CELEX: 62007TJ0112
Concurență
Înțelegeri
Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE
Împărțirea pieței
Dreptul la apărare
Dovada încălcării
Încălcare unică și continuă
Amenzi
Gravitatea și durata încălcării
Efect descurajator
Cooperare

Istoricul cauzei
A –
Reclamantele
Hitachi Ltd și filiala acesteia, Hitachi Europe Ltd (denumite în continuare, împreună, „întreprinderea Hitachi”), sunt societăți
care își desfășoară activitatea în diferite sectoare industriale, inclusiv instalațiile de comutație cu izolație în gaz (denumite
în continuare „GIS”). Japan AE Power Systems Corp. (denumită în continuare „JAEPS”) este o societate comună a Hitachi, Fuji
Electric Co. Ltd și Meidensha Corp., care a preluat, printre altele, activitățile în domeniul GIS ale grupurilor din care
făceau parte acționarii acesteia la 1 octombrie 2002.
B –
Produsele relevante
GIS sunt destinate să controleze fluxul energetic din rețelele electrice. Este vorba despre echipamente electrice grele, folosite
drept componente majore pentru substațiile electrice. GIS sunt vândute în întreaga lume ca părți integrante ale unor substații
electrice la cheie sau ca piese detașate înainte de a fi integrate în asemenea substații.
C –
Procedura administrativă
La 3 martie 2004, ABB Ltd a semnalat Comisiei Comunităților Europene existența unor practici anticoncurențiale în sectorul
GIS, în cadrul unei cereri orale de imunitate la amenzi, formulată în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 19 februarie
2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45,
p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).
Cererea de imunitate la amenzi formulată de ABB a fost completată cu observații orale și cu mijloace de probă scrise. Aceasta
a determinat, la 24 aprilie 2004, o decizie a Comisiei de acordare a unei imunități condiționate în favoarea ABB.
Pe baza declarațiilor date de ABB, Comisia a inițiat o investigație și a desfășurat, la 11 mai și la 12 mai 2004, inspecții
în incintele mai multor societăți care își desfășurau activitatea în sectorul GIS.
La 20 aprilie 2006, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care a fost notificată către 20 de societăți, printre
care și reclamantele. La 18 și la 19 iulie 2006, Comisia a efectuat audierea societăților cărora le adresase comunicarea privind
obiecțiunile.
D –
Decizia atacată
La 24 ianuarie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2006) 6762 final privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al
articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) (denumită în continuare
„decizia atacată”).
În considerentele (113)-(123) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere
coordonaseră repartizarea proiectelor GIS la scară mondială, cu excepția anumitor piețe, potrivit regulilor convenite, în
special în scopul menținerii unor cote care să reflecte într‑o largă măsură cotele lor de piață istorice estimate. Comisia
a precizat că repartizarea proiectelor GIS fusese efectuată pe baza unei cote asociate „japoneze” și a unei cote asociate
„europene”, care ulterior trebuiau alocate între producătorii japonezi și producătorii europeni. Un acord semnat la Viena
la 15 aprilie 1988 (denumit în continuare „acordul GQ”) stabilea normele care permiteau atribuirea proiectelor GIS fie producătorilor
japonezi, fie producătorilor europeni și includerea valorii lor în cota corespunzătoare. Pe de altă parte, în considerentele
(124)-(132) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere încheiaseră
o înțelegere nescrisă (denumită în continuare „înțelegerea comună”), în temeiul căreia proiectele GIS în Japonia, pe de o
parte, și cele în țările membrilor europeni ai înțelegerii, pe de altă parte, desemnate, împreună, drept „țări de origine”
ale proiectelor GIS, erau rezervate membrilor japonezi și, respectiv, membrilor europeni ai cartelului. Proiectele GIS în
„țările de origine” nu făceau obiectul schimburilor de informații dintre cele două grupuri și nu erau incluse în cotele respective.
Acordul GQ conținea deopotrivă norme privind schimbul de informații necesare funcționării cartelului între cele două grupuri
de producători, funcționare care era asigurată în special de secretarii celor două grupuri, manipularea cererilor de ofertă
vizate și stabilirea prețurilor pentru proiectele GIS care nu puteau fi atribuite. Potrivit textului anexei 2, acordul GQ
se aplica la scară mondială, cu excepția Statelor Unite, a Canadei, a Japoniei și a 17 țări din Europa Occidentală. În plus,
în temeiul înțelegerii comune, proiectele GIS în țările europene diferite de „țările de origine” erau deopotrivă rezervate
grupului european, iar producătorii japonezi se angajau să nu depună oferte pentru proiecte GIS în Europa.
În opinia Comisiei, împărțirea proiectelor GIS între producătorii europeni era reglementată de un acord semnat tot la Viena
la 15 aprilie 1988, intitulat „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (acordul grupului E pentru punerea în aplicare
a acordului GQ, denumit în continuare „acordul EQ”). Comisia a arătat că atribuirea proiectelor GIS în Europa se realiza potrivit
acelorași norme și proceduri precum cele care reglementau atribuirea proiectelor GIS în alte țări. În special, proiectele
GIS în Europa trebuiau deopotrivă să fie notificate, înregistrate, atribuite, aranjate sau să fi primit de asemenea un nivel
de preț minim.
Pe baza constatărilor factuale și a aprecierilor juridice efectuate în cadrul deciziei atacate, Comisia a constatat că întreprinderile
implicate încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare
„Acordul privind SEE”) și le‑a aplicat amenzi al căror cuantum a fost calculat prin aplicarea metodologiei expuse în Liniile
directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17
și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare
„liniile directoare”), precum și în Comunicarea privind cooperarea.
La articolul 1 din decizia atacată, Comisia a constatat, în primul rând, că Hitachi a participat la încălcare de la 15 aprilie
1988 până la 31 decembrie 1999 și de la 2 iulie 2002 până la 11 mai 2004, în al doilea rând, că Hitachi Europe a participat
la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 31 decembrie 1999 și de la 2 iulie 2002 până la 30 septembrie 2002 și, în al treilea
rând, că JAEPS a participat la încălcare de la 1 octombrie 2002 până la 11 mai 2004.
Pentru încălcarea menționată la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 din decizia atacată, s‑a aplicat Hitachi
o amendă în cuantum de 50 400 000 de euro, din care suma de 48 375 000 de euro urma să fie plătită în solidar cu Hitachi Europe.
De asemenea, prin același articol, s‑a aplicat JAEPS o amendă de 1 350 000 de euro, care urma să fie plătită în solidar cu
Hitachi, cu Fuji Electric Holdings Co. Ltd și cu Fuji Electric Systems (denumite în continuare, împreună, „Fuji”).

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 aprilie 2007, reclamantele au introdus prezentele acțiuni. Memoriul
în apărare și replica au fost depuse la 13 august 2007 și la 21 noiembrie 2007. Procedura scrisă s‑a încheiat la 10 ianuarie
2008, prin depunerea duplicii.
Pe baza raportului judecătorului raportor, la 22 septembrie 2009, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii
orale. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului,
acesta a invitat Comisia să depună anumite înscrisuri și a solicitat părților să își exprime punctul de vedere referitor la
pertinența acelorași înscrisuri, în ceea ce privește motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de acces la dosar. De asemenea,
Tribunalul a adresat în scris Comisiei o întrebare, solicitându‑i să răspundă în ședință.
În răspunsul la solicitarea adresată de Tribunal, Comisia a comunicat înscrisurile vizate la 26 octombrie 2009. Reclamantele
au depus observațiile cu privire la aceste înscrisuri la 18 noiembrie 2009. Comisia a răspuns la observațiile reclamantelor
la 3 decembrie 2009.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările scrise și orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința
din 8 decembrie 2009.
Prin Ordonanța din 26 martie 2010, Tribunalul a decis redeschiderea procedurii orale. La 29 martie 2010, în cadrul măsurilor
de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, Tribunalul a solicitat Comisiei să depună
mai multe înscrisuri.
Întrucât Comisia a susținut că anumite înscrisuri avute în vedere nu puteau fi comunicate din cauza protecției acordate în
cadrul unui program de clemență, prin Ordonanța din 11 iunie 2010, Tribunalul a dispus depunerea acestora de către Comisie
în cadrul activităților de cercetare judecătorească prevăzute la articolul 65 din Regulamentul de procedură și a stabilit
modalitățile de consultare a acestora de către reclamante. Comisia a dat curs acestei măsuri de cercetare judecătorească în
termenul stabilit.
Procedura orală a fost declarată terminată la 27 iulie 2010.
Reclamantele solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate în măsura în care le privește și anularea, în consecință, a amenzilor care le‑au fost aplicate;
–        cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 din decizia atacată, în măsura în care le privește;
–        cu titlu mai subsidiar, anularea sau reducerea amenzilor care le sunt aplicate;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii ca nefondată;
–        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
În susținerea acțiunii, reclamantele invocă cinci motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului
lor la apărare. Al doilea motiv este întemeiat pe faptul că Comisia nu a dovedit existența înțelegerii comune sau a încălcării
rezultate din aceasta. Al treilea motiv este întemeiat pe faptul că Comisia nu a dovedit existența unei încălcări unice și
continue. Al patrulea motiv este întemeiat pe săvârșirea de către Comisie a unor erori în calculul amenzilor care le‑au fost
aplicate. Al cincilea motiv este întemeiat pe faptul că amenzile ce le‑au fost aplicate de Comisie au fost calculate cu încălcarea
principiilor egalității de tratament și proporționalității.
Comisia contestă temeinicia motivelor invocate de reclamante.
Trebuie arătat de la bun început că reclamantele nu au precizat motivele care au fost invocate pentru a susține diferitele
cereri pe care le‑au formulat. În această privință, trebuie să se rețină, mai întâi, că primul, al doilea și al treilea motiv
au fost invocate de reclamante în susținerea cererii lor principale. Astfel, în cazul admiterii unuia dintre aceste motive,
s‑ar impune anularea atât a articolului 1, cât și a articolului 2 din decizia atacată, în măsura în care ambele articole le
privesc pe reclamante. În continuare, este necesar să se statueze că al patrulea și al cincilea motiv au fost invocate de
reclamante în susținerea cererii lor cu titlu subsidiar, din moment ce acestea vizează stabilirea cuantumului amenzilor aplicate
reclamantelor. În sfârșit, trebuie să se observe că reclamantele nu au invocat niciun motiv autonom în susținerea cererii
lor cu titlu mai subsidiar.
A –
Cu privire la cererea principală, prin care se solicită anularea deciziei atacate în măsura în care le privește pe reclamante
1.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantelor
a)     Argumentele părților
Reclamantele invocă încălcarea de către Comisie a dreptului acestora la apărare, din moment ce Comisia nu le‑a comunicat toate
elementele pertinente conținute în propriul dosar.
În cadrul primului aspect al primului motiv, referitor la elementele incriminatorii, reclamantele susțin că Comisia nu le‑a
comunicat observațiile prezentate de Fuji la 21 noiembrie 2006, care confirmau propriu‑zis rațiunea de a fi a înțelegerii
comune și motivele de ordin economic specifice Fuji care ar explica absența acesteia de pe piața europeană a proiectelor GIS.
Or, dată fiind valoarea probatorie conferită de Comisie informațiilor furnizate de Fuji în ceea ce privește existența înțelegerii
comune, ar fi foarte probabil ca procedura administrativă să fi putut avea o finalizare diferită dacă observațiile în discuție
ar fi fost comunicate.
În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, reclamantele susțin că dreptul la apărare al acestora a fost încălcat
din cauza necomunicării următoarelor elemente dezincriminatorii:
–        acordul intitulat „General Rules for GE Agreement” (denumit în continuare „acordul GE”), precum și observațiile altor întreprinderi
care au participat la înțelegere cu privire la acest acord; aceste elemente ar fi pertinente în ceea ce privește dovada existenței
unei înțelegeri europene în sectorul proiectelor GIS, anterioară acordului GQ;
–        observațiile formulate de alte întreprinderi participante la înțelegere, care combat credibilitatea mărturiei domnului H.,
pusă la dispoziția Comisiei de Fuji, în legătură cu existența înțelegerii comune, observații care ar putea vicia celelalte
elemente de probă depuse de Fuji în ceea ce privește existența înțelegerii comune;
–        mărturiile din partea altor întreprinderi participante la înțelegere privind inexistența înțelegerii comune și în special
mărturiile prezentate de Siemens AG la 7 august 2006, care puteau pune în discuție caracterul plauzibil al argumentației Comisiei
cu privire la existența înțelegerii respective;
–        observațiile din partea celorlalte întreprinderi japoneze în legătură cu pretinsa participare la proiectele europene menționate
în considerentul (164) al deciziei atacate, care ar putea să demonstreze că întreprinderile japoneze nu au participat niciodată
la discuțiile referitoare la acest subiect;
–        declarațiile domnului S. din 15 septembrie 2006, prezentate de Areva, în legătură cu dezmembrarea înțelegerii în anul 1999,
din care ar rezulta că structura înțelegerii pusă în aplicare începând cu anul 2002 ar fi fost diferită de structura înțelegerii
anterioare.
Comisia contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Respectarea dreptului la apărare impune ca în, cursul procedurii administrative, persoanei în cauză să i se fi oferit posibilitatea
să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor și circumstanțelor invocate, precum
și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului (Hotărârea
Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 66).
Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune obligația Comisiei de a da întreprinderii
în cauză posibilitatea de a recurge la o examinare a tuturor înscrisurilor din dosarul de investigare care pot fi pertinente
pentru apărarea sa. Acestea includ atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor
comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale (Hotărârea Aalborg
Portland și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 68).
În această privință, trebuie amintit că doar la începutul etapei contradictorii administrative întreprinderea în cauză este
informată, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se
întemeiază în acest stadiu al procedurii și că această întreprindere dispune de un drept de acces la dosar în vederea garantării
exercitării efective a dreptului său la apărare. În consecință, răspunsul celorlalte întreprinderi care ar fi participat la
înțelegere la comunicarea privind obiecțiunile nu este, în principiu, cuprins în ansamblul documentelor din dosarul de investigație
pe care părțile îl pot consulta (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Hoechst/Comisia, T‑161/05, Rep., p. II‑3555,
punctul 163).
Totuși, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile
sau pe un document anexat la un astfel de răspuns pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare
a articolului 81 alineatul (1) CE, celelalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să fie în măsură să se pronunțe
cu privire la un astfel de element de probă. În asemenea împrejurări, fragmentul în discuție dintr‑un răspuns la comunicarea
privind obiecțiunile sau documentul anexat la un astfel de răspuns constituie astfel un element incriminator pentru diferitele
întreprinderi care ar fi participat la încălcare (a se vedea Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 164
și jurisprudența citată). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1)din Acordul
privind SEE.
Prin analogie, dacă un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau un document anexat la un asemenea
răspuns poate fi pertinent pentru apărarea unei întreprinderi prin faptul că îi permite să invoce elemente care nu concordă
cu concluziile Comisiei din acel stadiu, acesta constituie un element dezincriminator. În acest caz, întreprinderea în cauză
trebuie să fie în măsură să recurgă la o examinare a fragmentului ori a documentului în discuție și să se pronunțe în privința
acestuia.
Cu toate acestea, simplul fapt că alte întreprinderi au invocat aceleași argumente precum întreprinderea în cauză și că acestea,
după caz, au utilizat mai multe resurse pentru apărarea lor nu este suficient pentru reținerea acestor argumente drept elemente
dezincriminatoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02,
Rec., p. II‑3435, punctele 353 și 355).
În ceea ce privește consecințele unui acces la dosar care nu respectă aceste norme, necomunicarea unui document pe care Comisia
s‑a întemeiat pentru a acuza o întreprindere constituie o încălcare a dreptului la apărare numai dacă întreprinderea în cauză
demonstrează că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia adoptată ar fi fost diferit dacă documentul necomunicat ar fi
trebuit înlăturat ca mijloc de probă incriminator (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctele
71 și 73).
În ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze
că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este
suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul
că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau
concluziilor Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei cuprinse în decizie,
cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care îi erau imputate, și, prin urmare, nivelul amenzii
(Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctele 74 și 75).
Posibilitatea ca un document nedivulgat să fi putut avea vreo influență asupra derulării procedurii și asupra conținutului
deciziei Comisiei nu se poate stabili decât după o examinare provizorie a anumitor mijloace de probă care evidențiază că documentele
nedivulgate au putut avea – în considerarea acestor mijloace de probă – o importanță care nu ar fi trebuit neglijată (Hotărârea
Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 76).
–       Cu privire la primul aspect, întemeiat pe necomunicarea elementelor incriminatoare
Comisia admite că nu putea să se întemeieze pe observațiile depuse de Fuji la 21 noiembrie 2006 pentru a susține obiecțiunile
imputate reclamantelor în decizia atacată, însă contestă faptul că le‑a invocat efectiv în calitate de elemente incriminatoare.
Cu toate acestea, trebuie arătat că, după cum susțin reclamantele, în considerentele (125) și (255) ale deciziei atacate,
Comisia s‑a referit la observațiile depuse de Fuji la 21 noiembrie 2006 pentru a confirma existența înțelegerii comune.
În aceste împrejurări, soluționarea prezentului aspect depinde de rezultatul examinării argumentelor referitoare la dovada
existenței înțelegerii comune, prezentate de reclamante în cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv. Astfel, în
ipoteza în care se constată că existența înțelegerii respective a fost demonstrată corespunzător cerințelor legale și după
excluderea observațiilor prezentate de Fuji la 21 noiembrie 2006 în calitate de element incriminator, se va impune respingerea
prezentului aspect. În schimb, dacă se constată că observațiile respective constituie un element necesar care susține constatările
din decizia atacată cu privire la existența înțelegerii comune, se va impune admiterea prezentului aspect.
–       Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe necomunicarea elementelor dezincriminatoare
În primul rând, părțile nu contestă că reclamantelor li s‑a comunicat acordul GE. Astfel, reclamantele se limitează să susțină
că au avut la dispoziție un termen foarte scurt pentru a‑l studia, fără însă a preciza în ce măsură această împrejurare a
îngreunat apărarea acestora. Pe de altă parte, în observațiile lor din 18 noiembrie 2009, reclamantele admit că au avut ocazia
să își exprime punctul de vedere asupra acordului menționat și că nu au profitat efectiv de această oportunitate. Prin urmare,
argumentul lor referitor la acest acord nu poate fi primit.
În al doilea rând, în ceea ce privește observațiile altor întreprinderi care au participat la înțelegerea privind acordul
GE, în observațiile din 18 noiembrie 2009, reclamantele arată că Toshiba Corp. și Mitsubishi Electric System Corp. (denumită
în continuare „Melco”) au recunoscut deopotrivă valoarea acordului menționat drept element dezincriminator, pentru aceleași
motive ca și cele prezentate Comisiei de reclamante. Astfel, reclamantele se limitează să afirme că Toshiba și Melco au susținut
aceleași argumente ca și cele invocate de acestea, împrejurare ce presupune că observațiile prezentate de Toshiba și de Melco
nu pot fi considerate element dezincriminator.
În al treilea rând, aceeași constatare este valabilă și în privința observațiilor prezentate de celelalte întreprinderi care
au participat la înțelegere, prin care se combate credibilitatea mărturiei domnului H. în legătură cu existența înțelegerii
comune. Astfel, în observațiile din 18 noiembrie 2009, reclamantele arată că Toshiba și Melco au criticat deopotrivă valoarea
probatorie a mărturiei menționate, pentru aceleași motive precum cele prezentate Comisiei.
În al patrulea rând, observațiile și mărturiile prezentate de Melco și de Siemens și mărturiile prezentate de Fuji menționează
existența unor obstacole la intrare „ridicate” pe piața europeană și faptul că aceasta era „dezvoltată”, ceea ce ar fi făcut
dificilă, chiar imposibilă, intrarea producătorilor japonezi pe această piață. Pe de altă parte, Siemens și Melco, precum
și angajații acestora, au contestat explicit existența înțelegerii comune sau a discuțiilor referitoare la aceasta, iar mărturia
domnului T., prezentată de Siemens, evidențiază că înțelegerea întemeiată pe acordul GQ era concentrată pe Orientul Mijlociu,
fără a fi aplicată în Europa.
Cu toate acestea, pe de o parte, reclamantele nu au contestat afirmația Comisiei potrivit căreia le‑au fost comunicate mărturiile
angajaților Fuji. În consecință, nu se poate constata nicio încălcare a dreptului de acces în privința acestor elemente.
