CELEX: 62013CJ0305
Trimitere preliminară
Convenția de la Roma privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale
Articolul 4 alineatele (1), (2), (4) și (5)
Legea aplicabilă în absența alegerii părților
Contract de comision de transport
Contract de transport de mărfuri

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatele (1), (2), (4) și (5) din Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980 (
JO 1980, L 266, p. 1
,
JO 2007, L 347, p. 3
) (denumită în continuare „Convenția de la Roma”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Haeger & Schmidt GmbH (denumită în continuare „Haeger & Schmidt”), societate de drept german, pe de o parte, și Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), domnul Lorio, domnul Miquel, în calitatea sa de lichidator al Safram intercontinental SARL (denumită în continuare „Safram”), societate de drept francez, Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA, precum și Va Tech JST SA (denumită în continuare „Va Tech”), pe de altă parte, cu privire la repararea prejudiciului suferit de aceasta din urmă cu ocazia transportului unui transformator pe care ea îl achiziționase în vederea nevoilor activității sale.
Cadrul juridic
Convenția de la Roma
Articolul 4 din Convenția de la Roma, intitulat „Legea aplicabilă în absența alegerii”, prevede:
„(1)   În măsura în care legea aplicabilă contractului nu a fost aleasă în conformitate cu articolul 3, contractul este supus legii țării cu care acesta prezintă cele mai strânse legături. Cu toate acestea, dacă o parte a contractului poate fi separată de restul contractului și prezintă o legătură mai strânsă cu o altă țară, legea acestei alte țări se va putea aplica, prin excepție, acestei părți din contract.
(2)   Sub rezerva dispozițiilor alineatului (5), contractul este prezumat a avea legături mai strânse cu țara în care partea care trebuie să execute prestația caracteristică acelui contract își are reședința obișnuită sau, în cazul unei societăți sau al unei alte persoane juridice, înregistrate sau nu, sediul central. Cu toate acestea, dacă contractul este încheiat în exercitarea activității profesionale a acestei părți, țara în cauză este aceea în care este situat sediul său principal sau țara în care este situat locul de desfășurare a activității la care trebuie executată prestația, în cazul în care, în conformitate cu contractul, prestația trebuie executată printr‑un alt loc de desfășurare a activității decât sediul principal.
[…]
(4)   Contractul de transport de mărfuri nu face obiectul prezumției de la alineatul (2). În cazul unui astfel de contract, dacă țara în care transportatorul își are sediul principal în momentul încheierii contractului este aceeași cu cea unde este situat locul de încărcare sau de descărcare sau sediul principal al expeditorului, contractul este prezumat ca având legăturile cele mai strânse cu țara respectivă. La aplicarea prezentului alineat, contractele pentru curse charter pentru o singură călătorie sau alte contracte sunt considerate contracte de transport de mărfuri dacă au ca obiect principal efectuarea unui transport de mărfuri.
(5)   Alineatul (2) nu se aplică dacă prestația caracteristică nu poate fi determinată, iar prezumțiile de la alineatele (2), (3) și (4) sunt înlăturate dacă din ansamblul circumstanțelor cauzei reiese că acel contract prezintă legături mai strânse cu o altă țară.”
Regulamentul (CE) nr. 593/2008
Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (
JO L 177, p. 6
) a înlocuit Convenția de la Roma. Conform articolului 28 din regulamentul menționat, acesta se aplică contractelor încheiate după 17 decembrie 2009.
Considerentul (20) al regulamentului respectiv are următorul cuprins:
„În cazul în care un contract are în mod evident o legătură mai strânsă cu o altă țară decât cea menționată la articolul 4 alineatul (1) sau (2), se aplică o clauză derogatorie care ar trebui să prevadă aplicarea legii țării cu care are o legătură mai strânsă. Pentru a determina această lege, ar trebui să se țină cont, printre altele, de faptul dacă contractul în cauză este strâns legat de un alt contract sau de alte contracte.”
