CELEX: 62009CJ0398
Nepamatoti samaksāta nodokļa neatmaksāšana
Nepamatota iedzīvošanās šā nodokļa ieviešanas un citu nodokļu atcelšanas starpā esošās saiknes dēļ

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretējamas Kopienu tiesības nepamatotu maksājumu atgūšanas jomā.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību
Lady & Kid A/S
,
Direct Nyt ApS
(turpmāk tekstā – “
Direct Nyt
”),
A/S Harald Nyborg Isenkram- og Sportsforretning
(turpmāk tekstā – “
Harald Nyborg
”) un
KID-Holding A/S
prasībā pret
Skatteministeriet
(Nodokļu ministrija) par atteikumu tām atmaksāt nodokli, kas iekasēts, pārkāpjot Kopienu tiesības (turpmāk tekstā – “prettiesiskais
nodoklis”).

Atbilstošās tiesību normas
Ar 1987. gada 18. decembra likumu Nr. 840 Dānijas Karaliste kopš 1988. gada 1. janvāra bija ieviesusi darba devēju nodokli,
kurš ir pazīstams kā “iemaksa darba tirgus atbalstam” (
arbejsmarkedsbidrag
, turpmāk tekstā – “
AMBI
”).
AMBI
, kura likme bija 2,5 %, aprēķina bāze principā bija tāda pati kā pievienotās vērtības nodoklim (turpmāk tekstā – “PVN”).
Tomēr tā netika maksāta brīdī, kad preces tiek ievestas Dānijas teritorijā, bet gan iekasēta attiecībā uz šo pēdējo pārdošanas
cenas kopsummu brīdī, kad tās tiek pirmo reizi pārdotas šajā teritorijā.
Apmaiņā pret
AMBI
ieviešanu tika atceltas vairākas darba devēju sociālās apdrošināšanas iemaksas, kuras Dānijas uzņēmumiem apmēram DKK 10 300
apmērā bija jāmaksā par katru uz pilnu laiku nodarbinātu darbinieku.
Šīs nodokļu reformas mērķis bija izbeigt saikni starp veicamajām iemaksām un darbinieku skaitu, lai veicinātu attīstību un
sekmētu nodarbinātību, tai pat laikā neietekmējot valsts finanses.

AMBI
no Dānijas uzņēmumiem tika iekasētas laika posmā no 1988. gada 1. janvāra līdz 1991. gada 31. decembrim, jo ar 1991. gada
21. decembra likumu 1987. gada 18. decembra Likums Nr. 840 kopš 1992. gada 1. janvāra ir atcelts.
1989. gadā importētāji uzņēmumi apstrīdēja
AMBI
likumību
Østre Landsret
[Austrumu apgabaltiesā], kura uzskatīja par vajadzīgu vaicāt Tiesai par
AMBI
saderīgumu ar Kopienu tiesībām. Atbildot 1992. gada 31. marta spriedumā lietā C‑200/90
Dansk Denkavit
un
Poulsen Trading
(
Recueil
, I‑2217. lpp.), Tiesa nosprieda, ka Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.;
OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 9. nod., 1. sēj., 23. lpp.), 33. pantā ir aizliegts tāds nodoklis kā
AMBI
, jo šāds nodoklis:
–        tiek iekasēts gan par ar PVN apliekamiem darījumiem, gan par citiem ražošanas vai tirdzniecības darījumiem, kas ir pakalpojumu
sniegšana par atlīdzību;
–        PVN maksātāju uzņēmumu gadījumā tiek iekasēts, pamatojoties uz tādu pašu aprēķina bāzi, kādu izmanto PVN, proti, kā procenti
no pārdošanā gūtās summas, no kuras atskaitīta veikto pirkumu summa;
–        atšķirībā no PVN tiek maksāts nevis importēšanas brīdī, bet gan iekasēts no importēto preču pārdošanas cenas kopsummas brīdī,
kad tās pirmoreiz tiek pārdotas attiecīgajā dalībvalstī;
–        atšķirībā no PVN tie rēķinā nav jānorāda atsevišķi, un
–        tiek iekasēts līdztekus PVN.
