidega täiendava kahjuhüvitise ettenägemine juhul, kui klientuurihüvitis ei kata tegelikult tekkinud kahju täies ulatuses, jääb direktiiviga liikmesriikidele antud kaalutlusruumi piiresse.
Seoses sellega olgu märgitud, et direktiivi artikli 17 lõikes 2 sätestatud klientuurihüvitise süsteemi võib jagada kolme etappi. Esimeses etapis tuleb hinnata kvantitatiivselt seda kasu, mida käsundiandja saab kaubandusagendi poolt hangitud klientidega tehtud tehingutest, tuginedes selle artikli lõike 2 punkti a esimesele taandele. Teises etapis kontrollitakse vastavalt nimetatud sätte teisele taandele, kas eespool kirjeldatud kriteeriumide alusel saadud summa on õiglane, võttes arvesse kõiki arutlusel oleva juhtumiga seotud asjaolusid, eelkõige vahendustasu, mille kaubandusagent on kaotanud. Kolmandas etapis võrreldakse lõpuks hüvitise summat direktiivi artikli 17 lõike 2 punktis b sätestatud ülemmääraga ning juhul, kui kahes eelmises etapis arvutatud summa nimetatud määra ületab, vähendatakse seda ettenähtud piirmäärani (kohtuotsus Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, punkt
).
Alles pärast tingimuste loetlemist, mille puhul on kaubandusagendil õigus saada hüvitist, ja pärast hüvitise maksimumsumma kindlaksmääramist sätestab direktiivi artikli 17 lõike 2 punkt c, et „[n]iisuguse hüvitise saamine ei takista kaubandusagendil kahjutasu taotlemist”.
Kõnesoleva sätte sõnastusest ja selle süstemaatilisest tõlgendusest tuleneb, et lisaks nimetatud hüvitisele võivad kaubandusagendid saada ka kahjuhüvitist, mille suhtes ei kehti direktiivi artikli 17 lõike 2 punktis a ette nähtud tingimused ega artikli 17 lõike 2 punktis b ette nähtud ülemmäär.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 32 märkis, puudutab direktiivi artikli 17 lõike 2 kohane kaubandusagendile kompensatsiooni maksmise tingimuste ühtlustamine üksnes klientuurihüvitist, sätestades selle saamise tingimused. Järelikult ei ole ühtlustamismeetmete eesmärk ühtlustada kõik kahju hüvitamise võimalused, millele kaubandusagendid võiksid tugineda siseriikliku õiguse alusel, kui selles on ette nähtud käsundiandja lepinguline või deliktivastutus.
Kuna direktiiv ei anna täpseid juhiseid selle kohta, mis tingimustel saab kaubandusagent taotleda kahjuhüvitist, on liikmesriikide ülesanne määrata need tingimused ja menetlusnormid kindlaks oma kaalutlusruumi piires.
Seda järeldust kinnitab Euroopa Kohtu praktika, mille kohaselt võivad liikmesriigid pakkuda kaubandusagentidele suuremat kaitset, laiendades direktiivi kohaldamisala või kasutades laiemalt neile direktiiviga jäetud kaalutlusruumi (vt selle kohta kohtuotsus Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, punkt
).
Nagu komisjon õigustatult väitis ja nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 43 märkis, on liikmesriikide kaalutlusruum direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti c ülevõtmisel piiratud kohustusega valida üks kahest artikli lõigetes 2 ja 3 ette nähtud hüvitamissüsteemist, ilma et nad võiksid neid ühendada. Seetõttu ei või kahjuhüvitise maksmine viia kahekordse hüvitamiseni, nii et klientuurihüvitis ühendatakse eeskätt lepingu lõppemise tõttu vahendustasu kaotamisest tuleneva kahju hüvitamisega.
Eeltoodut arvestades peab esimesele küsimusele vastama, et direktiivi artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on kaubandusagendil agendilepingu lõppemisel õigus saada klientuurihüvitist, mille summa ei või ületada ühe aasta agenditasu summat, ning kui selle hüvitise summa ei kata tegelikult tekkinud kahju täies ulatuses, siis ka täiendavat kahjuhüvitist, tingimusel et sellised õigusnormid ei vii selleni, et agendile hüvitatakse agendilepingu lõppemise tõttu kaotatud vahendustasu kahekordselt.