Pe de altă parte, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamantele au invocat aceleași argumente precum cele
menționate la punctul 45 de mai sus, împrejurare care presupune că observațiile formulate de Melco și de Siemens nu pot fi
considerate elemente dezincriminatoare a căror comunicare ar fi putut influența derularea procedurii și conținutul deciziei
atacate.
Aceeași concluzie este valabilă și în privința mărturiilor angajaților Melco și a mărturiilor angajaților Siemens, dat fiind
că mărturiile scrise ale angajaților unei societăți, redactate sub controlul acesteia și prezentate de aceasta în scopul apărării
sale în cadrul procedurii administrative desfășurate de Comisie nu pot, în principiu, să fie calificate drept elemente diferite
și independente de declarațiile aceleiași societăți. Astfel, de regulă, poziția unei societăți cu privire la realitatea faptelor
care îi sunt imputate de Comisie este întemeiată, în primul rând, pe cunoștințele și pe opiniile angajaților și conducătorilor
acesteia.
În măsura în care reclamantele susțin că mărturiile angajaților Siemens pun în discuție afirmația Comisiei potrivit căreia
producătorii europeni nu au contestat existența înțelegerii comune, trebuie să se observe că nu s‑a demonstrat că, în comunicarea
privind obiecțiunile sau într‑un stadiu ulterior, Comisia s‑a întemeiat pe o asemenea afirmație generală. Mai mult, în această
privință, din considerentul (125) al deciziei atacate reiese că existența înțelegerii respective, constatată de Comisie, nu
fusese contestată de Alstom și de Areva și nu fusese contestată în mod deschis de întreprinderea care aparține grupului din
care face parte VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (denumită în continuare „VA TECH”). În schimb, Comisia
nu a oferit precizări cu privire la poziția Siemens sau cu privire la poziția producătorilor europeni în general. Prin urmare,
argumentul reclamantelor este neîntemeiat. În sfârșit, poziția producătorilor europeni în ceea ce privește existența înțelegerii
comune și pertinența acestui element va fi abordată la punctele 197-203 de mai jos.
În al cincilea rând, în răspunsul la solicitarea adresată de Tribunal privind observațiile prezentate de celelalte întreprinderi
japoneze în legătură cu pretinsa lor participare la proiectele GIS în Spațiul Economic European (SEE), menționate în considerentul
(164) al deciziei atacate, Comisia a depus un extras din răspunsul formulat de Melco la comunicarea privind obiecțiunile,
din care reiese că Melco contestă că a participat la repartizarea unor asemenea proiecte.
Cu toate acestea, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Melco s‑a limitat să adopte o poziție identică cu cea
a reclamantelor, împrejurare pe care reclamantele au admis‑o în observațiile acestora din 18 noiembrie 2009. În consecință,
extrasul din răspunsul formulat de Melco la comunicarea privind obiecțiunile nu constituie un element dezincriminator a cărui
comunicare ar fi putut să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.
În al șaselea rând, din declarațiile domnului S. din 15 septembrie 2006 rezultă că acesta considera, pe de o parte, că înțelegerea
s‑a dezmembrat ca urmare a întreruperii participării Siemens la înțelegere, în anul 1999, și, pe de altă parte, că înțelegerea
pusă în aplicare începând cu anul 2002 era fundamental diferită de cea existentă până în anul 1999.
Or, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamantele au prezentat aceleași argumente pentru a contesta existența
unei încălcări unice și continue. În aceste împrejurări și având în vedere cele menționate la punctul 48 de mai sus în ceea
ce privește calificarea mărturiilor angajaților unei societăți, trebuie să se rețină că nici declarațiile domnului S. nu constituie
un element dezincriminator a cărui comunicare ar fi putut să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.
Având în vedere toate cele de mai sus, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins.
2.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune sau existența încălcării rezultate din
aceasta nu a fost dovedită de Comisie
În cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, reclamantele susțin că existența înțelegerii comune nu a fost dovedită
de Comisie corespunzător cerințelor legale și arată că aceasta nu a făcut eforturi pentru a înlătura îndoielile existente
în cadrul unei investigații independente. Reclamantele consideră că, în speță, Comisia avea obligația să accepte explicația
alternativă a faptelor pe care o prezentaseră. În cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, în opinia
reclamantelor, Comisia nu a demonstrat că înțelegerea comună constituia un acord restrictiv sau o practică concertată.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
a)     Cu privire la primul aspect, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune nu a fost demonstrată de Comisie
Potrivit jurisprudenței, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele
de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări
(a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP,
T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctul 59 și jurisprudența citată).
În acest context, existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată
decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost
dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special
în cazul unei acțiuni în anulare a unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul
57 de mai sus, punctul 60).
Într‑adevăr, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum
rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale,
semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, care se numără printre drepturile fundamentale care constituie principii generale ale
dreptului comunitar. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor
aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor
de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu
(a se vedea în acest sens Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).
Astfel, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a dovedi săvârșirea încălcării.
Cu toate acestea, este important de subliniat că fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie, în mod necesar,
să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de
instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul
57 de mai sus, punctele 62 și 63 și jurisprudența citată).
În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale, Comisiei nu i se poate solicita
să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și dispersate
de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea
împrejurărilor pertinente. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit
număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada
unei încălcări a normelor de concurență (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctele
64 și 65 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona
cu privire la existența unei încălcări, este suficient ca acestea din urmă să demonstreze existența unor împrejurări care
să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea prin altă explicație plauzibilă
a faptelor a celei reținute de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor comunitare de concurență
(a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00
și T‑78/00, Rec., p. I‑2501, punctul 186 și jurisprudența citată).
În mod contrar celor susținute de reclamante, această regulă nu este aplicabilă în toate cazurile în care încălcarea este
dovedită doar prin probe care nu sunt înscrisuri.
Astfel, în ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE, principiul
care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004,
Dalmine/Comisia, T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctul 72). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului
53 din Acordul privind SEE.
În consecință, chiar dacă ar putea avea pertinență în cadrul aprecierii globale a seriei de indicii invocate de Comisie, lipsa
unor probe scrise, considerată în mod individual, nu are drept efect a permite întreprinderii în cauză să pună în discuție
afirmațiile Comisiei printr‑o prezentare alternativă a faptelor. Această situație se întâlnește numai atunci când probele
prezentate de Comisie nu permit să se demonstreze fără echivoc existența încălcării și fără a fi necesară o interpretare (a
se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Coats Holdings și Coats/Comisia, T‑36/05, nepublicată
în Repertoriu, punctul 74).
Pentru același motiv, chiar în lipsa unor probe scrise, Comisia nu are obligația să efectueze cercetări independente pentru
a investiga faptele.
În plus, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept comunitar nu interzic Comisiei să invoce, împotriva unei întreprinderi,
declarațiile date de alte întreprinderi cărora li se impută că au participat la înțelegere. În cazul inexistenței unei asemenea
situații, sarcina probei comportamentelor contrare articolului 81 CE, care revine Comisiei, ar fi nesustenabilă și incompatibilă
cu misiunea acesteia de supraveghere a aplicării adecvate a acestor dispoziții (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia,
punctul 62 de mai sus, punctul 192). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul
privind SEE.
Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este
contestată de mai multe alte întreprinderi în cauză, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței
unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare
impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul
62 de mai sus, punctele 219 și 220).
În ceea ce privește valoarea probatorie a diferitor elemente de probă, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele
prezentate rezidă în credibilitatea acestora (Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 64 de mai sus, punctul 72).
Potrivit normelor generale în materie de probă, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind
de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de conținutul acestuia (Hotărârea
Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-
T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctele 1053
și 1838).
Cu privire la declarații, acestora li se poate recunoaște, de altfel, o valoare probatorie foarte ridicată dacă, în primul
rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană
care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva
intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în
al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură (a se vedea în acest sens Hotărârea
JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 62 de mai sus, punctele 205-210).
În plus, deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților
principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea invocată de reclamante ca acești participanți să aibă tendința
să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să maximizeze contribuția altor participanți, nu este mai puțin
adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei imunități sau
a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării
altor membri ai înțelegerii. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea
și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze
pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos
Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70).
Tot în această privință trebuie arătat că efectele posibile ale comunicării unor informații deformate sunt cu atât mai grave
cu cât declarația contestată a întreprinderii trebuie confirmată, după cum rezultă din cuprinsul punctului 68 de mai sus.
Astfel, această împrejurare crește riscul identificării unor declarații inexacte atât de Comisie, cât și de alte întreprinderi
implicate.
În ceea ce privește aplicarea acestor norme în speță, cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit constatărilor din
decizia atacată, înțelegerea comună era o înțelegere nescrisă care includea, în primul rând, angajamentul întreprinderilor
japoneze de a nu intra pe piața proiectelor GIS în SEE, în al doilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de a nu intra
pe piața japoneză a proiectelor GIS și, în al treilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de a notifica întreprinderilor
japoneze proiectele GIS în țări europene, altele decât țările de origine, și de a înscrie aceleași proiecte în cota asociată
„europeană” prevăzută de acordul GQ. În opinia Comisiei, obiectivul mecanismului de notificare și de contabilizare era de
a oferi o compensație întreprinderilor japoneze, percepute de întreprinderile europene drept concurenți potențiali pe piața
SEE.
În acest context, trebuie înlăturată de la bun început afirmația reclamantelor potrivit căreia conținutul noțiunii de înțelegere
comună nu este constant în tot cuprinsul deciziei atacate. Astfel, deși pot fi constatate diferențe minore între diferitele
formulările utilizate în decizia atacată, aceste diferențe nu aduc atingere caracteristicilor fundamentale ale noțiunii respective,
astfel cum au fost prezentate la punctul precedent.
Printre diferitele elemente ale înțelegerii comune enumerate la punctul 74 de mai sus, pretinsul angajament al întreprinderilor
japoneze de a nu intra pe piața SEE este cel care constituie temeiul obiecțiunii adresate de Comisie reclamantelor. Prin urmare,
existența acestui angajament trebuie demonstrată corespunzător cerințelor legale. Cu toate acestea, celelalte elemente ale
înțelegerii comune, în cazul în care ar fi dovedite, pot fi pertinente în calitate de dovezi indirecte din care s‑ar putea
deduce existența angajamentului corelativ al întreprinderilor japoneze.
Reclamantele contestă existența înțelegerii comune, susținând că absența lor de pe piața europeană a proiectelor GIS poate
fi explicată prin faptul că întreprinderile japoneze nu erau considerate concurenți credibili pe piața europeană din diverse
motive, îndeosebi comerciale și tehnice. Acestea contestă valoarea probatorie a diferitor probe invocate de Comisie în decizia
atacată și scot în evidență alte probe care, în opinia acestora, sugerează inexistența înțelegerii comune. În plus, acestea
depun un raport pregătit de consultanți (denumit în continuare „raportul extern”), considerat că ar susține explicația alternativă
a situației de fapt.
Comisia susține că existența înțelegerii comune și în special angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața
SEE sunt demonstrate corespunzător cerințelor legale printr‑o serie de dovezi care conțin înscrisuri, declarații date de întreprinderi,
mărturii, precum și elemente referitoare la funcționarea efectivă a înțelegerii.
Prin urmare, trebuie să se aprecieze fiabilitatea și conținutul diferitor elemente de probă avute în vedere pentru a verifica
dacă, analizate în mod global, în privința existenței înțelegerii comune, probele invocate de Comisie întemeiază o convingere
fermă care nu este susceptibilă să fie pusă în discuție de probele invocate de reclamante.
Cu privire la acordul GQ și la acordul EQ
–       Argumentele părților
Reclamantele susțin, pe de o parte, că acordul GQ și acordul EQ nu cuprind nicio aluzie la înțelegerea comună, deși în aceste
acorduri sunt stabilite în detaliu regulile înțelegerii. În această privință, anexa 2 la acordul GQ nu ar reflecta existența
înțelegerii comune respective, ci excluderea țărilor din Europa Occidentală din domeniul de aplicare al acordului.
Pe de altă parte, reclamantele contestă existența unui raport strâns între acordul GQ și acordul EQ. În opinia acestora, în
pofida caracterului său detaliat, acordul GQ nu ar face aluzie la acordul EQ. În plus, producătorii japonezi nu ar fi fost
părți la acordul EQ și nu ar fi fost la curent cu privire la conținutul acestuia.
Prin urmare, reclamantele consideră că acordul GQ și acordul EQ nu constituie dovezi scrise ale existenței înțelegerii comune.
În măsura în care acordurile respective nu menționează înțelegerea comună, în pofida pretinsei importanțe fundamentale a acestora
în cadrul înțelegerii mondiale, conținutul lor ar demonstra chiar inexistența înțelegerii respective.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
Părțile nu contestă că acordul GQ prevede organizarea unei înțelegeri referitoare la proiectele GIS la nivel mondial. Cu toate
acestea, pe de o parte, după cum susțin reclamantele, acest acord nu menționează înțelegerea comună și, pe de altă parte,
potrivit anexei 2 la acesta, acordul respectiv exclude din domeniul său de aplicare Japonia, 12 state membre ale Comunității
Europene în acea perioadă, precum și alte 5 țări din Europa Occidentală.
În aceste împrejurări, nu este necesar să se considere că acordul GQ constituie o dovadă scrisă a existenței înțelegerii comune.
Astfel, interpretarea Comisiei potrivit căreia excluderea țărilor europene și a Japoniei era cauzată de înțelegerea respectivă
nu este
a priori
mai plauzibilă decât interpretarea contrară propusă de reclamante.
La rândul său, acordul EQ este un acord de punere în aplicare a acordului GQ, referitor printre altele la alocarea cotei asociate
„europene” prevăzute de acest din urmă acord. În această măsură, exista o anumită legătură între acordurile menționate. Cu
toate acestea, acordul EQ a fost încheiat numai de întreprinderile europene. Așadar, reclamantele nu aveau calitatea de parte
la acesta. Pe de altă parte, acest acord nu menționează explicit înțelegerea comună.
În această privință, trebuie deopotrivă arătat că, în conformitate cu punctul 4 din partea „E (E‑Members”) din anexa 2 la
acordul EQ, producătorii europeni „decid cu privire la notificarea proiectelor europene [către grupul producătorilor japonezi]”.
Din contextul anexei 2 rezultă că această comunicare a informațiilor trebuia să aibă loc înainte de alocarea proiectelor GIS
vizate.
Acest element permite respingerea, într‑o anumită măsură, a argumentației reclamantelor, din moment ce sugerează că producătorii
europeni considerau că producătorii japonezi puteau fi interesați cel puțin de procesul de alocare a anumitor proiecte GIS
în SEE și că erau, așadar, concurenți potențiali în privința unor asemenea proiecte.
Cu toate acestea, nimic în acordul EQ, nici în alte elemente invocate de Comisie nu dovedește că mecanismul respectiv fusese
pus în aplicare de producătorii europeni sau că producătorii japonezi ar fi fost la curent cu privire la existența sa.
Prin urmare, acordul EQ constituie numai un indiciu care sugerează că producătorii japonezi erau considerați concurenți credibili
pentru furnizarea anumitor proiecte GIS în SEE, astfel cum susține Comisia.
Pe de altă parte, trebuie observat că angajamentul unui grup de producători de a nu intra pe piața rezervată altui grup, precum
angajamentul imputat de Comisie producătorilor japonezi, se întemeiază pe un concept simplu care poate fi aplicat în mod facil.
De asemenea, această punere în aplicare nu necesită, în principiu, o interacțiune între întreprinderile în cauză. Prin urmare,
un asemenea angajament poate exista în mod perfect în calitate de înțelegere nescrisă, ceea ce permite și reducerea riscului
de a fi descoperit. În această privință, Comisia a arătat în considerentele (170)-(176) ale deciziei atacate că, în speță,
participanții la înțelegere și‑au luat o serie de precauții de ordin organizatoric și tehnic pentru a evita divulgarea acesteia.
Deși este adevărat că mecanismul de notificare și de contabilizare pus în aplicare după alocarea proiectelor GIS vizate, astfel
cum a fost invocat de Comisie, necesita anumite măsuri de punere în aplicare, acestea nu erau însă deosebit de complicate,
din moment ce au constat, în esență, în comunicarea de către grupul european a anumitor date către grupul japonez, care, pe
de altă parte, era paralelă celei efectuate în temeiul acordului GQ în ceea ce privește proiectele GIS în afara SEE. În consecință,
nu rezultă că asemenea măsuri ar fi necesitat reguli scrise.
Cu privire la declarațiile date de ABB
–       Argumentele părților
Cu titlu introductiv, reclamantele reiterează argumentul potrivit căruia aspectele prezentate de ABB în cadrul cererii acesteia
de imunitate la amendă și în special declarațiile sale ulterioare acordării unei imunități condiționate de către Comisie trebuie
apreciate în lumina presiunilor la care ABB a fost supusă, în măsura în care dorea să mențină beneficiul imunității sale,
prin minimizarea gravității comportamentelor proprii și prin maximizarea gravității comportamentelor celorlalte întreprinderi
implicate. În speță, această presiune s‑ar fi manifestat prin declarațiile parțiale date de ABB în cadrul audierii la Comisie
și în cadrul unei proceduri parțiale inițiate de autoritatea de concurență cehă.
Reclamantele adaugă că declarațiile date de ABB nu ajung până în perioada faptelor, nu aduc în mod suficient precizări în
legătură cu înțelegerea comună și au evoluat în timp, aspecte care le reduc valoarea probatorie.
În cererea inițială de imunitate la amendă, din 3 martie 2004, ABB nu s‑ar fi referit la existența înțelegerii comune, care
ar fi fost amintită abia în observațiile sale din 11 martie 2004.
În legătură cu observațiile prezentate de ABB la 11 martie 2004, reclamantele arată în primul rând că, atunci când ABB amintește
participarea întreprinderilor japoneze la înțelegerea comună, aceasta pare să facă aluzie la JAEPS și la TM T & D Corp., o
societate comună a Toshiba și a Melco care a desfășurat activitățile în domeniul GIS ale acestora în intervalul octombrie
2002-aprilie 2005. Or, în decizia atacată, Comisia ar fi interpretat declarațiile date de ABB nu doar în sensul că se refereau
la întreaga perioadă în care ar fi fost săvârșită încălcarea începând cu anul 1988, deși nici TM T & D, nici JAEPS nu existau
în acea perioadă, ci deopotrivă în sensul că implica, în afară de aceste societăți, Hitachi și Hitachi Europe.
În al doilea rând, reclamantele susțin că, în observațiile din 11 martie 2004, ABB s‑a limitat la declarații vagi în ceea
ce privește durata înțelegerii, concentrându‑se pe perioada cuprinsă între anii 1999 și 2002.
În al treilea rând, reclamantele susțin că acest caracter vag și contradictoriu al observațiilor ABB din 11 martie 2004 ar
arăta că este vorba mai degrabă despre o ipoteză formulată de personalul acesteia în legătură cu condițiile pieței decât de
dovada unui acord explicit care să evidențieze o voință comună.
În al patrulea rând, reclamantele consideră că, în observațiile din 11 martie 2004, ABB a confirmat de la bun început că întreprinderile
în cauză considerau că, din cauza obstacolelor juridice, tehnice și comerciale, intrarea pe piața europeană era dificilă,
chiar imposibilă. Reclamantele susțin că, în asemenea împrejurări, un acord explicit care să includă angajamentul de a nu
intra pe piața relevantă ar fi fost lipsit de obiect.
În ultimul rând, reclamantele susțin că, în observațiile prezentate de ABB la 4 octombrie 2005, formulate ca urmare a depunerii
observațiilor acestora și a observațiilor altor producători japonezi care explicau existența obstacolelor sus‑menționate,
ABB și‑a modificat declarațiile precedente privind înțelegerea comună, din moment ce a declarat în special că barierele la
intrare pe piața europeană puteau fi depășite și că, în consecință, intrarea producătorilor japonezi era posibilă din punct
de vedere economic. Or, în opinia reclamantelor, valoarea probatorie a unei asemenea declarații tardive care modifică radical
declarațiile precedente este îndoielnică.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
În ceea ce privește credibilitatea declarațiilor ABB efectuate în cadrul cererii sale de imunitate la amenzi, în cuprinsul
punctelor 72 și 73 de mai sus s‑a arătat că unica împrejurare de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea
în vederea obținerii imunității respective nu determină în mod obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate
în privința participării altor membri ai înțelegerii.