Potrivit considerentului (22) al aceluiași regulament:
„În ceea ce privește interpretarea contractelor de transport de mărfuri, nu se are în vedere efectuarea niciunei modificări de substanță în ceea ce privește articolul 4 alineatul (4) a treia teză din Convenția de la Roma. În consecință, contractele de navlosire pentru o singură călătorie și alte contracte care au ca obiect principal efectuarea unui transport de mărfuri ar trebui considerate contracte de transport de mărfuri. […]”
Articolul 5 din Regulamentul nr. 593/2008, intitulat „Contractele de transport”, prevede:
„(1)   În măsura în care legea aplicabilă contractului de transport de mărfuri nu a fost aleasă de părți în conformitate cu articolul 3, legea aplicabilă este legea țării în care își are reședința obișnuită transportatorul, cu condiția ca locul de încărcare sau cel de livrare sau reședința obișnuită a expeditorului să fie, de asemenea, situate în țara respectivă. În cazul în care aceste cerințe nu sunt întrunite, se aplică legea țării în care este situat locul de livrare convenit de către părți.
[…]
(3)   În cazul în care, în lipsa unei alegeri a legii aplicabile, rezultă fără echivoc din ansamblul circumstanțelor cauzei că respectivul contract are în mod vădit o legătură mai strânsă cu o altă țară decât cea menționată la alineatul (1) sau (2), se aplică legea din acea altă țară.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Potrivit unui contract încheiat la 24 decembrie 2002, Va Tech, o societate de drept francez cu sediul în Lyon (Franța), a încredințat societății Safram, cu sediul în Dechy (Franța), sarcina de a organiza, în calitate de comisionar principal de transport, deplasarea din portul Antwerpen (Belgia) către Lyon a unui transformator provenit din Statele Unite.
Safram, acționând în nume propriu, dar pe seama Va Tech, a încheiat cu Haeger & Schmidt, cu sediul în Duisburg (Germania), un al doilea contract de comision având ca obiect executarea transportului acestui transformator pe căile navigabile interioare. Haeger & Schmidt l‑a ales în acest scop pe domnul Lorio, un transportator stabilit în Douai (Franța), proprietarul penișei
El‑Diablo
, înmatriculată în Belgia.
În timpul încărcării sale în Antwerpen la 23 ianuarie 2003, transformatorul a alunecat în cală, provocând răsturnarea respectivei penișe, care s‑a scufundat cu încărcătura.
Va Tech a solicitat la tribunal de commerce de Douai (Tribunalul comercial Douai) repararea prejudiciului său de către societățile Safram și Haeger & Schmidt. Aceasta din urmă l‑a chemat în garanție pe domnul Lorio, în calitate de transportator, și pe asigurătorul acestuia, Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), cu sediul social în Franța.
Tribunal de commerce de Douai a admis prin hotărârea din 23 iunie 2010 cererea de daune interese cu care a fost sesizat. Această instanță a statuat astfel că legea franceză este singura aplicabilă contractelor în cauză și a declarat societățile Safram și Haeger & Schmidt, în calitate de comisionari de transport, răspunzătoare pentru prejudiciul survenit la 23 ianuarie 2003.
Haeger & Schmidt a declarat apel împotriva acestei hotărâri.
Prin hotărârea din 2 octombrie 2011, cour d’appel de Douai (Curtea de Apel Douai) a confirmat hotărârea menționată și a obligat Haeger & Schmidt la plata către societățile Axa Corporate Solutions SA și Ace Insurance SA NV, asigurători subrogați în drepturile Va Tech, a sumei de 285659,64 euro plus dobânzi legale, cu titlu de daune interese. Aceeași creanță a fost admisă în pasivul societății Safram, care, între timp, intrase în lichidare judiciară. În această privință, instanța menționată a reținut că legea franceză era aplicabilă raporturilor contractuale dintre diversele societăți în cauză și a considerat astfel, în ceea ce privește Safram și Haeger & Schmidt, că dreptul german nu avea vocația de a se aplica unui contract de transport de mărfuri, în sensul articolului 4 alineatul (4) din Convenția de la Roma, încheiat de o societate franceză cu sediul social în Franța pe seama unei alte societăți franceze, atunci când punctul de descărcare este situat tot în Franța.