Šā sprieduma dēļ, lai precizētu prettiesiski iekasēto
AMBI
atmaksāšanas kārtību, 1992. gada 20. maijā tika pieņemts Likums Nr. 389, kurš stājās spēkā 1992. gada 22. maijā. Tajā tostarp
ir noteikts:
“1. pants
Jautājumu par to, vai un attiecīgajā gadījumā – cik lielā mērā ir tiesības uz atmaksu vai kompensāciju saistībā ar summām,
kas samaksātas Valsts kasē saskaņā ar 1987. gada 18. decembra Likumu Nr. 840 par iemaksām darba tirgus atbalstam, tā redakcijā
ar izdarītajiem grozījumiem, izlemj saskaņā ar Dānijas tiesību vispārējām normām.
2. pants
[..]
2.      Atprasītā summa ir jāprecizē un jāpamato, turklāt pieteikumam jāpievieno dokumenti, kas ļauj konstatēt, vai tās maksātājam
ir radušies zaudējumi.
[..]”
1992. gada 20. maija Likums Nr. 389 tika papildināts ar 1996. gada 10. jūlija Instrukciju Nr. 122, kurā atmaksāšanas prasījumu
izskatīšanai iestādēs tika noteikti nosacījumi, kuriem ir jāatbilst importētājam uzņēmumam, proti:
–        uzņēmumam jābūt patiesi konkurējušam ar Dānijas līdzvērtīgu preču ražotājiem;
–        uzņēmuma ietaupījumiem no sociālās apdrošināšanas u.tml. iemaksām jābūt mazākiem par tā samaksātajām
AMBI
summām;
–        uzņēmuma konkurētspējai reformas rezultātā jābūt kļuvušai sliktākai, proti, jābūt Dānijas precēm ar dārgām darbaspēka izmaksām,
tādējādi, lai darba devēju sociālās apdrošināšanas iemaksu ziņā Dānijas uzņēmums būtu ietaupījis vairāk nekā importētājs uzņēmums
saistībā ar konkurējošajām precēm;
–        sociālās apdrošināšanas iemaksu ziņā Dānijas konkurentiem jābūt ietaupījušiem ievērojami vairāk, nekā tie ir samaksājuši
AMBI
;
–        konkurētspējas pasliktinājumam jābūt ievērojamam, un
–
AMBI
nav jābūt pārnestai, paaugstinot cenas.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Prasītājas pamata lietā, kuras visas nodarbojas ar mazumtirdzniecību, laikā no 1997. gada līdz 1998. gadam
Københavns Byret
[Kopenhāgenas pilsētas tiesā] cēla prasības pret
Skatteministeriet
, lai panāktu, ka tiek atcelti lēmumi, ar kuriem noraidīti to lūgumi atmaksāt prettiesiski iekasēto
AMBI
. Tām adresētais atmaksāšanas atteikums tika pamatots ar apstākli, ka no darba devēju sociālās apdrošināšanas iemaksu atcelšanas
izrietošais ietaupījums šiem uzņēmumiem laikā, kad tie bija apliekami ar
AMBI
, esot bijis lielāks nekā
AMBI
samaksātās summas un ka tādēļ minēto uzņēmumu maksātā
AMBI
tiem esot pilnībā atlīdzināta.
Ar
Københavns Byret
2002. gada 16. decembra spriedumu prasības visās četrās lietās tika noraidītas. Tad, 2003. gada 13. janvārī, prasītājas pamata
lietā iesniedza apelācijas sūdzību
Østre Landsret
.
No lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet:
–
KID-Holding

A/S
ar tirdzniecības nosaukumu
Daells Varehus
pārvaldīja lielveikalus, kuros tika piedāvāts plašs preču klāsts, tostarp arī importētas tekstilpreces. Šī sabiedrība samaksāja
AMBI
DKK 20 053 556 apmērā un darba devēju sociālās apdrošināšanas iemaksās ietaupīja DKK 23 151 291.