Împrejurările specifice care ar atesta presiunea suferită de ABB nu sunt de natură să influențeze această constatare. Astfel,
în cadrul audierii la Comisie, ABB s‑a limitat să prezinte cadrul factual al înțelegerii și să susțină că elementele de fapt
pe care le furnizase Comisiei justificau să i se acorde o imunitate la amenzi. În cadrul procedurii desfășurate de autoritatea
de concurență cehă, intervenția ABB a inclus, în afară de aceste două părți, o parte consacrată aprecierii juridice a faptelor,
precum și observații asupra comunicării privind obiecțiunile. Or, nu rezultă că, în aceste două cazuri, ABB ar fi depășit
ceea ce se poate aștepta din partea unei întreprinderi care a solicitat o imunitate la amenzi și care dorește să se asigure,
printr‑o deplină cooperare cu autoritatea în cauză, de menținerea imunității condiționate care i‑a fost acordată. Prin urmare,
nu este necesar să se considere că, din cauză că ABB a solicitat beneficiul unei imunități la amenzi, credibilitatea declarațiilor
acesteia este pusă în discuție.
Nu poate fi primit nici argumentul reclamantelor întemeiat pe faptul că declarațiile date de ABB nu ajung până în perioada
faptelor. Astfel, pe de o parte, declarațiile date la Comisie de o întreprindere în cadrul unei cereri de imunitate la amenzi
nu pot fi contemporane, prin definiție, cu întregul comportament ilicit presupus, fără ca această împrejurare să le lipsească
de întreaga lor forță probantă. Pe de altă parte, în speță, ABB a invocat existența înțelegerii comune începând cu 11 martie
2004, respectiv înainte de încetarea încălcării vizate de decizia atacată.
În ceea ce privește conținutul diferitor declarații date de ABB, în primul rând, nu este necesară atribuirea unei importanțe
deosebite faptului că înțelegerea comună nu este menționată în cererea inițială, și anume cererea de imunitate la amenzi din
3 martie 2004. Astfel, cu ocazia unui prim contact cu Comisia în cadrul unei cereri de imunitate la amenzi, este normal ca
întreprinderea în discuție să nu descrie în detaliu toate aspectele încălcării a cărei existență intenționează să o dezvăluie.
Pe de altă parte, deși în cererea inițială ABB nu menționează explicit înțelegerea comună, aceasta indică însă că JAEPS și
TM T & D figurau printre participanții la înțelegere și că aceasta acoperea toate statele membre ale Uniunii Europene. Or,
prin această afirmație se presupune că, în opinia ABB, cele două societăți au participat la înțelegerea comună.
În al doilea rând, în observațiile din 11 martie 2004, respectiv înainte de acordarea imunității condiționate, ABB a amintit
explicit existența unei înțelegeri comune în temeiul căreia cele două societăți japoneze nu depuseseră oferte pentru proiectele
europene, iar societățile europene nu depuseseră oferte pentru proiectele japoneze.
În acest context, este normal ca ABB să se fi referit la două societăți japoneze, și anume JAEPS și TM T & D, din moment ce,
în momentul declarațiilor, activitățile în sectorul GIS ale întreprinderii Hitachi, ale Fuji, ale Toshiba și ale Melco erau
regrupate tocmai în cadrul acestor societăți comune. Nu este mai puțin adevărat că această declarație putea fi interpretată
de Comisie în sensul că evidenția că înseși întreprinderile menționate participau la înțelegerea comună. Astfel, în cererea
sa inițială, ABB precizase deja că, după propria cunoștință, cartelul exista de mai mult de zece ani, astfel încât s‑ar presupune
că instituirea acestuia era considerabil anterioară constituirii JAEPS și a TM T & D.
De asemenea, coroborarea observațiilor ABB din 11 martie 2004 și a cererii sale inițiale permite înlăturarea argumentului
reclamantelor potrivit căruia ABB nu a oferit precizări cu privire la durata înțelegerii. Astfel, în cererea inițială, ABB
a arătat că înțelegerea funcționa cel puțin din anul 1994, iar observațiile sale din 11 martie 2004 nu contrazic această constatare.
În plus, ABB a declarat, desigur, că înțelegerea comună era întemeiată pe împrejurarea că producătorii japonezi nu erau acceptați
de clienții europeni și că trebuiau să facă față anumitor obstacole pe piața europeană. Cu toate acestea, reiese fără echivoc
din observațiile din 11 martie 2004 că, în opinia sa, întreprinderile japoneze implicate nu s‑au limitat să constate existența
acestor obstacole, ci s‑au angajat, în raport cu partenerii lor europeni, să nu intre pe piața SEE. Astfel, fără a lăsa existența
înțelegerii comune fără obiect, barierele la intrare pe acea piață ar constitui mai degrabă un factor care a condus la încheierea
înțelegerii menționate. Pe de altă parte, trebuie arătat că o asemenea constatare nu este paradoxală, din moment ce este normal
ca un producător, în cadrul unei împărțiri a pieței precum cea invocată de Comisiei în speță, să abandoneze concurenților
săi piețele în care poziția acestuia este fragilă.
În al treilea rând, trebuie înlăturată afirmația reclamantelor potrivit căreia observațiile prezentate de ABB la 4 octombrie
2005 contrazic declarațiile precedente ale acesteia. Astfel, în declarațiile respective, ABB a confirmat existența înțelegerii
comune. Deși cu acea ocazie ABB a accentuat caracterul surmontabil al obstacolelor cu care s‑au confruntat producătorii japonezi
în măsura în care doreau să intre pe piața SEE, această constatare nu se află însă în contradicție cu declarațiile din 11
martie 2004, care nu evidențiau imposibilitatea intrării pe această piață, ci doar faptul că era dificilă.
Prin urmare, în mod contrar afirmațiilor reclamantelor, observațiile ABB din 4 octombrie 2005 constituie o clarificare coerentă
a declarațiilor sale precedente.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze în sensul că declarațiile date de ABB constituie un element
de natură să dovedească înțelegerea comună, din moment ce este amintită existența acestei înțelegeri, este descris conținutul
substanțial al acesteia și sunt furnizate informații cu privire la durata acesteia și la participanți.
În plus, declarațiile date de ABB sunt coerente, au fost date în numele unei întreprinderi, iar din conținutul lor reiese
că sunt întemeiate pe cercetări interne și pe discuții cu angajații acestei întreprinderi. Prin urmare, acestor declarații
trebuie să li se recunoască un anumit grad de valoare probatorie. Cu toate acestea, în temeiul jurisprudenței menționate la
punctul 68 de mai sus, în orice ipoteză, conținutul acestora trebuie coroborat cu alte elemente.
Cu privire la mărturiile actualilor angajați și ale unui fost angajat ai ABB
–       Argumentele părților
Cu titlu introductiv, reclamantele reiterează argumentul potrivit căruia valoarea probatorie a elementelor prezentate de ABB
este redusă din cauza faptului că aceasta a solicitat să beneficieze de imunitatea la amenzi.
În această privință, reclamantele precizează că mărturiile actualilor angajați și ale unui fost angajat ai ABB au fost prezentate
în cadrul întâlnirilor desfășurate în luna septembrie 2005, respectiv la 18 luni de la prima cerere de imunitate la amenzi,
la solicitarea Comisiei și în prezența personalului acesteia, precum și a consilierului juridic al ABB, care ar fi intervenit
chiar activ în cursul întâlnirii cu domnul M.
De asemenea, anumite observații prezentate în cadrul acestor întâlniri denotă, în opinia reclamantelor, că anterior se desfășuraseră
reuniuni pregătitoare și că fusese întocmit cel puțin un memoriu scris. În special, declarațiile domnului M. ar părea să fi
fost provocate de o întâlnire pregătitoare cu consilierul extern al ABB, care s‑ar fi desfășurat la data audierii. În pofida
acestui fapt, ar exista incoerențe în diferitele mărturii.
În plus, martorii ar fi fost avertizați cu privire la importanța întâlnirilor pentru soluționarea ulterioară a cererii de
imunitate la amenzi, formulată de ABB. În consecință, în opinia reclamantelor, acești martori aveau un interes personal de
a furniza Comisiei elemente care confirmau existența înțelegerii comune. În special, unica motivație a domnului M. de a participa
la procedură ar fi fost menținerea prestațiilor care îi erau acordate de ABB pe durata pensiei sale.
În schimb, în opinia reclamantelor, mărturiile nu riscau să prejudicieze ABB, din moment ce erau luate în considerare în mod
favorabil în cadrul aprecierii cererii acesteia de imunitate la amenzi.
Pe de altă parte, declarațiile martorilor nu ar fi fost redactate nici în scris, nici nu ar fi fost reexaminate de aceștia
pentru a le verifica exactitatea. Prin urmare, declarațiile martorilor nu ar fi fost formulate în urma unei reflecții aprofundate.
Martorii s‑ar fi exprimat în calitate de actual angajat sau de fost angajat, iar nu în calitate de reprezentanți oficiali
ai ABB.
Reclamantele adaugă că, în numeroase cazuri, persoanele interogate nu fuseseră martori direcți ai evenimentelor la care se
referă. În special, domnul M. nu ar fi fost martor direct al originii înțelegerii comune, nici chiar al pretinsei sale adoptări
la 15 aprilie 1988, din moment ce a menționat existența înțelegerii, deși era posibil ca aceasta să nu se fi produs încă.
În plus, în mai multe rânduri, mărturia domnului M. din luna septembrie 2005 ar contrazice observațiile anterioare ale ABB
întemeiate pe declarațiile anterioare ale acesteia, iar termenii utilizați de domnul M. ar fi impreciși și sugerați de Comisie
sau de consilierul extern al ABB. De asemenea, faptul că domnul M. nu și‑a amintit despre existența acordului GE înainte de
luna noiembrie 2006 ar determina o îndoială suplimentară cu privire la fiabilitatea mărturiei sale.
Însăși Comisia ar fi recunoscut valoarea probatorie redusă a mărturiei domnului M., din moment ce aceasta ar dovedi un caracter
selectiv al elementelor utilizate.
În ceea ce privește conținutul mărturiilor, niciunul dintre martori nu ar fi fost în măsură să confirme durata înțelegerii
comune, din moment ce domnul M. ar fi estimat că mecanismul acordului GQ și, implicit, înțelegerea însăși ar fi încetat să
existe în anul 2002, în timp ce alți martori ar pretinde că înțelegerea era în vigoare în diverse perioade cuprinse între
anii 2002 și 2004. De asemenea, niciun martor nu a utilizat termenul „înțelegere comună”, iar aluziile cu privire la existența
unei înțelegeri ar fi fost solicitate de Comisie, nefiind formulate în mod voluntar.
În această privință, reclamantele precizează că, deși Comisia prezentase conceptul de înțelegere comună în cadrul întâlnirii
cu domnul Wi., acesta din urmă nu fusese în măsură să prezinte observații cu privire la intervalul iulie 2002-ianuarie 2004.
De asemenea, observațiile domnului P. referitoare la înțelegerea comună ar fi fost vagi, ceea ce ar fi determinat Comisia
să încerce să îl convingă să înlocuiască termenii impreciși cu formulări mai explicite care să îi confirme punctul de vedere.
La rândul său, domnul V.-A. ar fi informat Comisia de la bun început, în cadrul întâlnirii dedicate acestuia, cu privire la
faptul că Europa și America de Nord erau excluse de la înțelegere. Precum în cazul domnului P., Comisia ar fi introdus mai
târziu în cadrul convorbirii conceptul de înțelegere comună. Astfel, cele trei mărturii în discuție ar fi imprecise, incoerente
și, prin urmare, nu ar fi rezultatul unei reflecții aprofundate.
În ceea ce privește mărturia domnului M., reclamantele susțin că declarația sa inițială referitoare la protecția reciprocă
a piețelor naționale privește conceptul de țară de origine, iar nu înțelegerea comună, astfel cum a fost definită de Comisie.
De asemenea, declarațiile acestuia în legătură cu înțelegerea comună ar fi vagi.
De asemenea, reclamantele arată că domnul M. nu a confirmat că producătorii japonezi erau capabili să vândă produse GIS pe
piața europeană. Astfel, chiar după intervenția consilierului extern al ABB care ar fi încercat să orienteze martorul, acesta
din urmă și‑ar fi menținut punctul de vedere în sensul că participarea producătorilor japonezi pe piața europeană era foarte
rară.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că mărturiile angajaților și ale fostului angajat al ABB nu constituie elemente distincte
și independente de declarațiile acesteia din urmă, din moment ce martorii s‑au exprimat în fața Comisiei la inițiativa ABB
și în cadrul obligației de cooperare a acesteia din urmă în temeiul Comunicării privind cooperarea, beneficiind integral de
prezența consilierului extern al ABB. În consecință, mărturiile respective nu sunt apte să coroboreze declarațiile date de
ABB în sensul jurisprudenței citate la punctul 68 de mai sus. Acestea sunt mai degrabă complementare declarațiilor menționate,
al căror conținut pot să îl precizeze și să îl concretizeze. Prin urmare, acestea trebuie deopotrivă coroborate de alte elemente
de probă.
În măsura în care reclamantele invocă chestiunea credibilității mărturiilor date de actuali angajați și de un fost angajat
ai unei întreprinderi care a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi, din cuprinsul punctelor 72 și 73 de mai sus
rezultă că nu este necesar să se examineze automat cu circumspecție asemenea elemente. În ceea ce privește motivarea individuală
a martorilor, desigur, este posibil ca angajații unei asemenea întreprinderi, care au obligația să acționeze în interesul
acesteia, să își împărtășească voința de a prezenta maximul posibil de elemente incriminatoare, inclusiv pentru motivul că
această cooperare din partea lor în cadrul procedurii poate avea o influență pozitivă asupra viitorului profesional al acestora.
Totuși, într‑o asemenea situație, angajații în discuție ar fi deopotrivă conștienți de consecințele negative potențiale ale
prezentării unor elemente inexacte, considerate mai sensibile ca urmare a cerinței coroborării.
În ceea ce îl privește pe domnul M., fost angajat al ABB, acesta nu mai are în principiu obligația de a acționa în interesul
fostului său angajator în ceea ce privește cooperarea voluntară la o procedură administrativă. O asemenea împrejurare presupune
însă deopotrivă că, în asemenea context, acesta nu are în principiu un interes de a prezenta elemente inexacte. În această
privință, trebuie arătat că, la momentul prezentării mărturiei, domnul M. era deja pensionat. În aceste împrejurări, nu rezultă
că lipsa cooperării sale în procedura administrativă ar fi avut pentru acesta consecințe defavorabile, în special în ceea
ce privește prestațiile în legătură cu care se susține că îi erau acordate de ABB.
Nici măcar faptul că între depunerea cererii de imunitate la amenzi și întâlnirile cu martorii a curs un anumit termen nu
pune în discuție valoarea probatorie a mărturiilor adunate. Astfel, Comisia are temei pentru a obține dovezi suplimentare
în cursul investigației, pentru a dispune de toate elementele pertinente în vederea aprecierii existenței unei încălcări,
în special în lumina observațiilor formulate de întreprinderile în cauză.
În schimb, termenul curs între prezentarea mărturiei și faptele pe care aceasta le relatează poate fi pertinent pentru aprecierea
credibilității acesteia, întrucât, de regulă, martorii pot oferi o mărturie mai detaliată și mai fiabilă în privința evenimentelor
recente. Or, în speță, termenul curs între prezentarea mărturiilor în luna septembrie 2005 și încetarea implicării diferiților
martori în cartel, și anume luna mai 2004 în privința domnilor V.-A., W. și P. și luna iunie 2002 în privința domnului M.,
nu este suficient de lung pentru a le influența credibilitatea.
Credibilitatea mărturiilor în general nu este afectată nici de prezența consilierului extern al ABB în cursul întâlnirilor,
întrucât mărturiile erau prezentate în cadrul cooperării ABB în temeiul Comunicării privind cooperarea și martorii au arătat
explicit, la începutul fiecărei întâlniri, că doreau să fie asistați de consilierul respectiv.
Desigur, consilierul extern al ABB a intervenit într‑un anumit moment al întâlnirii cu domnul M. pentru a‑i sugera că intrarea
pe piața europeană putea fi rentabilă pentru producătorii japonezi, aspect în privința căruia domnul M. nu a părut convins.
În consecință, trebuie să se considere că domnul M. exprima îndoieli cu privire la interesul comercial al unui asemenea demers
și să se țină seama de această împrejurare în cadrul aprecierii conținutului mărturiei sale. Cu toate acestea, reclamantele
nu explică în ce măsură această intervenție a consilierului extern al ABB afectează credibilitatea mărturiei domnului M. cu
privire la alte aspecte.
În ceea ce privește redactarea prealabilă a unui memoriu și desfășurarea unor întâlniri pregătitoare, nu este surprinzător
ca o întreprindere care a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi să fi identificat în prealabil elementele de fapt
pertinente pentru cererea sa și martorii în măsură să se exprime în legătură cu acestea și să fi analizat împreună cu aceștia
întinderea cunoștințelor lor.
Pe de altă parte, nu se poate considera că mărturiile respective nu erau susceptibile să producă efecte prejudiciabile în
privința ABB. Astfel, în măsura în care întâlnirile s‑au desfășurat înainte de trimiterea comunicării privind obiecțiunile,
nici ABB, nici actualii angajați, nici fostul angajat al acesteia nu puteau avea certitudine cu privire la întinderea și la
conținutul exact al obiecțiunilor imputate ABB.
În schimb, reclamantele susțin în mod întemeiat că mărturiile respective nu par a fi rezultatul unei reflecții aprofundate
și că acestea nu au fost revizuite după o reflecție și după verificări suplimentare. Astfel, mărturiile au fost prezentate
oral și nu există nicio urmă a unor întrebări scrise adresate anterior de Comisie martorilor, nici a verificării și a revizuirii
ulterioare, din partea acestora, a declarațiilor referitoare la înțelegerea comună și la barierele la intrare pe piața SEE.
De asemenea, nu rezultă că martorii s‑au exprimat în calitate de reprezentanți oficiali ai ABB. Astfel, mai întâi, acest rol
pare să fi fost asumat în esență de consilierii externi ai ABB de la care proveneau declarațiile examinate la punctele 102-114
de mai sus. În continuare, după cum s‑a observat la punctul 131 de mai sus, în momentul prezentării mărturiei, domnul M. nu
mai avea
a priori
obligația să acționeze în interesul fostului său angajator, neexistând un indiciu suplimentar care ar permite să se înțeleagă
că acesta sau un alt martor s‑ar fi pregătit sistematic pentru întâlnire, consultând alți angajați ai ABB și înscrisurile
deținute de aceștia. În sfârșit, întrebările adresate de Comisie în cursul întâlnirilor nu priveau poziția oficială a ABB
cu privire la subiectele abordate, ci mai degrabă cunoștințele personale ale diferiților martori.
Trebuie înlăturată afirmația reclamantelor potrivit căreia persoanele interogate nu erau în general martori direcți ai evenimentelor
avute în vedere. Astfel, din mărturii rezultă că patru martori au participat personal la operațiunile din cadrul înțelegerii.
În special, domnul M. a fost unul dintre reprezentanții ABB în cadrul înțelegerii în perioada 1988-2002, respectiv pe aproape
întreaga durată a funcționării sale, în timp ce ABB era unul dintre principalii actori. Așadar, domnul M. a fost un martor
direct și privilegiat al împrejurărilor pe care le‑a prezentat.
În această privință, trebuie să se admită că domnul M. a confirmat în mărturia sa că nu a fost prezent la încheierea înțelegerii
comune care, în opinia sa, era anterioară semnării acordului GQ și a acordului EQ. De asemenea, fiind interogat cu privire
la problema dacă tema înțelegerii comune a fost ridicată cu ocazia reuniunilor la care a asistat, domnul M. a răspuns că nu
era necesar să fie amintită, deoarece înțelegerea comună funcționa intrinsec. Aceste împrejurări nu pun însă în discuție valoarea
probatorie a mărturiei domnului M. Astfel, pe de o parte, un martor poate furniza în totalitate dovada unui fenomen de durată
chiar dacă nu a asistat la momentul de început al acestuia. Pe de altă parte, deși domnul M. a declarat că problema înțelegerii
comune nu fusese discutată explicit în cadrul reuniunilor la care a participat, din mărturia acestuia rezultă că, în opinia
sa, lucrurile funcționau în acest mod deoarece conținutul înțelegerii respective era înțeles, acceptat și pus în aplicare
de participanții la înțelegere fără a fi necesară o discuție explicită. De altfel, în măsura în care angajamentul întreprinderilor
japoneze, invocat de Comisie, consta într‑o simplă inacțiune, iar nu într‑o acțiune, o asemenea situație este posibilă.