Haeger & Schmidt a formulat recurs la Cour de cassation (Curtea de Casație) invocând un motiv unic, întemeiat pe incorecta stabilire a legii aplicabile litigiului. În această privință, recurenta a arătat că a furnizat prestația caracteristică contractului de comision de transport încheiat între cele două părți și că are sediul în Germania. Prin urmare, în opinia sa, cour d’appel de Douai nu putea aplica legea franceză, în temeiul articolului 4 alineatul (5) din Convenția de la Roma, decât după ce a comparat legăturile existente între contract și, pe de o parte, Republica Federală Germania, al cărei drept pare a fi aplicabil potrivit prezumției generale de competență prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din această convenție, și, pe de altă parte, Republica Franceză, pentru a stabili, în funcție de ansamblul circumstanțelor litigiului cu care era sesizată această instanță, țara cu care contractul prezintă cele mai strânse legături în sensul articolului 4 alineatul (5) din convenția menționată.
În aceste condiții, Cour de cassation a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Contractul de comision de transport, prin care un comitent încredințează unui comisionar, care acționează în nume propriu și pe răspunderea sa, organizarea unui transport de mărfuri care va fi executat de un transportator sau de transportatori pe seama comitentului, poate avea, și în ce condiții, ca obiect principal efectuarea unui transport de mărfuri în sensul articolului 4 [alineatul] (4) ultima teză din [Convenția de la Roma]?
2)
În cazul în care contractul de comision de transport poate fi considerat un contract de transport de mărfuri în sensul articolului 4 [alineatul] (4) [din convenția menționată], dar prezumția specială de determinare a legii prevăzute de acest text nu se poate aplica, nefiind întrunite simultan condițiile impuse, textul primei sale teze, potrivit căreia contractul de transport de mărfuri nu face obiectul prezumției generale de la [alineatul] (2), trebuie interpretat în sensul că instanța este astfel invitată să identifice legea aplicabilă nu în temeiul acestei prezumții, înlăturată în mod definitiv, ci în temeiul principiului general de determinare prevăzut la articolul 4 [alineatul] (1), cu alte cuvinte, prin identificarea țării cu care contractul prezintă cele mai strânse legături, fără a se acorda o atenție deosebită țării în care se află sediul părții care execută prestația caracteristică a contractului?
3)
Presupunând că contractul de comision de transport face obiectul prezumției generale de la articolul 4 alineatul (2), în ipoteza în care clientul inițial ar fi contractat cu un prim comisionar, care ar fi fost ulterior înlocuit de un al doilea comisionar, se poate admite să se determine legea aplicabilă în cadrul raporturilor contractuale dintre client și acest al doilea comisionar în funcție de țara în care se află sediul primului comisionar, legea țării astfel desemnate fiind considerată aplicabilă în mod global întregii operațiuni de comision de transport?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (4) ultima teză din Convenția de la Roma trebuie interpretat în sensul că se aplică unui contract de comision de transport și, dacă aceasta este situația, care sunt condițiile care permit ca un contract de comision de transport să fie considerat contract de transport de mărfuri.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit, de la bun început, că articolul 4 din convenția menționată prevede criteriile de legătură în temeiul cărora instanța trebuie să determine legea aplicabilă oricărei categorii de contract în absența alegerii părților (a se vedea Hotărârea ICF, C‑133/08,
EU:C:2009:617
, punctul 25).
Acest articol 4 se întemeiază pe principiul general, consacrat la alineatul (1) al acestui articol, potrivit căruia, pentru a stabili legătura unui contract cu un sistem de drept național, trebuie să se determine țara cu care acest contract prezintă „cele mai strânse legături” (a se vedea Hotărârea ICF,
EU:C:2009:617
, punctul 26).