–
Lady & Kid A/S
pārvaldīja zemo cenu veikalus ar nosaukumiem
Daells Discount A/S
un
Madeleine
, kuros tika piedāvāta ierobežota
Daells Varehus
preču klāsta izvēle, lielākoties tekstilizstrādājumi. Šī sabiedrība samaksāja
AMBI
DKK 779 986 apmērā un tajā pašā laika posmā darba devēju sociālās apdrošināšanas iemaksās ietaupīja DKK 1 872 901.
–
Harald Nyborg
pārvaldīja vairākus lielveikalus, kuros tostarp tika piedāvāti metālizstrādājumi, sporta aprīkojums, auto piederumi un lauksaimniecības
aprīkojums. Šī sabiedrība samaksāja
AMBI
DKK 5 333 609 apmērā un darba devēju sociālās apdrošināšanas iemaksās ietaupīja DKK 3 322 105.
–
Direct Nyt
nodarbojās vienīgi ar importētu preču pārdošanu pa pastu. Šī sabiedrība samaksāja
AMBI
DKK 709 933 apmērā un apmaiņā pret šo maksājumu darba devēju sociālās apdrošināšanas iemaksās tā neko neietaupīja, jo tai
nebija darbinieku.

Østre Landsret
notiekošajā tiesvedībā
Skatteministeriet
atzina, ka
Harald Nyborg
un
Direct Nyt
zināmā mērā tirgoja ar darbaspēka izmaksu ziņā sadārdzinātām Dānijas precēm konkurējošas importa preces, ka darba devēju
sociālās apdrošināšanas iemaksu atcelšanas rezultātā darbaspēka izmaksu ziņā sadārdzināto Dānijas preču cenas netika ietekmētas
un tādēļ abi uzņēmumi konkurences dēļ nevarēja paaugstināt cenas atbilstoši ar
AMBI
saistītajām papildu izmaksām. Turklāt, uzskatīdama, ka
AMBI
neesot pārnesta uz citiem subjektiem,
Skatteministeriet
nolēma atmaksāt
AMBI
šiem uzņēmumiem attiecīgi DKK 760 349 apmērā kopā ar piemērojamajiem procentiem un DKK 319 469 apmērā arī kopā ar piemērojamajiem
procentiem.
Šīs pašas tiesvedības gaitā pamata prāvas dalībnieki piekrita arī, ka 35 % no
Harald Nyborg
iepirktā bija importētas preces un ka 84 % no šā uzņēmuma samaksātajām
AMBI
attiecās uz šīm precēm, kā arī ka 40 % no
Daells Varehus
iepirktā bija importētas preces un ka 94 % no šā pēdējā uzņēmuma samaksātajām
AMBI
attiecās uz šīm precēm. Minētie lietas dalībnieki tāpat atzina, ka agrākās darba devēju sociālās apdrošināšanas iemaksas
gan importēto, gan Dānijas preču tirdzniecību apgrūtināja proporcionāli vienādā apmērā.
Tā kā prasītājas pamata prāvā šaubās par valsts tiesību un
Skatteministeriet
noraidošo nolēmumu saderīgumu ar Kopienu tiesībām,
Østre Landsret
uzskata par vajadzīgu lūgt Tiesu interpretēt Kopienu tiesības nepamatotu maksājumu atgūšanas jomā. Tā nolēma apturēt tiesvedību
un uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Tiesas 1997. gada 14. janvāra spriedums apvienotajās lietās no C‑192/95 līdz C‑218/95
Comateb
u.c. (
Recueil
, I‑165. lpp.) ir jāinterpretē tādējādi, ka prettiesiskā nodokļa pārnešana uz preci nozīmē, ka šis nodoklis tiek pārnests
uz preces pircēju šajā konkrētajā komercdarījumā, vai arī pārnešana cenās var notikt, to pārnesot arī uz citu preču cenām
gluži citos komercdarījumos vai nu pirms, vai pēc attiecīgās preču pārdošanas, piemēram, tādējādi, ka četru gadu laikā īstenotā
pārnešana saistībā ar daudzām preču, tostarp importēto un neimportēto preču, grupām tiek vērtēta kopumā?