Reclamantele nu detaliază pretinsele incoerențe care ar afecta diferitele mărturii. În plus, compararea mărturiilor, atât
între ele, cât și cu alte elemente prezentate de ABB, nu denotă incoerențe de natură să afecteze credibilitatea declarațiilor
referitoare la existența înțelegerii comune. Singurul punct divergent care are o anumită importanță este legat de existența
interesului comercial al întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană. Or, astfel cum se va arăta la punctele 156-158
de mai jos, poziția anumitor martori cu privire la acest aspect nu contravine declarațiilor acestora referitoare la existența
înțelegerii comune.
În ceea ce privește caracterul pretins incomplet al mărturiei domnului M., trebuie să se observe că nu este surprinzător ca
un martor să nu fie în măsură să își amintească, cu ocazia unei întâlniri, toate elementele scriptice referitoare la o înțelegere.
Mai mult, deși domnul M. nu s‑a referit explicit la acordul GE în cursul reuniunii, acesta a amintit însă alocarea proiectelor
GIS în SEE, efectuată în temeiul acordurilor anterioare acordului GQ, din care făcea parte și acordul GE.
De asemenea, faptul că nu au fost utilizate de Comisie toate elementele conținute într‑o mărturie nu presupune o valoare probatorie
redusă a acesteia. Astfel, este normal ca anumite elemente să nu aibă pertinență sau ca anumite împrejurări să fie confirmate,
într‑un mod mai convingător, de alte probe.
În ceea ce privește conținutul mărturiilor, în mod contrar celor susținute de reclamante, declarațiile referitoare la durata
înțelegerii prezintă coerență atât între ele, cât și față de afirmațiile Comisiei.
Astfel, domnul M. a arătat cu claritate că regula respectării reciproce a piețelor naționale de grupurile de producători europeni
și japonezi exista de mult timp, fiind chiar anterioară acordului GQ.
Declarația domnului M. potrivit căreia mecanismul acordului GQ și‑a încetat existența în anul 2002 nu presupune, în sine,
faptul că încetase și înțelegerea comună. Pe de o parte, în această perioadă, metodele de funcționare a înțelegerii au evoluat
puțin, în special din cauză că Siemens și întreprinderea Hitachi și‑au reluat participarea la încălcarea respectivă, și domnul
M. a putut, așadar, să considere că acordul GQ, astfel cum a fost semnat în anul 1988 și revizuit ulterior, încetase să fie
pus în aplicare. Această împrejurare nu afectează faptul ca metodele de funcționare puse în aplicare începând cu luna iulie
2002 să fi putut fi întemeiate deopotrivă pe înțelegerea comună sau pe o înțelegere analogă. Martorii ABB, alții decât domnul
M., confirmă explicit că, în speță, a existat o asemenea situație, din moment ce din declarațiile lor rezultă că înțelegerea
comună dintre producătorii europeni și japonezi, referitoare la respectarea piețelor naționale, a existat în perioada în care
aceștia au fost implicați în realizarea înțelegerii, și anume în perioada cuprinsă între luna iulie 2002 și anul 2004.
Pe de altă parte, în luna iulie 2002, domnul M. a fost pensionat anticipat ca urmare a descoperirii unor activități coluzive
de către noul său superior ierarhic. Această împrejurare oferă explicația faptului că domnul M. nu a avut cunoștințe detaliate
despre metodele de funcționare a înțelegerii puse în aplicare începând cu luna iulie 2002.
De asemenea, nu se poate susține că referirile făcute de martori la înțelegerea comună sunt vagi și lipsite de spontaneitate.
Astfel, fiecare martor a menționat, în termeni proprii, existența unei situații particulare în ceea ce privește piața europeană
și piața japoneză, care corespunde înțelegerii comune invocate de Comisie.
În mod contrar celor afirmate de reclamante, domnul Wi. a declarat că absența întreprinderilor japoneze pe piața europeană
era rezultatul unui sistem de protecție a pieței japoneze și a pieței europene, motivat de faptul că fiecare dintre cele două
grupuri de producători nu dorea ca celălalt grup să intervină pe piața sa de origine. Deși, în urma întâlnirii, reprezentantul
Comisiei a revenit la acest aspect prin introducerea efectivă a noțiunii de înțelegere comună, acesta s‑a limitat numai la
clarificarea conceptului introdus în mod spontan de domnul Wi.
Domnul P. s‑a referit în mod spontan la un acord comun cu întreprinderile japoneze în temeiul căruia acestea din urmă nu participau
pe piața europeană, iar întreprinderile europene nu participau pe piața japoneză. Și în acest caz reprezentantul Comisiei
a revenit ulterior la acest aspect, limitându‑se totuși să verifice dacă era corectă interpretarea pe care a dat‑o declarațiilor
spontane anterioare.
În cazul domnului V.-A., Comisia nu a introdus conceptul de înțelegere comună, ci doar a întrebat martorul dacă era la curent
cu existența vreunei înțelegeri între producătorii europeni și japonezi. În răspunsul la această întrebare, domnul V.-A. a
amintit existența unui acord între producătorii japonezi și europeni, în temeiul căruia întreprinderile europene nu „atacau”
întreprinderile japoneze pe piața japoneză și viceversa. Mai mult, domnul V.-A. a declarat că a participat la o discuție explicită
între întreprinderile europene și reprezentantul unei întreprinderi japoneze în legătură cu respectarea acestui acord, care
a avut loc ca urmare a tentativei întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană.
Pe de altă parte, în ceea ce privește pretinsa excludere a anumitor teritorii din domeniul de aplicare al înțelegerii mondiale,
domnul V.-A. a declarat, pe de o parte, că America de Nord era exclusă dintr‑un motiv special, și anume riscul unor sancțiuni
pe care le‑ar genera descoperirea cartelului. Pe de altă parte, acesta a explicat că excluderea țărilor din Europa Occidentală
avea semnificația că proiectele GIS vizate nu erau discutate de producătorii europeni în cadrul reuniunilor la care era prezent,
respectiv reuniuni ale înțelegerii mondiale reglementate anterior de acordul GQ și de acordul EQ, ci cu o altă ocazie. Or,
aceste declarații sunt pe deplin compatibile atât cu acordurile menționate, cât și cu afirmațiile Comisiei.
În sfârșit, în ceea ce privește mărturia domnului M., acesta a declarat că între producătorii japonezi și europeni exista
o înțelegere anterioară acordului GQ, referitoare la protecția reciprocă a piețelor naționale, că această înțelegere era o
condiție necesară pentru încheierea unor acorduri referitoare la alte regiuni și că respectarea normelor acestei înțelegeri
presupunea ca producătorii japonezi să nu intre pe piața națională a producătorilor europeni, deși aceștia aveau o asemenea
capacitate pe plan tehnic. De asemenea, în acest context, domnul M. a explicat mecanismul de notificare și de contabilizare,
precum și faptul că proiectele GIS în țările de origine nu făceau obiectul unor discuții între cele două grupuri de producători
și nu erau deduse din cotele prevăzute de acordul GQ.
Astfel, declarațiile domnului M. confirmă existența înțelegerii comune invocate de Comisie și nu ar putea fi calificate ca
fiind vagi, din moment ce oferă precizări în ceea ce privește durata, conținutul și participanții la înțelegerea menționată.
Lipsa unor precizări privind aplicarea acestei înțelegeri nu este surprinzătoare, întrucât angajamentul esențial al părților
consta în faptul de a nu fi active pe anumite piețe. În sfârșit, domnul M. a descris acea parte a înțelegerii comune care
necesita măsuri de aplicare, și anume mecanismul de notificare și de contabilizare.
Cu toate acestea, după cum s‑a observat la punctul 135 de mai sus, domnul M. nu avea convingerea asupra unui interes comercial
al întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană. Punctul său de vedere era împărtășit de domnul P., care considera
că producătorii japonezi apreciau ca fiind probabilă lipsa justificării operațiunii din punct de vedere comercial. În opinia
altor doi martori, domnii Wi. și V.-A., exista un interes comercial al unui asemenea demers.
Cu toate acestea, poziția domnilor M. și P. nu afectează declarația celor patru martori conform căreia întreprinderile japoneze
se angajaseră să nu intre pe piața SEE, deși aveau o asemenea capacitate pe plan tehnic, în pofida inexistenței eventuale
a unei justificări comerciale imediate a unui asemenea angajament.
De asemenea, în această privință trebuie să se observe că, în mod contrar celor susținute de reclamante, lipsa eventuală a
unui interes comercial al producătorilor japonezi de a intra pe piața SEE la un moment dat nu lipsește de obiect existența
unei înțelegeri, precum înțelegerea comună. Astfel, o asemenea înțelegere este susceptibilă, pe de o parte, să elimine riscul
rezidual de intrare viitoare pe piețele respective în cazul unei schimbări a situației concurențiale și să garanteze astfel
o securitate pe termen lung celor două grupuri de producători, prin stabilizarea poziției privilegiate a acestora. Pe de altă
parte, aceasta poate deopotrivă să constituie baza unei încrederi reciproce între cele două grupuri. Or, potrivit declarațiilor
domnului M., o asemenea încredere era necesară pentru aplicarea înțelegerii la scară mondială.
În concluzie, mai întâi, declarațiile date de cei patru martori vizați, în special cele ale domnului M., sunt credibile din
moment ce acestea provin de la martori direcți ai împrejurărilor pe care le relatează și nu rezultă din împrejurări ale cauzei
în privința cărora martorii respectivi ar fi fost motivați să prezinte informații deformate.
În continuare, cele patru mărturii sunt coerente atât între ele, cât și în raport cu alte informații prezentate de ABB în
ceea ce privește existența și conținutul esențial al înțelegerii comune. Astfel, martorii au confirmat existența unei înțelegeri
în temeiul căreia întreprinderile japoneze s‑au angajat să nu intre pe piața europeană a proiectelor GIS, iar întreprinderile
europene s‑au angajat să nu intre pe piața japoneză a acelorași proiecte. De asemenea, cei patru martori au afirmat că intrarea
pe piața europeană era posibilă din punct de vedere tehnic, în pofida existenței anumitor bariere la intrare. Deși punctele
de vedere ale acestora erau diferite în ceea ce privește interesul comercial al întreprinderilor japoneze de a intra pe piața
europeană, această împrejurare nu are relevanță în speță, având în vedere declarațiile referitoare la existența înțelegerii
comune, după cum s‑a arătat la punctele 156-158 de mai sus.
În sfârșit, cele patru mărturii dau o imagine precisă și completă a înțelegerii comune, având în vedere gradul diferit al
cunoștințelor martorilor individuali. În special, în mărturia sa, domnul M. prezintă în detaliu conținutul înțelegerii respective,
rațiunea existenței și funcționarea acesteia.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se considere că mărturiile angajaților și ale fostului angajat al ABB constituie
indicii ale existenței înțelegerii comune, având o forță probantă ridicată.
Cu privire la informațiile prezentate de Fuji
–       Argumentele părților
Reclamantele susțin că răspunsul Fuji la comunicarea privind obiecțiunile nu este un element de probă suficient de precis
și de detaliat pentru a corobora informațiile oferite de ABB și, astfel, teza Comisiei cu privire la existența înțelegerii
comune.
În primul rând, Fuji nu ar fi precizat modul în care a fost informată cu privire la existența înțelegerii comune și nici nu
a arătat când fusese încheiată, în ce formă fusese încheiată, care erau participanții sau dacă aceasta fusese aplicată.
În al doilea rând, Fuji nu ar fi confirmat natura reciprocă a înțelegerii comune și ar fi menționat barierele la intrare pe
piața europeană a proiectelor GIS cu care se confrunta, contestând astfel utilitatea înțelegerii respective. În această privință,
în opinia reclamantelor, natura reciprocă a înțelegerii comune nu poate fi prezumată din cauză că producătorii japonezi nu
au niciun interes să accepte o înțelegere unilaterală. Reclamantele susțin că, în măsura în care piața japoneză era inaccesibilă
întreprinderilor europene, producătorii japonezi nu aveau interesul să încheie o anumită înțelegere.
În al treilea rând, existența incoerențelor dintre mărturia domnului H. și alte mărturii ale angajaților și ale foștilor angajați
ai Fuji în ceea ce privește atât existența înțelegerii comune, cât și barierele tehnice și comerciale la intrarea pe piața
SEE ar pune în general în discuție valoarea probatorie a informațiilor prezentate de Fuji.
În al patrulea rând, afirmațiile cuprinse în răspunsul Fuji la comunicarea privind obiecțiunile ar fi incompatibile cu cererea
sa de clemență ulterioară.
În al cincilea rând, reclamantele arată că amenda aplicată Fuji nu a fost redusă de Comisie pe baza Comunicării privind cooperarea,
aspect care presupune că informațiile oferite de Fuji nu ar confirma existența înțelegerii comune.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
În răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Fuji a declarat că era la curent cu înțelegerea comună în temeiul căreia
producătorii japonezi nu încercau să intre pe piața europeană, precizând că motivul principal al absenței Fuji pe piața SEE
era acela că nu era vorba despre un furnizor semnificativ credibil de GIS în Europa.
În primul rând, trebuie să se admită că această declarație este relativ vagă, din moment ce Fuji se limitează să evoce angajamentul
producătorilor japonezi de a nu intra pe piața europeană. Cu toate acestea, procedând astfel, Fuji a confirmat elementul esențial
cuprins în informațiile prezentate de ABB și imputat de Comisie producătorilor japonezi. În acest fel, în speță, declarația
respectivă nu este lipsită de relevanță. Această concluzie se impune cu atât mai mult cu cât întinderea limitată a cunoștințelor
Fuji poate fi explicată prin rolul său secundar în cadrul cartelului și în special prin faptul că, după cum rezultă din considerentul
(150) al deciziei atacate, Fuji era singura întreprindere japoneză care nu era membră a comitetului grupului de producători
japonezi responsabil îndeosebi cu acțiunea concertată dintre cele două grupuri de producători în cadrul acordului GQ.
În al doilea rând, faptul că Fuji nu a confirmat natura reciprocă a înțelegerii comune este lipsit de relevanță în speță.
Astfel, după cum s‑a constatat la punctul 76 de mai sus, deși existența angajamentului producătorilor europeni de a nu intra
pe piața japoneză a proiectelor GIS poate constitui o dovadă indirectă a participării întreprinderilor japoneze la o încălcare
a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, aceasta nu reprezintă un element necesar în acest context.
În plus, este adevărat că, în declarația dată, Fuji s‑a referit la existența unor obstacole tehnice și comerciale la intrarea
pe piața SEE. Cu toate acestea, obstacolele respective nu au fost amintite în sensul de motiv unic al absenței Fuji de pe
piața menționată, ci doar în calitate de motiv principal. În sfârșit, atunci când Fuji a amintit diferitele obstacole vizate,
aceasta s‑a referit la cota sa redusă pe piața mondială, care îi crea un dezavantaj în raport cu concurenții săi mai importanți,
atât europeni, cât și japonezi. Prin urmare, nu rezultă că argumentația sa cu privire la acest aspect poate înlocui argumentația
formulată de alți producători japonezi.
De asemenea, trebuie amintit că, la punctele 110 și 158 de mai sus, s‑a concluzionat în sensul că existența barierelor la
intrarea pe piața SEE și consecința eventuală a acestei împrejurări, și anume pretinsa lipsă a interesului comercial al producătorilor
japonezi de a intra pe piața SEE, nu lipsesc de obiect existența unei înțelegeri precum înțelegerea comună.
În al treilea rând, nu s‑a contestat că mărturia scrisă a domnului H. nu fusese inclusă de Comisie printre informațiile ulterioare
trimiterii comunicării privind obiecțiunile, pe care Comisia intenționa să se întemeieze. Prin urmare, această informație
nu poate fi considerată un element incriminator.
În măsura în care este vizată valoarea mărturiei domnului H. în calitate de element dezincriminator, trebuie să se observe
că nu se poate constata nicio incoerență substanțială între aceasta din urmă și alte mărturii ale actualilor angajați și ale
foștilor angajați ai Fuji. În special, nici ceilalți angajați ai Fuji, nici foștii săi angajați nu au contestat existența
înțelegerii comune, martorii păstrând doar tăcerea cu privire la acest aspect. De asemenea, domnul H. nu a contestat existența
unor bariere tehnice și comerciale la intrarea întreprinderilor japoneze pe piața SEE.
În al patrulea rând, reclamantele nu precizează care sunt pretinsele incoerențe dintre declarația dată de Fuji în răspunsul
la comunicarea privind obiecțiunile și cererea sa de clemență. Prin urmare, argumentul acestora trebuie respins.
În sfârșit, trebuie să se observe că, pentru acordarea de către Comisie a unei reduceri a amenzii în temeiul punctului 21
din Comunicarea privind cooperarea, elementele de probă vizate trebuie să reprezinte o valoare probatorie semnificativă în
raport cu elementele deținute deja de Comisie.
În consecință, într‑o cerere de clemență formulată după trimiterea răspunsului la comunicarea privind obiecțiunile, întreprinderea
care dorește să obțină o reducere a amenzii se concentrează în mod legitim asupra unor elemente care, în opinia sa, nu au
fost demonstrate corespunzător cerințelor legale până la acel moment pentru a le da o valoare adăugată semnificativă. Or,
această împrejurare poate explica faptul că întreprinderea în cauză omite elemente pe care le consideră demonstrate fără nicio
îndoială prin elemente comunicate anterior.
În al cincilea rând, având în vedere textul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, nu se poate exclude ca prezentarea
unor elemente cu o anumită valoare probatorie, care însă privesc fapte care sunt deja demonstrate de alte elemente, să nu
determine nicio reducere.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că declarația dată de Fuji în răspunsul acesteia la comunicarea
privind obiecțiunile tinde să confirme declarațiile date de ABB și mărturiile prezentate de actualii angajați și de un fost
angajat al acesteia din urmă în legătură cu existența înțelegerii comune. Cu toate acestea, din cauza caracterului său vag
și general, valoarea sa probatorie este limitată.
Cu privire la propunerea formulată de Alstom la 10 iulie 2002
–       Argumentele părților
Reclamantele contestă interpretarea dată de Comisie propunerii prezentate de Alstom cu ocazia reuniunii părților la înțelegere
din 10 iulie 2002 și respinse de reprezentantul întreprinderii Hitachi cu ocazia reuniunii următoare din 15 iulie 2002. În
opinia acestora, propunerea respectivă nu urmărea actualizarea înțelegerii comune prin extinderea acesteia la țările din Europa
Centrală și de Est în vederea aderării lor eventuale la Uniunea Europeană, astfel cum susține Comisia în considerentele (127)
și (128) ale deciziei atacate. Ar fi fost vorba despre o tentativă a Alstom de a institui, în cadrul evoluției metodelor de
funcționare a înțelegerii, o înțelegere inexistentă anterior prin intermediul căreia fiecare grup de producători se obliga
să respecte piața tradițională a celuilalt grup. Totuși, această înțelegere ar fi fost refuzată de întreprinderile japoneze,
iar chestiunea nu ar mai fi fost ridicată din nou de producătorii europeni.
În această privință, reclamantele arată și că afirmația Comisiei este incompatibilă atât cu argumentul acesteia potrivit căruia
înțelegerea comună poate fi dedusă din anexa 2 la acordul GQ, cât și cu mărturia domnului M., care a declarat că „sistemul
acordului GQ” a încetat în luna iunie 2002.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
Din considerentul (127) al deciziei atacate rezultă că, în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002, în care s‑a discutat evoluția
metodelor de funcționare a înțelegerii după ce Siemens și întreprinderea Hitachi și‑au reluat participarea la această înțelegere,
Alstom a prezentat o propunere potrivit căreia producătorii europeni trebuiau să rămână în Europa, iar producătorii japonezi
trebuiau să rămână în Japonia și să nu încerce să intre pe piața europeană. În plus, în acest considerent s‑a precizat că,
în cadrul reuniunii ulterioare din 15 iulie 2002, reprezentantul întreprinderii Hitachi a arătat că aceasta respingea propunerea,
că producătorii europeni reacționaseră declarând că Europa, inclusiv Europa Centrală și de Est, era o piață care le aparținea
și că intenționau să mențină prețurile practicate în Europa Occidentală, anunțând deopotrivă rediscutarea chestiunii chiar
dacă nu era necesar.
Trebuie să se admită că, la prima vedere, acest rezumat al reuniunilor din 10 și din 15 iulie 2002, întemeiat pe informațiile
furnizate de reclamante, lasă să se înțeleagă că Alstom a propus efectiv încheierea unei noi înțelegeri care a fost respinsă
de întreprinderea Hitachi și nu a fost discutată ulterior, ceea ce ar presupune că, cel puțin începând cu luna iulie 2002,
nu a existat nicio înțelegere referitoare la comportamentul producătorilor japonezi pe piața SEE.