Cu toate acestea, aplicarea acestui principiu general este atenuată prin prezumțiile prevăzute la articolul 4 alineatele (2)-(4) din Convenția de la Roma.
În special, articolul 4 alineatul (2) enunță o prezumție cu caracter general care constă în a reține drept criteriu de legătură locul de reședință al părții contractante care execută prestația caracteristică.
În primele sale două teze, articolul 4 alineatul (4) din Convenția de la Roma reflectă specificitatea contractului de transport de mărfuri, care, cel puțin într‑un context transfrontalier, permite cu dificultate să se stabilească o legătură cu țara de reședință a părții contractante care execută prestația caracteristică, întrucât, obiectul principal al unui astfel de contract fiind deplasarea mărfii, locul în care are reședința obișnuită transportatorul nu are o legătură obiectivă cu respectivul contract. Astfel, în a doua teză a acestui alineat (4) sunt prevăzute în mod exhaustiv criterii de legătură specifice privind legea aplicabilă în materia contractelor de transport.
Alineatul (5) al aceluiași articol 4 cuprinde o clauză derogatorie care permite înlăturarea prezumțiilor menționate atunci când din ansamblul circumstanțelor cauzei reiese că acel contract prezintă legături mai strânse cu o altă țară (a se vedea în acest sens Hotărârea ICF,
EU:C:2009:617
, punctul 27).
Pe baza acestor considerații și pentru a răspunde la prima întrebare adresată de instanța de trimitere, trebuie să se examineze a treia teză a articolului 4 alineatul (4) din Convenția de la Roma, care prevede că „contractele pentru curse charter pentru o singură călătorie sau alte contracte sunt considerate contracte de transport de mărfuri dacă au ca obiect principal efectuarea unui transport de mărfuri”.
În ceea ce privește expresia „considerate contracte de transport de mărfuri”, precum și condițiile în care un alt contract poate fi considerat contract de transport, trebuie amintit că sunt necesare criterii uniforme și autonome pentru a asigura deplina eficacitate a convenției din perspectiva obiectivelor pe care le urmărește (a se vedea prin analogie Hotărârea Koelzsch, C‑29/10,
EU:C:2011:151
, punctul 32 și jurisprudența citată).
Trebuie amintit de asemenea că, la punctele 32-34 din Hotărârea ICF (
EU:C:2009:617
), Curtea a interpretat deja această ultimă teză a respectivului articol 4 alineatul (4) în sensul că permite ca și alte contracte să fie asimilate contractelor de transport, una dintre finalitățile dispoziției menționate fiind de a extinde aplicarea celei de a doua teze a acestui alineat (4) la contracte care, chiar dacă sunt calificate în dreptul național drept contracte pentru curse charter, au ca obiect principal transportul de mărfuri. Pentru a stabili acest obiect, este necesar să se ia în considerare scopul raportului contractual și, în consecință, ansamblul obligațiilor părții care execută prestația caracteristică.
Acest lucru este valabil și pentru contractul de comision de transport care este un contract distinct, prestația sa caracteristică constând în organizarea transportului mărfii. Întrucât nu are ca obiect principal deplasarea mărfii, contractul de comision de transport nu poate fi considerat un contract de transport.
Cu toate acestea, ținând seama de finalitatea raportului contractual, de prestația reală executată și de ansamblul obligațiilor părții care trebuie să execute prestația caracteristică, iar nu de calificarea dată contractului de către părți, este posibil ca un contract de comision de transport să aibă caracterul specific unui contract de transport astfel cum acesta este menționat la punctul 22 din această hotărâre, dacă are în principal ca obiect realizarea deplasării, ca atare, a mărfii.