2)      Vai Kopienu tiesību jēdziens “pārnešana” ir jāsaprot tādējādi, ka prettiesisks nodoklis, kas iekasēts saistībā ar preču pārdošanu,
ir uzskatāms par pārnestu vienīgi gadījumā, ja preces cena ir augstāka par cenu, kas tai bijusi tieši pirms šā nodokļa noteikšanas,
vai tomēr minēto nodokli var uzskatīt par pārnestu arī tad, ja vienlaikus ar tā noteikšanu to maksājošais uzņēmums ir guvis
ietaupījumu no citiem obligātajiem maksājumiem, ar kuriem tas aplikts cita pamata dēļ, un tādēļ savas cenas nav mainījis?
3)      Vai Kopienu tiesību jēdziens “nepamatota iedzīvošanās” ir jāsaprot tādējādi, ka prettiesiska nodokļa, kas iekasēts kādas preces
pārdošanā, atmaksa var radīt nepamatotu iedzīvošanos gadījumā, ja uzņēmums pirms vai pēc ar nodokli apliekamās preces pārdošanas
ir guvis ietaupījumu citu obligāto maksājumu, ar kuriem tas aplikts cita pamata dēļ, atcelšanas rezultātā, ja tiek pieņemts,
ka šo citu obligāto maksājumu atcelšana ir labvēlīga arī citiem uzņēmumiem, tostarp tiem, kuri prettiesisko nodokli nemaksāja
vai to maksāja mazākā apmērā?
4)      Ja tiek pieņemts, ka prettiesiskais nodoklis savas struktūras dēļ ir izraisījis, ka preces importējošie uzņēmumi nodokļos
maksāja proporcionāli lielāku summu nekā galvenokārt pašmāju preces pērkošie uzņēmumi, un vienlaikus ar prettiesiskā nodokļa
noteikšanu ir ticis atcelts cits likumīgs obligātais maksājums, kas tika iekasēts uz citiem pamatiem un abu veidu uzņēmumus
ietekmēja proporcionāli vienādi neatkarīgi no to iepirkumu sastāva, tad Tiesai tiek lūgts viest skaidrību šādos jautājumos:
a)      vai Kopienu tiesībās ir atļauts pilnīgi vai daļēji atteikties atmaksāt prettiesisku nodokli preces importējošam uzņēmumam,
aizbildinoties ar tā pārnešanu un nepamatotu iedzīvošanos, tiktāl, ciktāl atteikuma dēļ uzņēmums, ņemot vērā, ka tas ir samaksājis
proporcionāli lielāku prettiesiskā nodokļa summu nekā līdzvērtīgas preces pašmāju tirgū pērkošs analogs uzņēmums, reformas
un atmaksas atteikuma rezultātā, pārējiem nosacījumiem esot vienādiem, nonāk par galvenokārt pašmāju preces pērkošu analoģisku
uzņēmumu situāciju nelabvēlīgākā situācijā;
b)      vai ir uzskatāms, ka prettiesiskā nodokļa atmaksa iepriekš minētajā situācijā var radīt “nepamatotu iedzīvošanos” un tādēļ
var tikt atteikta, ja atmaksa – pat gadījumā, ja nodoklis tiek uzskatīts par pārnestu, – ir vajadzīga, lai radītu tādu situāciju,
kurā nodokļu reformas sekas, kad atmaksāšana ir pabeigta un pārējie nosacījumi neatšķiras, ir vienādas attiecībā uz preces
importējošajiem uzņēmumiem un pašmāju preces pērkošajiem uzņēmumiem;
c)      vai šādā situācijā atmaksas atteikums, kura rezultātā galvenokārt pašmāju preces pērkošie uzņēmumi gūst priekšrocības salīdzinājumā
ar preces galvenokārt importējošajiem uzņēmumiem, kā citādi ir pretrunā Kopienu tiesībām, tostarp vienlīdzīgas attieksmes
principam, un
d)      vai no atbildes uz trešo prejudiciālo jautājumu izriet, ka nepamatotas iedzīvošanās dēļ nevar atteikt nepamatoti samaksātā
nodokļa atmaksu, ja ar šādu atmaksu vienīgi tiek izlīdzinātas galvenokārt pašmāju preces pērkošo uzņēmumu priekšrocības salīdzinājumā