Cu toate acestea, rezumatul reuniunii din 15 iulie 2002 arată, pe de o parte, că întreprinderea Hitachi nu a respins ideea
însăși a unei împărțiri a piețelor, ci doar propunerea concretă formulată de Alstom. Pe de altă parte, în acest rezumat s‑a
menționat că întreprinderea Hitachi arătase că revendicările producătorilor europeni includeau Europa Centrală și de Est,
ceea ce lasă să se înțeleagă că opoziția sa era legată de acest aspect specific, iar nu de situația din Europa Occidentală.
De asemenea, trebuie să se observe că interpretarea reclamantelor este incompatibilă cu propria lor argumentație în ceea ce
privește situația concurențială pe piața SEE. Astfel, dacă se presupune că, după cum susțin reclamantele, producătorii japonezi
nu au fost percepuți ca fiind concurenți credibili pe piața SEE din cauza existenței unor bariere insurmontabile la intrare,
o înțelegere privind aceeași piață ar fi fost efectiv inutilă. În această ipoteză, producătorii europeni, conștienți de această
împrejurare ca urmare a poziției lor privilegiate în Europa, nu ar fi avut nicio motivație să propună o asemenea înțelegere.
Or, din rezumatul prezentat de reclamante rezultă că propunerea formulată de Alstom privea atât piața SEE, cât și piața din
Europa Centrală și de Est.
În aceste împrejurări, trebuie reținută interpretarea prezentată în considerentele (127) și (128) ale deciziei atacate, potrivit
căreia Alstom a propus extinderea înțelegerii comune la țările din Europa Centrală și de Est, iar nu interpretarea propusă
de reclamante.
Celelalte argumente ale reclamantelor nu sunt susceptibile să influențeze această constatare. Pe de o parte, propunerea formulată
de Alstom a fost prezentată într‑un moment în care, din cauză că Siemens și întreprinderea Hitachi și‑au reluat participarea
la înțelegere, metodele de funcționare a acesteia au evoluat. Or, nu este nicidecum contradictorie interpretarea Comisiei
potrivit căreia această evoluție trebuia să includă extinderea înțelegerii comune dincolo de limitele prevăzute anterior de
acordul GQ.
Pe de altă parte, după cum s‑a arătat la punctul 147 de mai sus, declarația domnului M. potrivit căreia „sistemul acordului
GQ” a încetat să fie pus în aplicare în luna iunie 2002 nu are nici semnificația că înțelegerea comună ar fi încetat să existe
sau că domeniul acestei înțelegeri nu ar fi putut fi extins pentru a acoperi Europa Centrală și de Est. Pe de altă parte,
domnul M. a încetat să participe la activitățile înțelegerii în luna iunie 2002 și, în principiu, acesta nu are, așadar, cunoștințe
directe cu privire la funcționarea ulterioară a înțelegerii.
În concluzie, trebuie să se rețină că, în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002, Alstom a propus extinderea înțelegerii comune
invocate de Comisie la țările din Europa Centrală și de Est. Această împrejurare este o dovadă a faptului că înțelegerea menționată
exista în momentul reuniunii.
Pe de altă parte, având în vedere interpretarea propunerii formulate de Alstom, respingerea acestei interpretări de întreprinderea
Hitachi nu este echivalentă respingerii înțelegerii comune ca atare, ci reprezintă doar un refuz al extinderii acesteia. În
consecință, această împrejurare nu constituie o dovadă a renunțării la înțelegerea comună în luna iulie 2002.
Cu privire la poziția celorlalți destinatari ai comunicării privind obiecțiunile
–       Argumentele părților
Reclamantele arată, pe de o parte, că existența înțelegerii comune a fost contestată de cinci societăți japoneze, respectiv
Hitachi, JAEPS, Toshiba, Melco și TM & D.
Reclamantele susțin, pe de altă parte, că Comisia a interpretat incorect poziția VA TECH, afirmând că aceasta din urmă nu
a contestat existența înțelegerii comune. De asemenea, înțelegerea comună ar fi fost contestată de Siemens, care ar fi prezentat,
în egală măsură, mărturia unuia dintre angajații săi, domnul T., strâns legată de funcționarea înțelegerii. Or, Comisia nu
ar fi luat în considerare aceste informații, deși s‑ar fi întemeiat într‑o măsură importantă pe mărturiile angajaților și
ale unui fost angajat al ABB. Pe de altă parte, valoarea probatorie a elementelor furnizate de Siemens ar fi cu atât mai mare
cu cât cererea sa de clemență ar fi fost respinsă din cauza contestării faptelor prezentate de Comisie.
În sfârșit, în opinia reclamantelor, întreprinderile europene nu avuseseră în general un interes de a contesta declarațiile
referitoare la înțelegerea comună, din moment ce aceasta nu era relevantă pentru obiecțiunile pe care Comisia le‑a formulat
împotriva acestora. Dimpotrivă, aceste întreprinderi au profitat în mod evident de constatarea de către Comisie a existenței
înțelegerii comune, din moment ce această împrejurare ar fi diminuat într‑o anumită măsură ponderea propriilor comportamente
anticoncurențiale. În plus, după cum ar ilustra cazul Siemens, necontestarea faptelor invocate de Comisie ar fi pertinentă
pentru soluționarea cererilor de clemență formulate de întreprinderile europene.
–       Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, din elementele din dosar rezultă că VA TECH a contestat explicit existența înțelegerii comune, astfel
cum susțin reclamantele.
Cu toate acestea, Comisia nu a săvârșit o eroare prin faptul că a considerat că declarațiile și mărturiile date de ABB, declarațiile
date de Fuji referitoare la existența înțelegerii comune, precum și declarațiile reclamantelor referitoare la notificare și
la contabilizare trebuiau luate în considerare în sensul că aveau o forță probantă mai importantă decât contestarea existenței
înțelegerii comune, exprimată de Hitachi, de JAEPS, de Toshiba, de Melco, de TM T & D, de Siemens și de VA TECH.
Astfel, spre deosebire de primul grup de informații, această contestare nu este contrară intereselor întreprinderilor în cauză,
din moment ce ele urmăresc să repună în discuție existența oricărei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din
Acordul privind SEE. Această constatare se aplică și mărturiei domnului T., în care acesta s‑a limitat să expună geneza acordului
GQ, să conteste existența înțelegerii comune și să invoce barierele la intrare atât pe piața SEE, cât și pe piața japoneză.
În ceea ce privește în special înțelegerea comună, mărturia domnului T. nu oferă informații noi în raport cu cele menționate
de destinatarii comunicării privind obiecțiunile.
Pe de altă parte, nu se poate considera că întreprinderile europene, inclusiv Siemens, nu aveau interes să conteste existența
înțelegerii comune, deoarece aceasta era interpretată de Comisie în comunicarea privind obiecțiunile ca fiind un acord coluziv
între producătorii europeni și producătorii japonezi referitor la piața SEE și constituia, prin urmare, o încălcare a articolului
81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE. Or, o asemenea constatare afecta interesele producătorilor europeni, cel
puțin potențial, în cazul în care celelalte obiecțiuni care le erau imputate de Comisie nu ar fi putut să fie demonstrate
corespunzător cerințelor legale.
În plus, Comisia susține că nu s‑a întemeiat pe poziția întreprinderilor europene pentru a concluziona în sensul existenței
înțelegerii comune, ci doar s‑a limitat la constatarea acesteia. Deși această interpretare este confirmată de textul considerentului
(125) al deciziei atacate, în care poziției adoptate de Alstom, de Areva și de VA TECH nu i se recunoaște nicio forță confirmativă,
spre deosebire de declarațiile date de Fuji care confirmă existența înțelegerii comune, aceasta este pusă în discuție în considerentul
(255) al deciziei atacate, în care Comisia se referă la recunoașterea implicită a existenței unei înțelegeri comune din partea
anumitor producători europeni.
În orice caz, poziția neutră a Alstom și a Areva nu poate fi interpretată drept o dovadă a existenței înțelegerii comune.
Astfel, având în vedere sarcina probei care revine Comisiei în cadrul unei proceduri de aplicare a articolului 81 CE și a
articolului 53 din Acordul privind SEE, necontestarea unui fapt de către o întreprindere nu dovedește împrejurarea în discuție.
Din toate cele de mai sus rezultă că informațiile prezentate de reclamante nu permit să se concluzioneze în sensul existenței
înțelegerii comune.
Cu privire la mecanismul de notificare și de contabilizare
–       Argumentele părților
Cu titlu introductiv, reclamantele susțin că obiectivul mecanismului de notificare și de contabilizare era reducerea artificială
a cotei producătorilor europeni în ceea ce privește proiectele GIS în afara SEE din cauza poziției concurențiale comparativ
puternice a producătorilor japonezi pe piețe precum Asia și Orientul Mijlociu, vizate în primul rând de înțelegerea mondială.
Astfel, contabilizarea ar fi fost o soluție alternativă propusă de producătorii europeni în locul unei reduceri forfetare
a cotei lor asociate.
De asemenea, reclamantele afirmă că nu există nicio informație care să lase să se creadă că notificarea era obligatorie, sistematică
sau regulată, că aceasta avea loc înainte de alocarea proiectelor în cauză și că a continuat după anul 1999.
Or, în opinia reclamantelor, un mecanism de contabilizare întemeiat pe o notificare discreționară, iar nu sistematică și obligatorie,
nu putea oferi producătorilor japonezi siguranță sau compensație. În consecință, teoria înțelegerii comune, astfel cum este
susținută de Comisie, nu ar fi, în speță, compatibilă cu faptele.
În ceea ce privește diferitele informații invocate de Comisie, menționarea în acordul EQ a comunicării informațiilor privind
proiectele GIS în SEE producătorilor japonezi nu ar fi pertinentă, conținutul acordului respectiv nefiind cunoscut de producătorii
japonezi. În plus, potrivit acordului EQ, comunicarea informațiilor privind proiectele GIS în SEE ar fi fost ulterioară alocării
acestora și discreționară.
De asemenea, reclamantele susțin că, în cererea de clemență pe care au formulat‑o, declarația potrivit căreia Siemens distribuia
regulat tabele care schematizau o parte a proiectelor GIS alocate diferiților membri ai înțelegerii se referă cu claritate
și numai la proiectele GIS în afara SEE.
Pe de altă parte, reclamantele afirmă deopotrivă că, în răspunsul pe care l‑au formulat la comunicarea privind obiecțiunile,
declarația domnului Wa., potrivit căreia furnizorii europeni notificau furnizorilor japonezi detaliile proiectelor GIS în
SEE în vederea contabilizării acestora, evidențiază o notificare ocazională, iar nu o notificare obligatorie și sistematică
pe întreaga durată a înțelegerii. Reclamantele adaugă că nu aveau cunoștință despre împărțirea exactă, ci doar despre rezultatele
alocărilor, și că datele comunicate erau recapitulative, așadar neconfidențiale, ceea ce presupune că notificarea nu era susceptibilă
să afecteze concurența eventuală dintre producătorii europeni și japonezi. Pe de altă parte, în orice caz, toate comunicările
au încetat în anul 1999.
De asemenea, Comisia ar fi interpretat în mod eronat declarațiile date de Fuji referitoare la comunicarea informațiilor privind
proiectele GIS în SEE. Astfel, Fuji ar fi contestat în mod expres caracterul sistematic al notificării și ar fi constatat
că nu avea cunoștință despre mecanismul de împărțire a proiectelor respective.
În sfârșit, în declarația din 3 februarie 2005 referitoare la notificare, ABB nu ar fi indicat dacă mecanismul în discuție
era obligatoriu și regulat și nu ar fi precizat nici durata acestuia, nici efectele sale eventuale în cadrul pieței comune.
În schimb, ABB ar fi confirmat că producătorilor japonezi le era semnalat numai rezultatul alocării proiectelor europene.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, trebuie înlăturată explicația alternativă a mecanismului de notificare și de contabilizare, propusă
de reclamante. Astfel, acestea nu au identificat elemente care să le coroboreze afirmațiile potrivit cărora, mai întâi, producătorii
japonezi au solicitat o modificare a cotelor prevăzute în acordul GQ, ulterior, o asemenea modificare a fost respinsă de producătorii
europeni și, în sfârșit, procesul de notificare și de contabilizare a anumitor proiecte GIS în SEE a fost sugerat și adoptat
ca fiind o alternativă viabilă. În orice caz, un mecanism de notificare și compensare aleatorie, astfel cum a fost invocat
de reclamante, ar fi considerabil mai complex decât o simplă adaptare a cotei, fără a oferi avantaje în raport cu această
din urmă soluție.
În ceea ce privește diferitele elemente referitoare la notificare și la contabilizare, din cuprinsul punctului 4 din partea
„E (E‑Membres)” din anexa 2 la acordul EQ rezultă că „membrii europeni decid cu privire la notificarea proiectelor europene
către grupul de producători japonezi”.
Or, după cum s‑a constatat la punctul 87 de mai sus, această clauză privea comunicarea eventuală a informațiilor care precedau
împărțirea proiectelor GIS avute în vedere. În schimb, aceasta nu privea urmărirea proiectelor deja alocate. În consecință,
deși conținutul clauzei menționate constituie un indiciu care lasă să se creadă că producătorii japonezi erau considerați
concurenți credibili pentru furnizarea anumitor proiecte GIS în SEE, măsurile pe care aceasta le prevedea nu fac parte din
mecanismul de notificare și de contabilizare, astfel cum este invocat de Comisie. Prin urmare, anexa 2 la acordul EQ este
lipsită de pertinență în privința dovedirii aceluiași mecanism.
În ceea ce privește elementele furnizate de ABB, trebuie arătat că, în mărturia sa, domnul M. a afirmat explicit existența
mecanismului de notificare și de contabilizare. De asemenea, el a declarat că acest mecanism nu privea proiectele GIS în țările
de origine, și anume Japonia și anumite țări europene.
Existența unui mecanism care constă în deducerea valorii proiectelor GIS în SEE din cota mondială prevăzută de acordul GQ
a fost de asemenea menționată în răspunsurile date de ABB la întrebările Comisiei din 3 februarie 2005. Astfel, ABB a afirmat
că, în cadrul alocării proiectelor în afara Uniunii, au fost luate în considerare rezultatele împărțirii proiectelor în Uniune.
În ceea ce privește informațiile provenite de la reclamante, trebuie să se observe că, interpretată în contextul frazelor
care o precedă imediat, declarația cuprinsă la punctul 2.10 din cererea de clemență formulată de reclamante, potrivit căreia
Siemens distribuia regulat tabelele care schematizau o parte din proiectele GIS alocate diferiților membri ai înțelegerii,
face trimitere la proiectele GIS în afara SEE. În consecință, această declarație este lipsită de pertinență în privința dovedirii
mecanismului de notificare și de contabilizare, astfel cum este invocat de Comisie, care ar fi privit proiecte GIS în SEE.
În schimb, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamantele au declarat că, înainte ca întreprinderea Hitachi
să își fi întrerupt participarea la înțelegere în anul 1999, producătorii europeni comunicau producătorilor japonezi detaliile
proiectelor GIS pe care urmau să le furnizeze în Europa, pentru a permite luarea în considerare a acestor proiecte în cadrul
determinării cotei proiectelor GIS în afara SEE, alocate celor două grupuri de producători în temeiul acordului GQ.
Această declarație confirmă explicit existența până în anul 1999 a mecanismului de notificare și de contabilizare invocat
de Comisie. Mai mult, valoarea sa probatorie este ridicată, pentru două motive. Pe de o parte, această declarație este dată
împotriva intereselor reclamantelor, din moment ce aceasta implică existența unei legături între activitățile coluzive în
SEE și producătorii japonezi, și constituie, astfel, un element incriminator. Pe de altă parte, din interpretarea fragmentului
respectiv cuprins în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile reiese că reclamantele nu erau conștiente de deducțiile
care puteau rezulta din această declarație.
În această privință, trebuie să se observe că reclamantele au depus la Comisie un răspuns suplimentar la comunicarea privind
obiecțiunile. Totuși, în acest înscris, ele se limitează să conteste interpretarea dată de Comisie declarațiilor referitoare
la mecanismul de notificare și de contabilizare, conținute în primul lor răspuns, în special în ceea ce privește pertinența
declarațiilor respective în calitate de dovadă a înțelegerii comune și a existenței unei încălcări unice care cuprinde atât
înțelegerea comună, cât și acordul GQ. În schimb, reclamantele nu s‑au pronunțat asupra conținutului concret al declarațiilor
respective.
La rândul său, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Fuji a declarat că informațiile privind împărțirea proiectelor
GIS în țările europene care nu făceau parte din domeniul de aplicare al acordului GQ nu erau comunicate sistematic producătorilor
japonezi și că, în consecință, Fuji nu era la curent cu funcționarea acordului EQ.
Or, rolul secundar al Fuji în cadrul cartelului, amintit la punctul 171 de mai sus, poate explica faptul că Fuji nu participa
la toate schimburile de informații provenite de la grupul producătorilor europeni. Această împrejurare pune de asemenea în
discuție fiabilitatea declarațiilor date de Fuji cu privire la acest aspect în raport cu cea a elementelor furnizate de ABB
și Hitachi, care erau membre ale comitetului grupului fiecăreia și, pentru acest motiv, erau strâns asociate la funcționarea
în detaliu a pretinsei încălcări.
În mod contrar celor susținute de reclamante, din elementele analizate mai sus, examinate în ansamblu, nu reiese că mecanismul
de notificare și de contabilizare a fost pus în aplicare ocazional și în mod discreționar. Astfel, deși declarațiile date
de ABB, declarațiile date de reclamante și mărturia domnului M. nu abordează explicit acest subiect, din formulările utilizate
în înscrisurile în discuție rezultă cu claritate că notificarea era un procedeu efectuat cu regularitate și aplicabil tuturor
participanților și proiectelor avute în vedere. După cum s‑a explicat la punctul precedent, declarațiile date de Fuji sunt
mai puțin fiabile decât elementele furnizate de ABB și de reclamante. În plus, la punctul 215 de mai sus s‑a observat deja
că anexa 2 la acordul EQ nu privește notificarea și contabilizarea, astfel cum au fost invocate de Comisie, și, prin urmare,
nu este pertinentă în această privință.
În ceea ce privește perioada de punere în aplicare a mecanismului de notificare și de contabilizare, declarațiile date de
ABB la 3 februarie 2005 nu au în vedere o perioadă specifică și pot, așadar,
a priori
, să fie interpretate în sensul că se referă la întreaga încălcare. La rândul lor, declarațiile domnului M. au în vedere perioada
în care acesta a participat la activitățile din cadrul înțelegerii, și anume între anul 1988 și luna iunie 2002. Cu toate
acestea, în măsura în care, la punctele 68 și 129 de mai sus, s‑a observat că elementele furnizate de ABB trebuiau coroborate
cu alte elemente și că o asemenea coroborare nu putea rezulta din mărturia domnului M., trebuie arătat că declarațiile reclamantelor
cuprinse în răspunsul acestora la comunicarea privind obiecțiunile privesc perioada anterioară momentului în care întreprinderea
Hitachi și‑a întrerupt participarea la înțelegere în anul 1999. Prin urmare, trebuie să se considere că, în privința acestei
din urmă perioade, existența mecanismului de notificare și de contabilizare a fost dovedită.
În ceea ce privește pertinența mecanismului de notificare și de contabilizare în cadrul dovedirii înțelegerii comune, trebuie
să se considere că acesta constituie un indiciu serios al faptului că producătorii japonezi erau percepuți de producătorii
europeni drept concurenți potențial credibili pe piața SEE. Astfel, dacă se presupune că piața europeană a fost în realitate
inaccesibilă pentru producătorii japonezi din cauza existenței unor bariere la intrare, producătorii europeni nu ar fi avut
motiv să notifice rezultatele alocării anumitor proiecte GIS în SEE, nici,
a fortiori
, să contabilizeze aceleași proiecte în cota asociată „europeană”, prevăzută de acordul GQ, deoarece contabilizarea ar determina
lipsirea acestora de o parte a proiectelor GIS în regiunile vizate de acordul GQ. Prin urmare, existența unui asemenea mecanism
de notificare și de contabilizare presupune ca întreprinderile japoneze să fi putut intra pe piața europeană. Faptul că acestea
nu au acționat în acest mod este cauzat de angajamentul acestora de a nu proceda astfel, în schimbul unei părți mai importante
a proiectelor GIS în afara SEE. Astfel, mecanismul în cauză constituie o legătură între activitățile coluzive în SEE și producătorii
japonezi și, în consecință, o dovadă indirectă a existenței înțelegerii comune.