În cauza principală, reiese din cererea de decizie preliminară că primele două contracte încheiate, pe de o parte, între Va Tech și Safram și, pe de altă parte, între Safram și Haeger & Schmidt, au fost calificate de instanța de trimitere drept contracte de comision de transport. Pentru ca transportul transformatorului să fie executat pe căile navigabile interioare, Haeger & Schmidt a încheiat un contract de transport cu domnul Lorio, proprietarul penișei
El‑Diablo
, care s‑a scufundat la momentul încărcării mărfii.
Din decizia de trimitere reiese, de asemenea, că obiectul principal al contractului încheiat între Safram și Haeger & Schmidt era „organizarea globală a transportului, iar nu simpla reprezentare juridică a clientului”, Haeger & Schmidt acționând în calitate de intermediar sub răspunderea sa și în nume propriu, dar pe seama clientului, pentru a îndeplini actele necesare pentru transportul transformatorului în cauză.
Îi revine instanței de trimitere, cu ocazia analizei tuturor circumstanțelor proprii litigiului principal, și anume clauzele contractuale care reflectă realitatea economică și comercială a raporturilor care există între părți și finalitatea articolului 4 alineatul (4) din Convenția de la Roma, sarcina de a verifica dacă și în ce măsură contractul de comision de transport în cauză are ca obiect principal transportul propriu‑zis al mărfii în cauză.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 alineatul (4) ultima teză din Convenția de la Roma trebuie interpretat în sensul că această dispoziție se aplică unui contract de comision de transport numai în cazul în care obiectul principal al contractului constă în transportul propriu‑zis al mărfii în cauză, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă legea aplicabilă unui contract de transport de mărfuri, atunci când nu poate fi stabilită în aplicarea celei de a doua teze a articolului 4 alineatul (4) din Convenția de la Roma, trebuie să fie determinată în funcție de norma generală prevăzută la alineatul (1) al acestui articol sau de prezumția generală prevăzută la alineatul (2) al aceluiași articol.
Potrivit jurisprudenței Curții, instanța națională trebuie să determine întotdeauna legea aplicabilă în temeiul prezumțiilor menționate la articolul 4 alineatele (2)-(4) din convenția respectivă, care îndeplinesc cerința generală de previzibilitate a legii și, prin urmare, de securitate juridică în raporturile contractuale (a se vedea în acest sens Hotărârea ICF,
EU:C:2009:617
, punctul 62).
Trebuie să se verifice, în consecință, dacă inaplicabilitatea eventual constatată a prezumției menționate la articolul 4 alineatul (4) din Convenția de la Roma conduce la imposibilitatea de a recurge la prezumția generală menționată la alineatul (2) al aceluiași articol și, așadar, la necesitatea de a aplica norma generală prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din acesta.
Potrivit articolului 4 alineatul (4) prima teză din convenția menționată, contractul de transport de mărfuri nu face obiectul prezumției de la alineatul (2) al aceluiași articol. Potrivit alineatului (4) a doua teză al acestuia, contractul de transport de mărfuri este guvernat de legea țării în care transportatorul are sediul principal în momentul încheierii contractului, dacă, în aceeași țară, este situat locul de încărcare sau de descărcare a mărfii sau sediul principal al expeditorului.
Astfel, respectivul articol 4 prevede în mod explicit, pe de o parte, că prezumția menționată la alineatul (2) al acestuia nu se aplică contractului de transport de mărfuri. Pe de altă parte, acesta prevede mai multe criterii de legătură specifice care permit să se determine legea aplicabilă acestui tip de contract, locul în care se află reședința transportatorului nefiind considerat, ca atare, suficient în această privință.
În aceste condiții, ar fi contrar atât textului articolului 4 alineatul (4) din Convenția de la Roma, cât și rațiunii acestei dispoziții să se aplice prezumția menționată la alineatul (2) al acestui articol în cazul unui contract precum cel în discuție în litigiul principal, dacă, nefiind întrunite simultan criteriile prevăzute în a doua teză a acestui alineat (4), se stabilește că prezumția menționată la acest alineat nu este aplicabilă.