ar tiem, kuri galvenokārt nodarbojas ar importēšanu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par otro un trešo jautājumu
Jāuzskata, ka vispirms un kopīgi iztirzājamajos otrajā un trešajā jautājumā tiek vaicāts, vai nepamatotu maksājumu atgūšanas
gadījumā nodokļa maksātāja nepamatotu iedzīvošanos var radīt tikai prettiesiskā nodokļa pārnešana, paaugstinot to preču, saistībā
ar kuru pārdošanu minētais nodoklis ir iekasēts, pārdošanas cenu vien, vai nepamatota iedzīvošanās var vienlīdz izrietēt arī
no ietaupījuma, kas radies, vienlaicīgi atceļot citus obligātos maksājumus, kas iekasēti cita pamata dēļ, pat ja nodokļa maksātājs
nebūtu mainījis savas pārdošanas cenas.
Šajā ziņā jāatgādina, ka tiesības uz nodokļu, kurus kāda dalībvalsts iekasējusi, pārkāpjot Savienības tiesību normas, atmaksāšanu
izriet no attiecīgajām personām Savienības tiesību normās, kurās šādi nodokļi ir aizliegti, piešķirtajām tiesībām un tās papildina.
Tādēļ dalībvalstij principā ir jāatmaksā obligātie maksājumi, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības (skat. 1983. gada
9. novembra spriedumu lietā 199/82
San Giorgio
,
Recueil
, 3595. lpp., 12. punkts; 2000. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑441/98 un C‑442/98
Michaïlidis
,
Recueil
, I‑7145. lpp., 30. punkts; 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑309/06
Marks & Spencer
, Krājums, I‑2283. lpp., 35. punkts, kā arī 2010. gada 28. janvāra spriedumu lietā C‑264/08
Direct Parcel Distribution Belgium
, Krājums, I‑731. lpp., 45. punkts).
Tomēr, paredzot izņēmumu no principa, ka ar Savienības tiesībām nesaderīgi nodokļi ir jāatmaksā, nepamatoti iekasēta nodokļa
atmaksa var tikt atteikta, ja tās rezultātā tiesību subjekti nepamatoti iedzīvotos. Tādēļ, lai aizsargātu Savienības tiesību
sistēmā šajā jomā garantētās tiesības, pretrunā Savienības tiesībām iekasēto nodokļu, nodevu un obligāto maksājumu atmaksāšana
nav obligāta, ja tiek konstatēts, ka persona, kurai šie maksājumi bija jāveic, tos faktiski ir pārnesusi uz citiem subjektiem
(skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Comateb
u.c., 21. punkts).
Proti, šādos apstākļos nepamatoti saņemto nodokli sedz nevis saimnieciskās darbības subjekts, bet gan pircējs, uz kuru tas
ticis pārnests. Tādēļ atmaksāt saimnieciskās darbības subjektam nodokļa summu, ko tas jau pārnesis uz pircēju, būtu tas pats,
kas tam samaksāt divkārši, un to varētu uzskatīt par “nepamatotu iedzīvošanos”, tādējādi gan nekādi nenovēršot nodokļa prettiesiskuma
sekas attiecībā pret pircēju (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Comateb
u.c., 22. punkts).
Tomēr, tā kā šāds atteikums atmaksāt nodokli, ar kuru aplikta preču tirdzniecība, ir no Savienības tiesību sistēmas izrietošu
subjektīvu tiesību ierobežojums, tas jāinterpretē šauri. Tādēļ tieša nepamatoti samaksātā nodokļa pārnešana uz pircēju ir
vienīgais izņēmums no tiesībām uz tādu nodokļu, kas ir iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, atmaksāšanu.