Problema dacă mecanismul de notificare și de contabilizare avea efecte pe piața SEE nu prezintă interes în speță. Astfel,
după cum s‑a arătat la punctul 76 de mai sus, temeiul obiecțiunii imputate reclamantelor de Comisie în decizia atacată este
angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața SEE, dovedit indirect prin existența mecanismului de notificare
și de contabilizare. În schimb, din decizia atacată nu reiese că, în opinia Comisiei, acest mecanism constituie o încălcare
autonomă a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE.
De asemenea, nu este necesar să se demonstreze, pe de o parte, că mecanismul de notificare și de contabilizare nu privea proiectele
GIS în țările de origine europene și, pe de altă parte, că Japonia constituia o țară de origine pentru ca acest mecanism să
poată fi considerat un indiciu pertinent al existenței înțelegerii comune, în temeiul raționamentului prezentat la punctul
226 de mai sus. În consecință, lipsa eventuală a confirmării mărturiei domnului M. cu privire la acest aspect nu produce efecte.
Pe de altă parte, în măsura în care argumentația Comisiei privind mecanismul de notificare și de contabilizare nu este întemeiată
nici pe caracterul confidențial al datelor comunicate, nici pe faptul că această comunicare era anterioară alocării proiectelor
GIS în cauză, nici aceste împrejurări nu au pertinență în speță.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze în sensul că, prin declarațiile date de ABB, prin declarațiile
date de reclamante și prin mărturia domnului M., a fost demonstrată existența notificării regulate către grupul de producători
japonezi, în perioada cuprinsă între anul 1988 și întreruperea participării la înțelegere, în anul 1999, de către întreprinderea
Hitachi, a anumitor proiecte GIS în SEE după alocarea și contabilizarea acelorași proiecte în cota asociată „europeană” prevăzută
de acordul GQ. În plus, mecanismul în cauză constituie o dovadă indirectă a existenței înțelegerii comune, invocată de Comisie.
Cu privire la atribuirea proiectelor GIS în SEE
–       Argumentele părților
Reclamantele arată că proiectele GIS în SEE erau împărțite de membrii europeni ai înțelegerii, în cadrul unor reuniuni diferite
de reuniunile acordului GQ, fără participarea întreprinderilor japoneze.
În acest context, listele de proiecte furnizate de ABB nu ar constitui o dovadă plauzibilă a faptului că informațiile privind
proiectele GIS avute în vedere ar fi fost comunicate producătorilor japonezi și examinate împreună cu aceștia înainte de alocarea
proiectelor respective.
În opinia reclamantelor, aceeași constatare se aplică și afirmației potrivit căreia întreprinderile japoneze intenționau să
prezinte oferte pentru proiecte GIS în SEE, creând astfel tensiuni în cadrul înțelegerii. Astfel, declarațiile martorilor
ABB în legătură cu acest subiect ar fi imprecise sau lipsite de pertinență în speță.
De asemenea, în afară de interesul invocat de Melco pentru un proiect GIS în Spania, cele 11 proiecte GIS în SEE amintite
în decizia atacată ar fi fost discutate numai de producătorii europeni. Or, era posibil ca Melco să fi primit informații asupra
proiectului în cauză din surse diferite de listele de proiecte sau furnizorii europeni.
Pe de altă parte, nu s‑ar fi demonstrat că întreprinderile japoneze au participat la stabilirea prețurilor pentru proiectele
GIS în SEE, care nu puteau să fie alocate unui anumit furnizor, la punerea în aplicare a clauzei din acordul GQ referitoare
la rezilierea acordurilor de licență acordate terților în ceea ce privește teritoriul SEE sau la schimburile de informații
sensibile privind piața europeană a proiectelor GIS.
În plus, acordurile anterioare dintre furnizorii europeni, referitoare la alocarea proiectelor GIS în SEE, în special acordul
GE, ar constitui elemente de probă care pun în discuție existența înțelegerii comune. În opinia reclamantelor, acordul GE
evidențiază o înțelegere complexă între producătorii europeni, anterioară semnării acordului GQ și independentă de acesta.
Astfel, înțelegerea în cauză ar fi fost aplicată în lipsa unei pretinse protecții, realizată prin înțelegerea comună invocată.
Or, această împrejurare ar pune în discuție argumentația Comisiei în ceea ce privește importanța înțelegerii comune pentru
activitățile coluzive ale producătorilor europeni pe teritoriul SEE.
–       Aprecierea Tribunalului
Dosarul nu conține elemente care ar sugera că proiectele GIS în SEE au fost discutate în cadrul reuniunilor acordului GQ la
care participau membrii japonezi ai înțelegerii.
De asemenea, din listele de proiecte furnizate de ABB nu rezultă că proiectele GIS în SEE au fost discutate cu producătorii
japonezi, cu excepția pretinsului interes manifestat de Melco pentru proiectul „MSP via GC” în Spania. Or, nu se poate exclude
ca interesul manifestat de Melco pentru acest din urmă proiect să rezulte dintr‑o eroare, dată fiind mărimea listei respective
de proiecte și faptul că nu au fost identificate de Comisie alte cazuri în care un producător japonez să își fi manifestat
interesul pentru un proiect GIS în SEE. În orice caz, conținutul listei respective de proiecte nu este confirmat de alte elemente
în ceea ce privește proiectul „MSP via GC” și, așadar, nu poate fi luat în considerare în această privință.
În plus, atunci când, în considerentul (125) al deciziei atacate, Comisia arată că producătorii japonezi aveau uneori intenția
să răspundă la cererile de ofertă europene, însă refuzau asemenea cereri în general și notificau proiectele în cauză producătorilor
europeni, aceasta se întemeiază numai pe declarația dată de ABB și pe mărturiile angajaților săi. Prin urmare, în lipsa confirmării
acesteia prin alte elemente, această afirmație nu poate fi luată în considerare.
Pe de altă parte, Comisia nu impută reclamantelor că au participat la stabilirea prețurilor minime ale proiectelor GIS în
SEE sau la rezilierea acordurilor de licență încheiate cu întreprinderi terțe în privința SEE. În consecință, argumentele
reclamantelor în această privință nu sunt pertinente în speță.
În ceea ce privește schimbul de date sensibile referitoare la proiectele GIS în SEE, notificarea, astfel cum este dovedită
în speță, depășește limitele unui comportament concurențial normal atât în ceea ce privește durata și intensitatea acesteia,
cât și în ceea ce privește natura datelor comunicate. Cu toate acestea, nu s‑a dovedit că obiectul notificării a fost alocarea
proiectelor GIS în SEE producătorilor japonezi sau că datele comunicate efectiv au fost utilizate în acest scop.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze în sensul că nu s‑a dovedit că întreprinderile japoneze
au participat la alocarea proiectelor GIS în SEE.
În ceea ce privește acordurile europene anterioare acordului GQ, trebuie să se observe că, exceptând acordul GE, afirmațiile
reclamantelor nu sunt suficient de precise sau de susținute. În consecință, acestea trebuie respinse.
În ceea ce privește acordul GE, nu s‑a contestat că acesta a fost semnat înaintea acordului GQ și a acordului EQ. Această
împrejurare nu presupune însă, spre deosebire de afirmațiile reclamantelor, că acesta era independent de acordul GQ sau de
înțelegerea comună.
Astfel, în temeiul articolului 15, acordul GE trebuia inițial să fie o soluție intermediară validă până la intrarea în vigoare
a acordului GQ, în caz contrar fiind necesară renegocierea acestuia după 31 decembrie 1988. Astfel, rezultă că la încheierea
acordului GE semnatarii anticipau deja instituirea înțelegerii mondiale și a diferitor sale elemente, inclusiv, potrivit afirmațiilor
Comisiei, înțelegerea comună. Această interpretare este confirmată de mărturia domnului M., în opinia căruia înțelegerea mondială
a făcut obiectul unor negocieri complexe pe durata mai multor ani înainte de semnarea acordului GQ.
Pe de altă parte, în opinia domnului M., angajamentul reciproc al celor două grupuri de producători de a nu intra pe piața
de origine a celuilalt grup, care constituie esența înțelegerii comune invocate de Comisie, era anterior încheierii acordului
GQ. În consecință, la semnarea acordului GE, acest angajament putea fi luat în considerare de producătorii europeni.
În aceste împrejurări, nu se poate considera că acordul GE pune în discuție existența înțelegerii comune invocate de Comisie.
Apreciere globală
–       Argumentele părților
În opinia reclamantelor, elementele invocate de Comisie privind existența pretinsei înțelegeri comune sunt selective, lipsite
de forță probantă, nedovedite și nu corespund realității, Comisia dezvoltând propria teorie înainte de examinarea faptelor.
În această privință, reclamantele susțin că elementele furnizate de ABB nu demonstrează corespunzător cerințelor legale existența
înțelegerii comune, în special faptul că producătorii japonezi acceptau împărțirea proiectelor GIS în SEE între producătorii
europeni, importanța înțelegerii comune în lumina pretinsei înțelegeri mondiale, existența unui mecanism de notificare obligatorie
și sistematică sau faptul că întreprinderile japoneze participau la activități coluzive ale producătorilor europeni în interiorul
SEE. De asemenea, Comisia ar fi manifestat o selectivitate, din moment ce nu ar fi amintit în decizia atacată anumite elemente
furnizate de ABB care nu corespundeau teoriei sale, în special acordul GE.
Reclamantele consideră că, în măsura în care elementele prezentate de ABB au o valoare probatorie redusă și sunt deopotrivă
contestate de reclamante, de Toshiba, de Melco, de TM T & D și, în privința anumitor aspecte, de Fuji, acestea ar fi trebuit
coroborate cu alte elemente, „nivelul de coroborare” cerut fiind ridicat. Or, în speță, situația a fost diferită. Comisia
ar fi prezentat îndeosebi afirmații referitoare la acordul GQ și la acordul EQ care ar fi în contradicție cu alte elemente
din dosar și ar fi interpretat eronat declarațiile reclamantelor și cele date de Fuji referitoare la mecanismul de notificare
și de contabilizare.
Reclamantele susțin în acest context că producătorii japonezi nu erau în măsură să intre pe piața europeană a proiectelor
GIS din cauza existenței unor bariere insurmontabile la intrare, care făcea inutilă implicarea acestora la nivel european
și, prin urmare, existența înțelegerii comune. Reclamantele adaugă că acest caracter plauzibil al explicației alternative
a fost confirmat de toate întreprinderile în cauză și rezultă deopotrivă din numeroase elemente de la dosar, precum în special
acordul GE încheiat de producătorii europeni, fără să fi fost necesară obținerea înțelegerii cu producătorii japonezi sau
informarea acestora.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
Din examinarea efectuată la punctele 84-230 de mai sus rezultă, în primul rând, că declarațiile date de ABB și mărturiile
actualilor angajați și ale fostului său angajat evidențiază existența unei înțelegeri în temeiul căreia producătorii europeni
și japonezi și‑au asumat obligația reciprocă de a nu intra pe piața de origine a celuilalt grup. Aceste elemente permit deopotrivă
identificarea părților la înțelegere și concluzia potrivit căreia, în măsura în care înțelegerea a fost probabil anterioară
acordului GQ, ea a fost încheiată cel târziu la momentul încheierii acestui din urmă acord.
În al doilea rând, existența înțelegerii reciproce menționate mai sus este confirmată de propunerea prezentată de Alstom în
reuniunea din 10 iulie 2002. Existența angajamentului întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața europeană este de asemenea
confirmată de declarațiile date de Fuji.
În al treilea rând, din declarațiile și din mărturia date de ABB, coroborate cu declarațiile reclamantelor, rezultă că producătorii
japonezi au acceptat, cel puțin în ceea ce privește perioada 1988-1999, notificarea regulată a rezultatelor alocării anumitor
proiecte GIS în SEE și contabilizarea lor în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ. De asemenea, în temeiul punctului
4 din partea „E (E‑Members)” din anexa 2 la acordul EQ, producătorii europeni au prevăzut posibilitatea de a comunica producătorilor
japonezi detaliile anumitor proiecte GIS în SEE înainte de alocarea acestora. Aceste două împrejurări sugerează că producătorii
japonezi erau considerați concurenți credibili pentru furnizarea anumitor proiecte GIS în SEE, însă aceștia s‑au angajat să
nu intre pe piața europeană, în schimbul unei părți mai importante de proiecte GIS în alte regiuni. Acestea constituie, așadar,
dovezi indirecte ale existenței înțelegerii reciproce dintre producătorii europeni și producătorii japonezi.
Astfel, elementele invocate de Comisie susțin afirmațiile acesteia cu privire la existența înțelegerii comune, astfel cum
au fost rezumate la punctul 74 de mai sus. În schimb, elementele invocate de reclamante nu sunt susceptibile să repună în
discuție afirmațiile respective.
Pe de o parte, după cum s‑a arătat la punctele 244-247, acordul GE nu constituie dovada unei înțelegeri europene care a fost
pusă în aplicare fără beneficiul înțelegerii comune.
Pe de altă parte, deși nu s‑a dovedit că întreprinderile japoneze au participat alături de producătorii europeni la alocarea
proiectelor GIS în SEE, trebuie arătat că, având în vedere natura pretinsului lor angajament în temeiul înțelegerii comune,
participarea întreprinderilor respective la acest comportament nu ar fi fost utilă. Astfel, producătorii japonezi nu ar fi
avut niciun interes să intervină la alocarea efectivă a proiectelor GIS în SEE, pe care s‑au angajat să nu le câștige. Singurul
lor interes ar fi constat în cunoașterea valorii proiectelor respective și a identității întreprinderilor cărora le fuseseră
alocate, pentru a putea urmări contabilizarea în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ. Or, cel puțin în ceea
ce privește perioada 1988-1999, aceste informații erau comunicate producătorilor japonezi prin mecanismul notificării.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se considere că existența înțelegerii comune, astfel cum a fost descrisă
la punctul 74 de mai sus, a fost demonstrată corespunzător cerințelor legale.
În aceste împrejurări, contrar celor afirmate de reclamante, Comisia nu avea obligația să demonstreze interesul comercial
al întreprinderilor în cauză pentru a încheia înțelegerea comună. În definitiv, după cum s‑a arătat la punctele 110 și 158
de mai sus, încheierea înțelegerii comune putea conferi anumite avantaje întreprinderilor menționate, nefiind, așadar, lipsită
de obiect, în pofida existenței unor bariere la intrare pe piața SEE și a lipsei eventuale a unui interes comercial imediat
de a intra pe aceeași piață.
Pe de altă parte, întrucât Comisia nu s‑a întemeiat numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona
în sensul existenței încălcării imputate, nu este suficient ca reclamantele să invoce o altă explicație plauzibilă a faptelor
în locul celei reținute de Comisie. În consecință, explicația alternativă propusă de reclamante este lipsită de pertinență
în ceea ce privește existența încălcării menționate. În orice caz, elementele care stau la baza acestei explicații sunt invocate
de asemenea de reclamante în cadrul primului aspect al celui de al treilea motiv și, prin urmare, vor fi examinate la punctele
317-312 de mai jos.
Așadar, primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.
În plus, în conformitate cu cele prezentate la punctul 41 de mai sus, întrucât existența înțelegerii comune a putut fi stabilită
fără luarea în considerare a observațiilor formulate de Fuji la 21 noiembrie 2006 în calitate de element incriminator, trebuie
respins, în definitiv, primul aspect al primului motiv, întemeiat pe faptul că reclamantele nu au avut acces la anumite elemente
incriminatoare. În consecință, primul motiv trebuie respins în totalitate.
b)     Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe faptul că nu s‑a demonstrat de către Comisie că înțelegerea comună constituia
un acord restrictiv sau o practică concertată
Argumentele părților
Reclamantele susțin că, chiar dacă se presupune demonstrarea de către Comisie a existenței înțelegerii comune, aceasta nu
a demonstrat, prin elemente precise și plauzibile, că înțelegerea comună putea fi asimilată expresiei unei voințe comune care
să se manifeste ca un acord restrictiv sau ca o practică concertată. Reclamantele consideră că, cel mult, dosarul Comisiei
evidențiază un comportament paralel al operatorilor, compatibil cu condițiile normale de piață. Această împrejurare ar fi
atestată de mărturia domnului M., care ar fi arătat că, în cadrul reuniunilor la care a asistat, nu mai era necesară ridicarea
problemei înțelegerii comune, în măsura în care aceasta era evidentă.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit jurisprudenței, Comisia are obligația de a reuni elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru
a întemeia convingerea fermă că încălcarea invocată constituie un acord sau o practică concertată în sensul articolului 81
alineatul (1) CE (Hotărârea Tribunalului din 21 ianuarie 1999, Riviera Auto Service și alții/Comisia, T‑185/96, T‑189/96 și
T‑190/96, Rec., p. II‑93, punctul 47). Jurisprudența citată anterior se aplică, prin analogie, articolului 53 alineatul (1)
din Acordul privind SEE.
În speță, în decizia atacată, Comisia nu s‑a exprimat explicit asupra chestiunii dacă acest comportament imputat întreprinderilor
japoneze constituia un acord sau o practică concertată. În considerentul (248) al deciziei atacate, Comisia s‑a limitat să
observe că încălcarea cuprindea mai multe acțiuni care puteau fi calificate ca acorduri sau practici concertate.
Prin urmare, se impune să se verifice, într‑o primă etapă, dacă înțelegerea comună constituie un acord între întreprinderi
în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și al articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.
În această privință, pentru a exista un acord în sensul dispozițiilor sus‑menționate, este suficient ca întreprinderile în
cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod (a se vedea, prin analogie, Hotărârea
Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul 70 de mai sus, punctul 958 și jurisprudența citată). Luarea în considerare a efectelor
concrete ale unui acord este inutilă, din moment ce rezultă că are ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței
(a se vedea Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul 70 de mai sus, punctul 837 și jurisprudența citată).
Or, în speță, din elementele diferite invocate de Comisie și în special din declarațiile date de ABB și de Fuji și din mărturiile
domnilor M. și V.-A. rezultă că producătorii europeni și japonezi s‑au angajat reciproc să nu intre pe piețele de origine
ale celuilalt grup. Existența unui angajament reciproc presupune în mod obligatoriu existența unei voințe comune, chiar în
lipsa unor elemente care să permită stabilirea cu precizie a momentului în care a fost exprimată această voință sau în care
s‑a oficializat această exprimare. Pe de altă parte, din cuprinsul punctului 141 de mai sus rezultă că domnul M. considera
că nu era necesar să se amintească înțelegerea comună în cursul discuțiilor la care a participat, deoarece conținutul înțelegerii
respective era înțeles, acceptat și pus în aplicare de toți participanții la înțelegere, fără a fi necesară o discuție explicită.
Mai mult, astfel cum s‑a arătat la punctul 152 de mai sus, domnul V.-A. a declarat că a participat la discuții explicite între
întreprinderile europene și reprezentantul unei întreprinderi japoneze în legătură cu respectarea înțelegerii comune.
De asemenea, împrejurarea, atestată de declarațiile și de mărturia prezentate de ABB și de declarațiile reclamantelor, că
producătorii japonezi au acceptat pe durata mai multor ani notificarea rezultatelor alocării anumitor proiecte GIS în SEE
și urmărirea contabilizării acestora în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ este incompatibilă cu un simplu
comportament paralel al concurenților în afara oricărui concurs de voințe.
Mai mult, înțelegerea comună avea ca obiect stabilirea comportamentului întreprinderilor japoneze pe piața SEE, din moment
ce acestea se angajau să nu intre pe această piață. Astfel, înțelegerea menționată constituia o rezervare efectivă a pieței
SEE în beneficiul producătorilor europeni.
În consecință, Comisia a constatat în mod întemeiat că înțelegerea comună constituia un acord între întreprinderi în sensul
articolului 81 alineatul (1) CE și al articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.
În aceste împrejurări, nu este necesar să se examineze și aspectul dacă înțelegerea comună constituia o practică concertată
în sensul acelorași dispoziții.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie respins al doilea aspect al celui de al doilea motiv și, prin urmare, al doilea
motiv trebuie respins în totalitate.
3.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe faptul că existența unei încălcări unice și continue nu a fost dovedită de Comisie
În cadrul primului aspect al celui de al treilea motiv, reclamantele susțin că, în măsura în care sunt vizate, Comisia nu
a dovedit nici împrejurările esențiale ale măsurilor puse în aplicare de participanții la înțelegere, nici faptul că aceste
măsuri urmăreau un obiectiv unic. În cadrul celui de al doilea aspect, reclamantele contestă caracterul continuu al înțelegerii
imputate și în special continuitatea obiectivului acesteia.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
a)     Cu privire la primul aspect, întemeiat pe faptul că nu s‑a dovedit de către Comisie existența unei încălcări unice care să
cuprindă înțelegerea comună, înțelegerea mondială reglementată de acordul GQ și activitățile coluzive ale producătorilor europeni
în SEE
Argumentele părților
Reclamantele susțin că, în speță, produsele, piețele geografice și întreprinderile vizate, pe de o parte, de înțelegerea prevăzută
de acordul GQ și, pe de altă parte, de acordurile referitoare la proiectele GIS în SEE sunt diferite, ceea ce presupune, în
opinia acestora, că acordul GQ este diferit de acordurile europene și că nu se poate considera că activitățile din cadrul
înțelegerii în afara SEE și activitatea întreprinderilor europene în SEE constituie o încălcare unică.