Pe de altă parte, interpretarea care rezultă din cuprinsul punctului anterior este în acord și cu textul normelor de conflict referitoare la contractele de transport de mărfuri, prevăzute de Regulamentul nr. 593/2008, care nu este însă aplicabil
ratione temporis
în cauza principală. Astfel, articolul 5 din regulamentul menționat exclude, pentru contractele de această natură, în lipsa întrunirii simultane a criteriilor de legătură prevăzute la această dispoziție, aplicarea legii țării în care transportatorul are reședința obișnuită și prevede în mod expres că, în acest caz, se aplică legea țării în care este situat locul livrării stabilit de părți.
Astfel, în cazul în care condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (4) a doua teză din Convenția de la Roma nu sunt îndeplinite, instanța națională nu trebuie să identifice legea aplicabilă contractului pe baza prezumției menționate la alineatul (2) al aceluiași articol, care este definitiv înlăturată, ci în temeiul principiului general de determinare prevăzut la alineatul (1) prima teză al acestui articol 4, cu alte cuvinte, prin identificarea țării cu care contractul prezintă cele mai strânse legături.
Astfel, după cum a arătat în mod întemeiat guvernul francez în observațiile sale scrise, în măsura în care instanța națională trebuie să aplice, în temeiul articolului 4 alineatul (5) din convenția menționată, legea țării cu care contractul prezintă cele mai strânse legături și să înlăture legea aplicabilă determinată pe baza prezumțiilor menționate la alineatele (2)-(4) ale aceluiași articol, aceeași instanță trebuie, cu atât mai mult, să aplice legea țării cu care contractul în cauză prezintă cele mai strânse legături, astfel cum se prevede la acest articol 4 alineatul (1), atunci când alineatul (4) nu permite desemnarea legii aplicabile unui contract de transport de mărfuri (a se vedea în acest sens Hotărârea ICF,
EU:C:2009:617
, punctele 63 și 64).
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 4 alineatul (4) din Convenția de la Roma trebuie interpretat în sensul că legea aplicabilă unui contract de transport de mărfuri, atunci când nu poate fi stabilită în aplicarea celei de a doua teze a acestei dispoziții, trebuie să fie determinată în funcție de norma generală prevăzută la alineatul (1) al articolului respectiv, ceea ce înseamnă că legea care guvernează acest contract este cea a țării cu care contractul prezintă cele mai strânse legături.
Cu privire la a treia întrebare
Cu titlu introductiv și ținând seama de răspunsul oferit la prima întrebare, trebuie precizat că a treia întrebare este adresată numai în ipoteza în care instanța de trimitere ar constata, în lumina circumstanțelor cauzei, că contractul în discuție în litigiul principal nu este asimilabil unui contract de transport și nici nu este, prin urmare, supus prezumției generale menționate la articolul 4 alineatul (2) din Convenția de la Roma.
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (2) din Convenția de la Roma trebuie interpretat în sensul că permite instanței naționale să determine legea aplicabilă raporturilor contractuale cum sunt cele în discuție în litigiul principal, în care primul comisionar de transport a fost înlocuit cu un al doilea comisionar care are sediul în alt stat membru, numai în funcție de locul în care are sediul comisionarul principal.
Astfel cum a fost amintit la punctul 22 din prezenta hotărâre, în temeiul respectivului articol 4 alineatul (2), se prezumă că un contract are legăturile cele mai strânse cu țara în care partea care trebuie să execute prestația caracteristică acelui contract are, la data încheierii contractului, reședința obișnuită, sediul central, sediul principal sau un alt sediu în care trebuie să execute prestația.
Prin urmare, atunci când este vorba despre un contract care intră sub incidența articolului 4 alineatul (2) din Convenția de la Roma și este posibil să se identifice prestația sa caracteristică, instanța națională trebuie, într‑o primă etapă, să determine legea aplicabilă pe baza criteriilor de legătură specifice care figurează la alineatul (2), astfel cum s‑a amintit la punctul 35 din prezenta hotărâre (a se vedea în acest sens Hotărârea ICF,
EU:C:2009:617
, punctul 62).