Teine ja kolmas küsimus
Teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb koos analüüsida, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kahjuhüvitise saamiseks on vaja esiteks tõendada käsundiandja süüd, mis on väidetava kahjuga põhjuslikus seoses, ning teiseks niisuguse kahju olemasolu, mis on klientuurihüvitisega kaetust eraldiseisev. Kui sellele vastatakse jaatavalt, siis palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, millist laadi ja kui oluline peab olema käsundiandja süü ning kas see peab olema erinev agendilepingu ühepoolsest lõpetamisest.
Esiteks, mis puudutab kaubandusagendil kahjuhüvitise nõudmist võimaldavat käsundiandja süüd ja selle põhjuslikku seost väidetava kahjuga, siis olgu meenutatud, et käesoleva otsuse punktist 32 nähtuvalt ei ole direktiivis, eelkõige selle artikli 17 lõike 2 punktis c täpsustatud tingimusi, millal kaubandusagendile tuleb kahju hüvitada. Seetõttu on liikmesriikide ülesanne oma siseriiklikus õiguses kindlaks määrata, kas kahju hüvitamine sõltub käsundiandjale omistatavast lepingu rikkumisest või lepinguvälise kahju tekitamisest, mis oleks väidetava kahjuga põhjuslikus seoses.
Sellest järeldub, et direktiivi artikli 17 lõike 2 punkt c ei sea kahju hüvitamist sõltuvusse tõendamisest, et eksisteerib käsundiandja süü, mis on väidetava kahjuga põhjuslikus seoses, ega sellest, millist laadi ja kui suur see süü on.
Teiseks, mis puudutab küsimust, kas kahjuhüvitis peab olema seotud kahjuga, mis on erinev klientuurihüvitisega korvatavast kahjust, siis nii direktiivi artikli 17 lõike 2 sõnastusest kui ka selle ülesehitusest nähtub, et sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt.
Direktiivi artikli 17 lõikes 2 ette nähtud klientuurihüvitise süsteemi kahe elemendi tähistamiseks erinevate terminite – „hüvitis” ja „kahjutasu” – kasutamisest, nende täiendavusest ja fakultatiivsusest ning nende kahe elemendi osas direktiiviga ette nähtud ühtlustamise erinevast astmest nähtub, et kahjuhüvitisega võib kaubandusagendile korvata üksnes kahju, mis erineb klientuurihüvitisega korvatud kahjust. Kui see oleks teisiti, siis hiilitaks mööda direktiivi artikli 17 lõike 2 punktis b ette nähtud hüvitise ülemmäärast.
Järelikult tuleb tõdeda, et direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti c alusel kahju hüvitamise nõude esemeks peab olema kahju, mis on erinev klientuurihüvitisega korvatud kahjust.
Eeltoodud kaalutlustest tulenevalt peab teisele ja kolmandale küsimusele vastama, et direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt ei ole kahjuhüvitise saamiseks vaja tõendada käsundiandja süüd, mis oleks väidetava kahjuga põhjuslikus seoses, kuid see nõuab, et väidetav kahju oleks klientuurihüvitisega kaetust eraldiseisev.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on kaubandusagendil agendilepingu lõppemisel õigus saada klientuurihüvitist, mille summa ei või ületada ühe aasta agenditasu summat, ning kui selle hüvitise summa ei kata tegelikult tekkinud kahju täies ulatuses, siis ka täiendavat kahjuhüvitist, tingimusel et sellised õigusnormid ei vii selleni, et agendile hüvitatakse agendilepingu lõppemise tõttu kaotatud vahendustasu kahekordselt.

2.
Direktiivi 86/653 artikli 17 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt ei ole kahjuhüvitise saamiseks vaja tõendada käsundiandja süüd, mis oleks väidetava kahjuga põhjuslikus seoses, kuid see nõuab, et väidetav kahju oleks klientuurihüvitisega kaetust eraldiseisev.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.