Reclamantele adaugă că elementele de fapt prezentate în decizia atacată nu dovedesc, în afara oricărei îndoieli rezonabile,
existența unei încălcări unice.
În opinia reclamantelor, înțelegerea comună nu a fost dovedită, din moment ce informațiile furnizate de ABB sunt lipsite de
orice forță probantă și nu sunt coroborate cu alte elemente.
De asemenea, Comisia nu ar fi demonstrat importanța înțelegerii comune în raport cu pretinsa înțelegere mondială, din moment
ce din elementele cuprinse la dosar nu ar rezulta că o asemenea înțelegere era necesară fie pentru a institui o încredere
reciprocă, fie pentru a încuraja activitățile membrilor europeni ai înțelegerii care viza teritoriul SEE. În plus, Comisia
nu ar fi prezentat dovezi ale împrejurării că producătorii japonezi cunoșteau și acceptau conceptul rezervării reciproce a
țărilor de origine. Astfel, noțiunea de țări de origine ar fi fost un concept aplicat doar în cadrul acordurilor dintre producătorii
europeni, nefiind, așadar, cunoscut de întreprinderile japoneze.
În opinia reclamantelor, caracterul independent al participării întreprinderilor japoneze la acordul GQ în raport cu comportamentul
coluziv al întreprinderilor europene în SEE rezulta din faptul că producătorii japonezi nu erau în măsură să intre pe piața
europeană a proiectelor GIS din cauza unor bariere la intrare insurmontabile.
Pe de altă parte, existența a două înțelegeri independente ar fi confirmată de numeroase elemente din dosar. În această privință,
reclamantele menționează existența acordului GE și a altor acorduri anterioare încheiate între furnizorii europeni, lipsa
mențiunii înțelegerii comune în acordurile scrise, lipsa oricărei aluzii, în acordul GQ, la comportamentul producătorilor
europeni în SEE, precum și acordul de nedivulgare încheiat de ABB, Areva, Siemens și VA TECH și destinat facilitării schimbului
de informații sensibile dintre semnatarii acestuia, fără ca alte întreprinderi care au participat la înțelegere să aibă cunoștință
despre acesta.
În schimb, nu ar exista elemente care ar lăsa să se creadă că întreprinderile japoneze participau la împărțirea proiectelor
GIS în SEE și la activitățile coluzive asociate ale producătorilor europeni în SEE sau că ele aveau cunoștință despre acestea.
În ceea ce privește mecanismul de notificare și de contabilizare, reclamantele fac trimitere, cu titlu introductiv, la explicația
alternativă a faptelor, prezentată la punctul 204 de mai sus. În plus, acestea reiterează că notificarea nu era sistematică,
era ulterioară atribuirii proiectelor respective, a încetat în anul 1999 și privea date neconfidențiale.
În special, reclamantele contestă faptul că simpla cunoaștere a existenței anterioare a înțelegerilor dintre celelalte întreprinderi
și schimbul de informații recapitulative istorice constituie încălcări ale articolului 81 CE și ale articolului 53 din Acordul
privind SEE.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Acordurile și practicile concertate avute în vedere la articolul 81 alineatul (1) CE rezultă în mod necesar din contribuția
mai multor întreprinderi care, toate, sunt coautoare ale încălcării, însă a căror participare poate îmbrăca forme diferite,
în funcție în special de caracteristicile pieței relevante și de poziția fiecărei întreprinderi pe această piață, de scopurile
urmărite și de modalitățile de aplicare alese sau preconizate. Cu toate acestea, simpla împrejurare că fiecare întreprindere
participă la încălcare în forme care îi sunt proprii nu este suficientă pentru a exclude răspunderea acesteia pentru întreaga
încălcare, inclusiv pentru comportamentele care sunt adoptate în mod efectiv de alte întreprinderi participante, dar care
au același obiect sau același efect anticoncurențial (a se vedea Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctele 79 și 80). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53
din Acordul privind SEE.
Astfel, o întreprindere care a participat la o încălcare prin comportamente proprii, care intră în sfera de aplicare a noțiunilor
de acord sau de practică concertată având un obiect anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și care au
drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, este de asemenea răspunzătoare pentru comportamente la
care au recurs alte întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări, în privința întregii perioade a participării sale la încălcarea
respectivă, atunci când se demonstrează că întreprinderea în cauză avea cunoștință despre comportamentele ilicite ale celorlalți
participanți sau că aceasta putea în mod rezonabil să le prevadă și că era pregătită să accepte riscul care decurgea din comportamentele
respective (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 287 de mai sus, punctul 83). Jurisprudența
citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.
În speță, în primul rând, din examinarea celui de al doilea motiv rezultă că întreprinderile japoneze au participat împreună
cu întreprinderile europene la înțelegerea comună, un acord între întreprinderi în sensul articolului 81 CE și al articolului
53 din Acordul privind SEE, care viza piața europeană a proiectelor GIS. Participarea la înțelegerea comună presupune faptul
că întreprinderile japoneze erau la curent cu împrejurarea că proiectele GIS în SEE erau rezervate producătorilor europeni.
În această privință, împrejurarea că reclamantele nu participau la măsurile coluzive specifice în SEE este lipsită de pertinență.
Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 258 de mai sus, având în vedere natura angajamentului acestora în temeiul înțelegerii
comune, participarea întreprinderilor japoneze la alocarea proiectelor GIS pe piața SEE nu era utilă. Astfel, rolul pasiv
al producătorilor japonezi nu era datorat alegerii lor voluntare, ci formei participării acestora la acordul privind piața
SEE. În schimb, aceeași participare era o condiție prealabilă a faptului ca alocarea proiectelor GIS în SEE între producătorii
europeni să fie posibilă fie în temeiul principiului protejării țării de origine, fie în temeiul acordului GE.
În al doilea rând, declarațiile date de ABB și mărturia domnului M. sugerează că, deși înțelegerea comună nu era explicit
menționată în acordul GQ, aplicarea acestuia era subînțeleasă din moment ce permitea instituirea încrederii necesare pentru
funcționarea înțelegerii mondiale. Existența legăturii dintre înțelegerea comună și acordul GQ este confirmată de mărturia
domnului V.-A., care a arătat că, în cadrul unei reuniuni a acordului GQ, necesitatea de a respecta înțelegerea comună a fost
discutată între întreprinderile europene și un reprezentant al întreprinderilor japoneze.
În al treilea rând, mecanismul de notificare și de contabilizare constituie o legătură între activitățile coluzive ale întreprinderilor
europene în SEE și înțelegerea mondială reglementată de acordul GQ. Astfel, prin intermediul acestui mecanism, rezultatele
alocării anumitor proiecte GIS în SEE erau luate în considerare în cadrul alocării proiectelor GIS în alte regiuni, în temeiul
acordului GQ. Existența mecanismului respectiv este dovedită prin declarațiile și prin mărturiile furnizate de ABB și prin
declarațiile reclamantelor, în pofida inexistenței unei menționări explicite în acordul GQ.
În acest context, explicația alternativă a mecanismului de notificare și de contabilizare propusă de reclamante a fost respinsă
la punctul 213 de mai sus. De asemenea, din cuprinsul punctelor 243-247 de mai sus rezultă, pe de o parte, că Tribunalul nu
poate lua în considerare argumentele reclamantelor referitoare la acordurile europene diferite de acordul GE și, pe de altă
parte, că acest din urmă acord nu constituie o dovadă a faptului că activitățile coluzive ale producătorilor europeni în SEE
ar fi fost independente de înțelegerea mondială reglementată de acordul GQ. În plus, din elementele comunicate de reclamante
nu rezultă că acordul de nedivulgare dintre producătorii europeni ar fi fost încheiat în realitate, nici,
a fortiori
, că schimbul de informații dintre cele două grupuri de producători ar fi fost afectat de această împrejurare.
În al patrulea rând, trebuie să se considere că, din cauza notificării regulate a rezultatelor cererilor de ofertă privind
anumite proiecte GIS în SEE, efectuată cel puțin în perioada 1988-1999, întreprinderile japoneze puteau să prevadă în mod
rezonabil că alocarea proiectelor GIS în SEE între producătorii europeni era rezultatul unui comportament coluziv. Astfel,
comunicarea regulată către un grup de producători, pe parcursul mai multor ani, a rezultatelor cererilor de ofertă la care
au participat membrii unui alt grup de producători din același sector industrial, fără un motiv legitim aparent, depășește
limitele unui comportament concurențial normal. Notificarea ar fi determinat astfel îndoieli cu privire la condițiile în care
au fost alocate proiectele GIS vizate. Ipoteza este cu atât mai plauzibilă cu cât rezultatele unei cereri de oferă nu constituie
obligatoriu date publice, în special atunci când este vorba despre cereri lansate de întreprinderi private și în ceea ce privește
detaliile ofertei reținute.
În această privință, în considerentul (277) al deciziei atacate, Comisia a arătat în mod întemeiat că această cunoaștere a
caracterului coluziv al alocării proiectelor GIS în SEE, pe care o aveau întreprinderile japoneze ca urmare a mecanismului
de notificare în perioada 1988-1999, nu era susceptibilă să fie afectată de o eventuală întrerupere ulterioară a notificării.
Situația este identică în privința JAEPS, în pofida faptului că aceasta a fost constituită în anul 2001. Astfel, JAEPS a preluat
activitățile în domeniul GIS de la acționarii săi, printre care Hitachi și Fuji. În aceste împrejurări, se poate considera
că nivelul de cunoaștere pe care JAEPS îl avea în ceea ce privește alocarea proiectelor GIS în SEE era similar cu nivelul
de cunoaștere al acționarilor menționați.
În al cincilea rând, înțelegerea comună, înțelegerea mondială reglementată de acordul GQ și activitățile coluzive ale producătorilor
europeni în SEE au fost puse în aplicare concomitent, priveau aceleași produse și implicau aceiași producători europeni și,
în ceea ce privește înțelegerea comună și acordul GQ, aceiași producători japonezi. De asemenea, diferitele măsuri concurau
la același obiectiv comun, și anume instituirea unui sistem de împărțire a pieței mondiale a proiectelor GIS și alocarea acestor
proiecte între diferiții participanți.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se concluzioneze că, în această privință, Comisia nu a săvârșit o eroare
vădită de apreciere prin faptul că a constatat că înțelegerea comună, înțelegerea mondială reglementată de acordul GQ și acordurile
coluzive ale producătorilor europeni în SEE formau o încălcare unică care urmărea un obiectiv comun. În consecință, primul
aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins.
b)     Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe faptul că nu s‑a dovedit de către Comisie caracterul continuu al înțelegerii
Argumentele părților
Reclamantele susțin că, în urma reuniunii din 10 iulie 2002, înțelegerea nu a mai urmărit același obiectiv economic, din moment
ce această înțelegere ar fi fost axată din acel moment pe Orientul Mijlociu și Asia de Sud‑Est, iar noul său obiectiv ar fi
constat în împiedicarea erodării prețurilor în aceste regiuni.
Pe de altă parte, în opinia reclamantelor, Comisia trebuia să țină seama de modificările structurii și ale funcționării înțelegerii,
implementate în același moment, care includeau o simplificare a metodelor de lucru, introducerea sistemului loturilor de proiecte
alocate direct și modificarea codurilor de desemnare a participanților la înțelegere.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Din elementele de la dosar nu rezultă că reuniunea din 10 iulie 2002 a modificat obiectivul economic urmărit de înțelegerea
mondială. Astfel, atât înaintea acestei date, cât și ulterior, scopul esențial al înțelegerii consta în împărțirea piețelor
proiectelor GIS și în coordonarea alocării acelorași proiecte între întreprinderile implicate la scară mondială. În acest
context, rezultă că voința întreprinderilor în cauză de a împiedica erodarea prețurilor în Orientul Mijlociu și în Asia de
Sud‑Est nu era rezultatul modificării obiectivelor lor esențiale, ci mai degrabă al evoluției situației concurențiale pe piețele
respective.
Pe de altă parte, evoluția structurală și operațională invocată de reclamante constă în schimbări punctuale care se limitează
la anumite aspecte ale funcționării înțelegerii, neafectând însă obiectivul esențial al acesteia. Astfel, după cum susține
Comisia, se pare că diferitele modificări erau legate de evoluția numărului de participanți la înțelegere și de dezvoltările
tehnologice. Pe de altă parte, reclamantele nu își întemeiază contestația privind natura progresivă a schimbărilor intervenite,
menționată de Comisie în considerentul (280) al deciziei atacate.
Rezultă că afirmațiile reclamantelor cu privire la continuitatea înțelegerii și obiectivul acesteia sunt neîntemeiate. Așadar,
trebuie să se considere că, prin faptul că a constatat că în perioada 15 aprilie 1988-11 mai 2004 a existat o încălcare continuă
care a urmărit același obiectiv economic, Comisia nu a săvârșit o eroare.
Prin urmare, al doilea aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins și, în consecință, al treilea motiv trebuie respins
în totalitate.
Întrucât nu poate fi admis niciun motiv invocat în susținerea cererii formulate cu titlu principal, aceasta trebuie respinsă.
B –
Cu privire la cererea formulată cu titlu subsidiar prin care se solicită anularea articolului 2 din decizia atacată în măsura
în care le privește pe reclamante
1.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe săvârșirea de erori de către Comisie la calcularea amenzilor aplicate reclamantelor
În opinia reclamantelor, Comisia a săvârșit erori la calcularea amenzilor care le‑au fost aplicate. În cadrul primului aspect,
reclamantele impută Comisiei faptul că a încălcat obligația de a aprecia importanța relativă a încălcării săvârșite de fiecare
întreprindere. În cadrul celui de al doilea aspect, reclamantele susțin că, la aplicarea Comunicării privind cooperarea, Comisia
a săvârșit o eroare vădită. În cadrul celui de al treilea aspect, reclamantele afirmă că, la aprecierea factorilor referitori
la durata înțelegerii, Comisa a săvârșit o eroare vădită.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
a)     Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare în evaluarea importanței relative a încălcării săvârșite de fiecare reclamantă
Argumentele părților
În opinia reclamantelor, Comisia trebuia să ia în considerare rolul secundar pe care l‑au jucat în cadrul înțelegerii, atât
în ceea ce privește gravitatea relativă a comportamentului acestora, cât și în ceea ce privește efectul acestui comportament
asupra pieței din SEE.
Pe de o parte, reclamantele afirmă că nu au participat la înțelegere în SEE și la reuniunile organizate în cadrul acordului
EQ, ci doar au pus în aplicare acordul GQ. În consecință, participarea lor eventuală la înțelegerea europeană nu ar putea
fi decât pasivă, iar comportamentul acestora nu ar fi afectat, așadar, schimburile comerciale dintre statele membre, dată
fiind, de asemenea, existența înțelegerii europene anterioare, reglementată de acordul GE.
Pe de altă parte, reclamantele susțin că pretinsa lor participare la înțelegerea comună nu ar fi avut efecte pe piața din
SEE și, așadar, nu ar fi fost susceptibilă să aducă atingere concurenței pe aceeași piață. În această privință, reclamantele
se referă la elementele pe care le‑au prezentat Comisiei, în special la raportul extern, la declarațiile altor participanți
la înțelegere și la împrejurarea că nu au vândut GIS în Europa nici în intervalul 2000-2002, respectiv în perioada în care
nu participau la înțelegere, nici după încetarea acesteia. Reclamantele adaugă că faptul că se aflau în incapacitate de a
aduce atingere concurenței în SEE ar fi trebuit luat în considerare drept circumstanță atenuantă.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit jurisprudenței, în măsura în care o încălcare a fost săvârșită de mai multe întreprinderi, trebuie examinată gravitatea
relativă a participării fiecăreia dintre ele (a se vedea Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 287 de mai sus, punctul
150 și jurisprudența citată). Astfel, împrejurarea că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale
unei înțelegeri sau că aceasta a jucat un rol minor în aspectele la care a participat trebuie luată în considerare cu ocazia
aprecierii gravității încălcării și a stabilirii amenzii (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 287 de mai sus, punctul
90).
În această privință, trebuie precizat, cu titlu introductiv, că decizia atacată nu sancționează participarea destinatarilor
acesteia la acordul GQ, care nu privea teritoriul SEE. Astfel, la articolul 1 din decizia atacată se declară cu claritate
că încălcarea articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE privea sectorul proiectelor GIS în SEE.
Din examinarea celui de al doilea motiv rezultă că participarea producătorilor japonezi și a producătorilor europeni la acordurile
și la practicile concertate care vizau SEE avea o natură diferită. Astfel, în cadrul înțelegerii comune, întreprinderile japoneze
s‑au angajat să nu intre pe piața SEE, iar participarea lor consta, așadar, într‑o inacțiune. La rândul lor, întreprinderile
europene și‑au alocat diferite proiecte GIS pe aceeași piață, prin intermediul unor acte coluzive pozitive.
Cu toate acestea, în ceea ce privește gravitatea celor două tipuri de comportament nu există o diferență substanțială. Astfel,
după cum s‑a constatat la punctele 258 și 290 de mai sus, având în vedere natura angajamentului reclamantelor pe baza înțelegerii
comune, faptul că acestea nu participau la alocarea proiectelor GIS în SEE nu are relevanță, din moment ce intervenția lor
nu era utilă. Astfel, împrejurarea invocată de reclamante nu era rezultatul alegerii lor, ci simpla consecință a naturii participării
lor la un acord referitor la piața SEE. În schimb, aceeași participare era o condiție prealabilă pentru ca atribuirea proiectelor
GIS în SEE să poată fi realizată între producătorii europeni, potrivit regulilor convenite în acest scop.
În consecință, trebuie să se rețină că gravitatea comportamentului întreprinderilor japoneze este comparabilă cu cea a comportamentului
întreprinderilor europene.
În ceea ce privește pretinsa incapacitate a reclamantelor de a cauza un prejudiciu concurenței din SEE, de la punctul 1 A
din Liniile directoare privind calcularea amenzilor rezultă că la stabilirea amenzii trebuie luate în considerare capacitatea
economică efectivă a autorilor încălcării de a crea un prejudiciu important altor operatori, în special consumatorilor.
În această privință, reclamantele susțin, pe de o parte, că un producător japonez care dorește să intre pe piața proiectelor
GIS în SEE s‑ar confrunta cu bariere la intrare „ridicate”, de ordin tehnic, comercial, cultural și economic. Pe de altă parte,
aceeași piață ar fi o piață „dezvoltată”, care ar presupune că, în perioada în care a fost săvârșită încălcarea, aceasta cunoștea
o rată de creștere redusă și că era deservită adecvat de producătorii europeni.
Trebuie să se observe, în primul rând, că existența înțelegerii comune, în special a mecanismului de notificare și de contabilizare,
determină percepția producătorilor europeni că producătorii japonezi sunt concurenți potențial credibili, în pofida anumitor
bariere la intrare obiective, a căror existență nu este contestată, de altfel, de Comisie. În lipsa unei asemenea ipoteze,
înțelegerea comună nu ar fi fost încheiată și respectată de producătorii europeni, în raport cu care genera pierderea unei
părți a proiectelor GIS în afara SEE. În măsura în care producătorii europeni aveau o poziție specifică adecvată pentru a
aprecia situația din SEE, din cauza poziției lor privilegiate în Europa, acceptarea din partea acestora a înțelegerii comune
constituie un argument care pune serios în discuție caracterul plauzibil al tezei susținute de reclamante.
În al doilea rând, trebuie arătat că raportul extern prezentat de reclamante a fost elaborat
ex post
în scopul unor necesități specifice ale apărării părților în cadrul procedurii care s‑a finalizat prin adoptarea deciziei
atacate. După cum susține Comisia, raportul este redactat în termeni generali și nu evidențiază faptul că reclamatele au discutat
cu privire la fezabilitatea sau oportunitatea comercială a intrării pe piața SEE. De asemenea, în ceea ce privește în special
barierele tehnice, raportul extern se referă în mare parte la declarațiile date de JAEPS și de alți destinatari ai deciziei
atacate, ceea ce presupune că, în aceeași măsură, acesta nu constituie o sursă independentă.