Astfel cum reiese atât din modul de redactare a articolului 4 alineatul (2) din Convenția de la Roma, care prevede în mod expres că se aplică sub rezerva alineatului (5) al acestui articol, cât și din jurisprudența Curții, prezumția respectivă poate fi înlăturată în cazul în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la acest alineat (5) (a se vedea în acest sens Hotărârea ICF,
EU:C:2009:617
, punctele 63 și 64).
Din cele de mai sus reiese că instanța trebuie să verifice, în al doilea rând, dacă, în lumina tuturor circumstanțelor litigiului cu care este sesizată, trebuie sau nu trebuie eliminată soluția la care s‑a ajuns în aplicarea respectivului alineat (2). În acest scop, instanța trebuie să realizeze o comparație a legăturilor existente între contract și, pe de o parte, țara în care partea care trebuie să execute prestația caracteristică are reședința obișnuită la data încheierii contractului și, pe de altă parte, o altă țară cu care acest contract prezintă legături strânse.
Astfel, instanța de trimitere trebuie să facă o apreciere globală a tuturor elementelor obiective care caracterizează raportul contractual și să stabilească care este cel sau cele care, în opinia sa, sunt cele mai semnificative (a se vedea prin analogie Hotărârea Schlecker, C‑64/12,
EU:C:2013:551
, punctul 40). Astfel cum a subliniat Comisia, printre elementele semnificative de legătură trebuie să se ia în considerare în special existența unor legături strânse ale contractului în cauză cu unul sau cu mai multe alte contracte care fac parte, eventual, din același lanț de contracte, precum și locul livrării mărfurilor.
Această interpretare este confirmată și de considerentul (20) al Regulamentului nr. 593/2008, care prevede în mod explicit, drept criteriu de legătură pertinent, existența unui lanț de contracte legate de contractul în cauză.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 4 alineatul (2) din Convenția de la Roma trebuie interpretat în sensul că, în ipoteza în care se susține că un contract prezintă legături mai strânse cu o altă țară decât cea a cărei lege este desemnată de prezumția care figurează la alineatul respectiv, instanța națională trebuie să compare legăturile care există între acest contract și, pe de o parte, țara a cărei lege este desemnată de prezumție și, pe de altă parte, cealaltă țară vizată. În acest sens, instanța națională trebuie să țină seama de ansamblul circumstanțelor, inclusiv de existența altor contracte legate de contractul în cauză.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

1)
Articolul 4 alineatul (4) ultima teză din Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare la Roma la 19 iunie 1980, trebuie interpretat în sensul că această dispoziție se aplică unui contract de comision de transport numai în cazul în care obiectul principal al contractului constă în transportul propriu‑zis al mărfii în cauză, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

2)
Articolul 4 alineatul (4) din convenția menționată trebuie interpretat în sensul că legea aplicabilă unui contract de transport de mărfuri, atunci când nu poate fi stabilită în aplicarea celei de a doua teze a acestei dispoziții, trebuie să fie determinată în funcție de norma generală prevăzută la alineatul (1) al articolului respectiv, ceea ce înseamnă că legea care guvernează acest contract este cea a țării cu care contractul prezintă cele mai strânse legături.

3)
Articolul 4 alineatul (2) din aceeași convenție trebuie interpretat în sensul că, în ipoteza în care se susține că un contract prezintă legături mai strânse cu o altă țară decât cea a cărei lege este desemnată de prezumția care figurează la alineatul respectiv, instanța națională trebuie să compare legăturile care există între acest contract și, pe de o parte, țara a cărei lege este desemnată de prezumție și, pe de altă parte, cealaltă țară vizată. În acest sens, instanța națională trebuie să țină seama de ansamblul circumstanțelor, inclusiv de existența altor contracte legate de contractul în cauză.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.