Pe de altă parte, în ceea ce privește barierele tehnice, rezultă efectiv că un producător japonez care dorește să intre pe
piața din SEE trebuie să adapteze produsul relevant în funcție de standardele în vigoare, care decurg din standardele definite
de Comisia Electrotehnică Internațională, să efectueze un anumit număr de teste de conformitate și să obțină certificatele
corespunzătoare. Cu toate acestea, reclamantele nu contestă că producătorii japonezi au efectuat vânzări sporadice ale produselor
GIS în SEE, precum și vânzări mai numeroase în alte teritorii în care standardele definite de Comisia Electrotehnică Internațională
sunt deopotrivă aplicate.
În plus, reclamantele se referă la cerințele și la uzanțele tehnice suplimentare aplicabile în anumite țări din Europa Occidentală.
Or, cel puțin în ceea ce privește țările diferite de țările de origine, asemenea cerințe se aplicau tuturor furnizorilor potențiali,
europeni sau japonezi.
Situația este identică în ceea ce privește pretinsa preferință pentru producătorii naționali, din moment ce din decizia atacată
rezultă că țările din SEE, diferite de țările de origine, erau chiar acelea în care nu existau furnizori naționali credibili.
Un asemenea raționament este aplicabil,
a fortiori
, pretinsei preferințe pentru furnizorul echipamentului deja instalat deja. Astfel, o legătură anterioară satisfăcătoare cu
un furnizor tinde să îi dezavantajeze pe toți ceilalți furnizori, indiferent dacă aceștia sunt europeni sau japonezi.
Reclamantele susțin de asemenea că Directiva 93/38/CE a Consiliului din 14 iunie 1993 de coordonare a procedurilor de atribuire
a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor (JO L 199, p. 84) impune ca,
la atribuirea contractelor de achiziție publică, preferința să se manifeste în favoarea furnizorilor europeni. Or, după cum
înseși reclamantele recunosc, pe de o parte, de la 1 ianuarie 1996 această normă nu mai era aplicabilă în privința producătorilor
japonezi. Pe de altă parte, norma privind preferința nu avea un caracter absolut, de vreme ce, în temeiul articolului 36 alineatul
(3) din directiva menționată, aceasta se aplica numai atunci când ofertele în cauză erau echivalente în raport cu criteriile
de atribuire, ceea ce presupune în special că diferența de preț nu depășea 3 %.
În ceea ce privește argumentele reclamantelor întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea de a stabili o prezență în Europa
pentru asigurarea vânzării, precum și a serviciilor și a infrastructurii de menținere și, pe de altă parte, pe impactul distanței
dintre Japonia și Europa privind costurile de transport și de asigurare și privind termenele de livrare, acestea nu pot fi
admise având în vedere vânzările de GIS efectuate de producătorii japonezi în SEE, precum și în restul Europei și în regiunea
mediteraneeană, respectiv în teritorii depărtate geografic de Japonia.
În ceea ce privește pretinsele bariere tarifare, reclamantele nu au furnizat detalii referitoare la cotele taxelor vamale
care ar fi aplicabile la importul de GIS în SEE din Japonia. În consecință, acest argument trebuie respins.
În sfârșit, trebuie să se observe că existența prelungită a înțelegerii comune și, prin urmare, absența producătorilor japonezi
pe piața SEE era susceptibilă să consolideze în mod artificial anumite bariere la intrare, menționate de reclamante, în special
pe cele legate de acceptarea de către clienții europeni a furnizorilor japonezi. Or, nu se poate admite ca reclamantele să
invoce consecințele funcționării încălcării la care au participat pentru a solicita reducerea amenzii care le‑a fost aplicată
pentru aceeași încălcare. Pe de altă parte, efectele sus‑menționate ale existenței prelungite a înțelegerii comune pot explica
faptul că reclamantele nu au realizat vânzări de GIS în SEE în perioadele cuprinse între anii 1999 și 2002 și între anii 2004
și 2006, respectiv perioade relativ scurte în raport cu perioada de desfășurare a încălcării.
În al treilea rând, trebuie să se observe că declarațiile altor participanți nu evidențiază bariere la intrare diferite de
cele menționate de reclamante. În consecință, argumentația expusă la punctele 321-327 de mai sus le este deopotrivă aplicabilă.
În al patrulea rând, trebuie arătat că elementele referitoare la situația de pe piața din SEE prezentate în raportul extern
nu sunt suficient de detaliate, de vreme ce acoperă numai o anumită parte din perioada în care a fost săvârșită încălcarea.
Mai mult, o parte din elemente privesc rata de creștere a pieței din SEE, însă nu oferă precizări cu privire la dimensiunea
acesteia. Or, o piață importantă în termeni absoluți poate prezenta oportunități de intrare și în lipsa unei rate importante
de creștere.
De asemenea, prezența altor concurenți este un factor inerent exercitării activității economice într‑o economie de piață și
nu constituie, așadar, în sine, o împrejurare specifică ce ar fi necesitat luarea sa în considerare. În măsura în care argumentul
reclamantelor evidențiază legătura pretins privilegiată dintre clienții europeni și producătorii europeni, se impune a se
face trimitere la punctele 323-327 de mai sus.
În plus, interesul analizei privind capacitatea producătorilor japonezi de a intra pe piața din SEE nu este dacă o intrare
pe această piață era alternativa cea mai atractivă pentru producătorii japonezi, ci dacă era vorba despre o opțiune realistă
care, în lipsa înțelegerii comune, ar fi putut exercita o presiune asupra comportamentului producătorilor prezenți pe piața
SEE. În consecință, împrejurarea că pe alte piețe existau eventual oportunități pentru producătorii japonezi nu este relevantă
în sine.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze în sensul că reclamantele nu au dovedit corespunzător cerințelor
legale afirmația potrivit căreia particularitățile pieței din SEE aveau ca efect că, în speță, comportamentul producătorilor
japonezi, părți la înțelegerea comună, nu era în măsură să cauzeze un prejudiciu concurenței pe această piață. În asemenea
împrejurări, Comisia nu poate fi criticată pentru faptul că nu a luat în considerare această afirmație, nici în cadrul aprecierii
gravității încălcării săvârșite de reclamante, nici în cadrul aprecierii circumstanțelor atenuante.
Prin urmare, primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins.
b)     Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o eroare în aplicarea Comunicării privind cooperarea
Argumentele părților
Reclamantele susțin că, pentru a concluziona că acestea participaseră la înțelegerea comună și, mai general, la o încălcare
unică și continuă, Comisia a invocat două elemente comunicate de reclamante, și anume, pe de o parte, declarațiile referitoare
la existența mecanismului de notificare și de contabilizare și, pe de altă parte, menționarea respingerii propunerii formulate
de Alstom la 10 iulie 2002 referitoare la înțelegerea comună privind piața europeană. Aceste elemente nu ar fi fost cunoscute
de Comisie în acea perioadă și ar fi avut un efect direct asupra demonstrării existenței unei încălcări unice și continue.
Reclamantele consideră că, în consecință, Comisia a săvârșit o eroare prin constatarea că elementele sus‑menționate nu reprezentau
o valoare adăugată care să justifice o reducere a amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea. Acestea susțin de asemenea,
prin trimiterea la punctul 23 din comunicarea menționată, că nu era necesară aplicarea unei amenzi în sarcina acestora.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Punctele 4, 20, 21 și 23 din Comunicarea privind cooperarea au următorul cuprins:
„4. Comisia consideră că este în interesul Comunității ca întreprinderile care cooperează cu aceasta să beneficieze de un
tratament favorabil. Interesul consumatorilor și cetățenilor în a se asigura detectarea și sancționarea înțelegerilor secrete
depășește interesul cu privire la sancționarea pecuniară a acelor întreprinderi care îi permit să descopere și să sancționeze
asemenea practici.
[…]
20. Întreprinderile care nu îndeplinesc condițiile prevăzute [pentru obținerea imunității la amenzi] pot totuși beneficia
de o reducere a amenzii care le‑ar fi fost astfel aplicată.
21. Pentru a putea îndeplini condițiile necesare pentru o astfel de reducere, o întreprindere trebuie să furnizeze Comisiei
elementele de probă cu privire la presupusa încălcare care reprezintă o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele
de probă aflate deja în posesia Comisiei și trebuie să înceteze participarea la presupusa activitate ilicită cel mai târziu
la momentul la care furnizează aceste elemente de probă.
[…]
23. […] În plus, dacă o întreprindere furnizează probe de fapt care anterior nu au fost luate în considerare de Comisie și
care au o incidență directă asupra gravității sau a duratei presupusei înțelegeri, Comisia nu ține seama de aceste fapte pentru
a stabili cuantumul amenzii aplicate întreprinderii care le‑a furnizat.”
Apreciate prin prisma acestor criterii, argumentele reclamantelor nu pot fi admise.
Astfel, după cum s‑a arătat la punctele 192 și 230 de mai sus, declarațiile referitoare la mecanismul de notificare și de
contabilizare și la propunerea formulată de Alstom la 10 iulie 2002 constituie elemente pertinente în vederea dovedirii existenței
înțelegerii comune. Cu toate acestea, în cadrul procedurii administrative, reclamantele au susținut, pe de o parte, că mecanismul
de notificare și de contabilizare nu era pertinent pentru demonstrarea existenței înțelegerii respective și, pe de altă parte,
că propunerea prezentată de Alstom și reacția lor la această propunere permiteau punerea în discuție a existenței înțelegerii.
În aceste împrejurări, reclamantele nu pot susține că au cooperat cu Comisia în legătură cu acest aspect, în conformitate
cu punctul 4 din Comunicarea privind cooperarea. Prin urmare, Comisia nu a săvârșit o eroare prin refuzul de a aplica punctele
20 și 21 din comunicarea menționată în cazul reclamantelor.
În ceea ce privește aplicarea punctului 23 din Comunicarea privind cooperarea, trebuie să se observe că la 9 septembrie 2004,
momentul depunerii cererii de clemență de către reclamante, la care au anexat expunerea propunerii prezentate de Alstom la
10 iulie 2002, Comisia era deja la curent cu privire la existența și la natura înțelegerii comune, precum și la faptul că
aceasta acoperea în mod specific perioada cuprinsă între iulie 2002 și anul 2004. Astfel, aceste fapte au fost evidențiate
în declarația dată de ABB la 11 martie 2004. De asemenea, la momentul trimiterii comunicării privind obiecțiunile, respectiv
înainte ca reclamantele să își prezinte declarațiile referitoare la mecanismul de notificare și de contabilizare, Comisia
cunoștea faptul că același mecanism fusese aplicat de participanții la înțelegere între anii 1988 și 2002, aceste elemente
fiind descrise atât în declarațiile date de ABB, cât și în mărturia domnului M. În consecință, nu se poate considera că declarațiile
respective ale reclamantelor priveau fapte pe care Comisia nu avusese anterior cunoștință sau,
a fortiori
, că puteau avea efect asupra gravității încălcării sau asupra duratei acesteia. Așadar, Comisia nu a săvârșit o eroare prin
faptul că a refuzat aplicarea punctului 23 din Comunicarea privind cooperarea în cazul reclamantelor.
Prin urmare, al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins.
c)     Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe o eroare în aprecierea factorilor referitori la durată
Argumentele părților
Reclamantele își reafirmă, pe de o parte, poziția potrivit căreia Comisia nu a demonstrat continuitatea obiectivului încălcării
în perioada cuprinsă între 15 aprilie 1988 și 11 mai 2004. Pe de altă parte, în opinia reclamantelor, constatarea participării
acestora la încălcare după anul 2002 este combătută de modificările aduse structurii și naturii acordurilor din acea perioadă,
în special prin respingerea propunerii prezentate de Alstom la 10 iulie 2002 de a încheia o înțelegere referitoare la piața
europeană.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Argumentele reclamantelor invocate în cadrul prezentului aspect sunt identice cu cele care au fost deja analizate în cadrul
celui de al doilea și al celui de al treilea motiv. Astfel, argumentele referitoare la continuitatea obiectivului înțelegerii
și la modificările pe care le‑a suferit au fost examinate la punctele 301-303 de mai sus. De asemenea, pertinența respingerii
de către întreprinderea Hitachi a propunerii prezentate de Alstom la 10 iulie 2002 a fost examinată, la rândul ei, la punctele
185-193 de mai sus.
Or, din fragmentele în cauză rezultă că elementele invocate de reclamante nu permit să se concluzioneze în sensul săvârșirii
unei erori de către Comisie, pe de o parte, prin constatarea existenței unei încălcări continue care urmărește un obiectiv
economic între 15 aprilie 1988 și 11 mai 2004 și, pe de altă parte, prin faptul că aceasta a considerat că înțelegerea comună
și, astfel, participarea reclamantelor la încălcare au continuat după luna iulie 2002.
În aceste împrejurări, al treilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins și, prin urmare, al patrulea motiv
trebuie respins în totalitate.
2.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe faptul că amenzile aplicate reclamantelor au fost calculate de Comisie potrivit
unei metode care încalcă principiile egalității de tratament și proporționalității
a)     Argumentele părților
În opinia reclamantelor, Comisia a încălcat principiile egalității de tratament și proporționalității prin faptul că a aplicat
întreprinderii Hitachi un factor de descurajare de 2,5, în timp ce în cazul ABB a aplicat coeficientul cel mai scăzut, respectiv
1,25. Acestea consideră că, deși întreprinderea Hitachi este un operator minor în sectorul proiectelor GIS, iar comportamentul
acesteia nu a putut cauza un prejudiciu sensibil concurenței în cadrul pieței comune, ABB este cel mai mare furnizor în cadrul
aceluiași sector la nivel mondial și s‑a stabilit în Europa. În plus, spre deosebire de ABB, întreprinderea Hitachi nu ar
fi săvârșit încălcări repetate. Or, în măsura în care este pertinentă în contextul prevenirii comportamentelor anticoncurențiale
viitoare, această împrejurare ar fi trebuit să fie luată în considerare la stabilirea factorilor de descurajare aplicabili.
Pe de altă parte, aplicarea factorilor de descurajare ar fi depășit semnificativ efectul unei luări în considerare a cotei
de piață reduse a reclamantelor.
Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Din considerentul (491) al deciziei atacate reiese că, în opinia Comisiei, era necesară aplicarea unui factor de descurajare
întreprinderilor cu o cifră de afaceri totală deosebit de ridicată. Întemeindu‑se pe cifra de afaceri mondială a întreprinderilor
în cauză, Comisia a aplicat, printre altele, factorul de descurajare de 1,25 în cazul ABB și factorul de descurajare de 2,5
în cazul întreprinderii Hitachi.
Reclamantele critică acest calcul deoarece nu reflectă nici puterea ABB pe piața mondială și pe piața europeană ale proiectelor
GIS, nici împrejurarea că ABB fusese anterior sancționată pentru o încălcare a articolului 81 CE. Or, din considerentul (491)
al deciziei atacate rezultă că obiectivul aplicării unui factor de descurajare nu era de a lua în considerare cei doi factori,
ci de a reflecta diferența dintre dimensiunile diferitor întreprinderi care au participat la înțelegere. Luarea în considerare
a acestui din urmă element este conformă atât cu punctul 1 A din Liniile directoare privind calcularea amenzilor, cât și cu
jurisprudența potrivit căreia, atunci când calculează cuantumul amenzii, Comisia poate lua în considerare, printre altele,
dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française
și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctele 119-121).
Proporționalitatea factorilor de descurajare aplicați în cazul ABB și în cazul întreprinderii Hitachi în raport cu dimensiunea
acestora poate fi ușor verificată prin stabilirea unui grafic al tuturor factorilor de descurajare aplicați în raport cu cifrele
de afaceri ale fiecărei întreprinderi în cauză. Or, pe acest grafic, coeficienții tuturor întreprinderilor în cauză, cu excepția
Siemens, se găsesc pe o dreaptă. Această împrejurare presupune că factorul de descurajare aplicat întreprinderii Hitachi este
proporțional cu cel aplicat ABB și că, în consecință, întreprinderea Hitachi nu a făcut obiectul unui tratament inegal în
raport cu ABB.
În sfârșit, în ceea ce privește ceilalți factori invocați de reclamante, trebuie să se observe că puterea ABB pe piața proiectelor
GIS constituie, desigur, un element pertinent din moment ce este un indicator al capacității acestei întreprinderi de a aduce
atingere concurenței. Or, în speță, acest element a fost luat în considerare la stabilirea cuantumului de plecare, ABB fiind
clasată alături de Siemens în primul grup, în funcție de cotele lor de vânzări mondiale totale. Astfel, cuantumul de plecare
aplicat ABB a fost de cinci ori mai mare decât cuantumul de plecare aplicat întreprinderii Hitachi și JAEPS.
În ceea ce privește săvârșirea repetată a unor încălcări, trebuie amintit că descurajarea constituie o finalitate a amenzii
și că imperativul de a o asigura constituie o cerință generală care trebuie să orienteze Comisia pe întreaga durată a calculului
amenzii și nu presupune necesitatea ca acest calcul să fie caracterizat printr‑o etapă specifică destinată unei evaluări globale
a tuturor circumstanțelor pertinente în vederea realizării acestui obiectiv (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, BASF/Comisia,
T‑15/02, Rec., p. II‑497, punctul 226). Prin urmare, fără a săvârși o eroare, Comisia a putut lua în considerare acest element,
nu la momentul stabilirii factorilor de descurajare, ci în cadrul aprecierii circumstanțelor agravante. În considerentul (510)
al deciziei atacate, Comisia a majorat astfel cu 50 % cuantumul amenzii în cazul ABB în temeiul punctului 2 din Liniile directoare
privind calcularea amenzilor, în timp ce reclamantelor nu le‑a fost impusă nicio majorare pentru acest motiv.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie respinse al cincilea motiv, precum și cererea de anulare a articolului 2 din
decizia atacată, formulată cu titlu subsidiar de reclamante, în măsura în care acesta le privește.
Întrucât nu a fost invocat niciun motiv autonom în susținerea celei de a doua cereri formulate cu titlu subsidiar de reclamante
privind anularea sau reducerea amenzilor care le‑au fost aplicate, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantele au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor
de judecată, conform concluziilor Comisiei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a doua)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă reclamantele la plata cheltuielilor de judecată.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 iulie 2011.
Semnături
Cuprins
Istoricul cauzei
A –  Reclamantele
B –  Produsele relevante
C –  Procedura administrativă
D –  Decizia atacată
Procedura și concluziile părților
În drept
A –  Cu privire la cererea principală, prin care se solicită anularea deciziei atacate în măsura în care le privește pe reclamante
1.  Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantelor
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
–  Cu privire la primul aspect, întemeiat pe necomunicarea elementelor incriminatoare
–  Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe necomunicarea elementelor dezincriminatoare
2.  Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune sau existența încălcării rezultate
din aceasta nu a fost dovedită de Comisie
a)  Cu privire la primul aspect, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune nu a fost demonstrată de Comisie
Cu privire la acordul GQ și la acordul EQ
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la declarațiile date de ABB
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la mărturiile actualilor angajați și ale unui fost angajat ai ABB
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la informațiile prezentate de Fuji
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la propunerea formulată de Alstom la 10 iulie 2002
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la poziția celorlalți destinatari ai comunicării privind obiecțiunile
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la mecanismul de notificare și de contabilizare
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la atribuirea proiectelor GIS în SEE
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Apreciere globală
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
b)  Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe faptul că nu s‑a demonstrat de către Comisie că înțelegerea comună constituia
un acord restrictiv sau o practică concertată
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
3.  Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe faptul că existența unei încălcări unice și continue nu a fost dovedită de
Comisie
a)  Cu privire la primul aspect, întemeiat pe faptul că nu s‑a dovedit de către Comisie existența unei încălcări unice care
să cuprindă înțelegerea comună, înțelegerea mondială reglementată de acordul GQ și activitățile coluzive ale producătorilor
europeni în SEE
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
b)  Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe faptul că nu s‑a dovedit de către Comisie caracterul continuu al înțelegerii
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
B –  Cu privire la cererea formulată cu titlu subsidiar prin care se solicită anularea articolului 2 din decizia atacată în
măsura în care le privește pe reclamante
1.  Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe săvârșirea de erori de către Comisie la calcularea amenzilor aplicate reclamantelor
a)  Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare în evaluarea importanței relative a încălcării săvârșite de fiecare
reclamantă
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
b)  Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o eroare în aplicarea Comunicării privind cooperarea
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
c)  Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe o eroare în aprecierea factorilor referitori la durată
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe faptul că amenzile aplicate reclamantelor au fost calculate de Comisie potrivit
unei metode care încalcă principiile egalității de tratament și proporționalității
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: engleza.