Tiesa ir vienlīdz noteikusi, ka pat gadījumā, ja tiek konstatēts, ka nepamatoti samaksātā nodokļa nasta ir tikusi pārnesta
uz trešajām personām, tā atmaksāšana saimnieciskās darbības subjektam var arī neradīt šā pēdējā nepamatotu iedzīvošanos, jo,
minētā nodokļa summu iekļaujot noteiktajās cenās, tam var rasties ar tā noieta apjoma samazināšanos saistīts kaitējums (skat.
iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Comateb
u.c., 29.–32. punkts, un apvienotajās lietās
Michaïlidis
, 34. un 35. punkts, kā arī 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑147/01
Weber’s Wine World
u.c.,
Recueil
, I‑11365. lpp., 98. un 99. punkts).
Gluži tāpat lūgumu atmaksāt prettiesisku nodokli dalībvalsts nedrīkst noraidīt ar aizbildinājumu, ka minētā nodokļa summa
ir finansiāli tikusi izlīdzināta, atceļot kādu likumīgu obligāto maksājumu par līdzvērtīgu summu.
Proti, lai arī prettiesiska nodokļa atmaksāšana saimnieciskās darbības subjektam, kurš tā summu ir pārnesis uz saviem klientiem,
pastāvot iepriekš izklāstītajiem nosacījumiem, var radīt šā saimnieciskās darbības subjekta nepamatotu iedzīvošanos, tā tas
nav gadījumā, kad saistībā ar Savienības tiesībām pretrunā esoša nodokļa noteikšanu it kā tiekot atcelti citi nodokļi.
Šāda atcelšana tiek veikta atbilstoši izvēlei, ko nodokļu jautājumos izdara dalībvalsts un kas atbilst tās vispārīgajai politikai
ekonomiskajos un sociālajos jautājumos. Šādai izvēlei var būt visdažādākās sekas, kas neatkarīgi no iespējamajām grūtībām
noteikt, vai un cik lielā mērā nodoklis patiešām gluži vienkārši aizstājis kādu citu maksājumu, liedz prettiesiska nodokļa
atmaksāšanu šādā kontekstā uzskatīt par nepamatotu iedzīvošanos radošu.
Secināto neatspēko arī 1979. gada 26. jūnija spriedums lietā 177/78
McCarren
(
Recueil
, 2161. lpp.) un 1983. gada 13. decembra spriedums lietā 222/82
Apple and Pear Development Council
(
Recueil
, 4083. lpp.). Proti, lai arī minētā sprieduma lietā
McCarren
25. punktā un minētā sprieduma lietā
Apple and Pear Development Council
41. punktā Tiesa nav izslēgusi, ka valsts tiesa, piemērojot pašmāju tiesības, prettiesiska nodokļa atmaksāšanu var liegt
arī kāda cita ar tā pārnešanu nesaistīta iemesla dēļ, nepamatoti samaksātā nodokļa tieša pārnešana uz pircēju, kā izriet no
šā sprieduma 20. punkta, ir vienīgais izņēmums no tiesībām uz tādu nodokļu, kas ir iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības,
atmaksāšanu.
Tādēļ uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka nepamatotu maksājumu atgūšana var radīt nepamatotu iedzīvošanos vienīgi gadījumā,
ja summas, ko nodokļa maksātājs nepamatoti samaksājis kā nodokli, kas kādā dalībvalstī tiek iekasēts, pārkāpjot Savienības
tiesības, ir tikušas tieši pārnestas uz pircēju. Tādēļ Savienības tiesībās ir aizliegts kādai dalībvalstij atteikties atmaksāt
prettiesisku nodokli ar aizbildinājumu, ka nodokļa maksātāja nepamatoti samaksātās summas ir tikušas izlīdzinātas ar ietaupījumu,
kas rodas, vienlaicīgi atceļot citus obligātos maksājumus, jo šāds izlīdzinājums no Savienības tiesību viedokļa nav uzskatāms
par nepamatotu iedzīvošanos saistībā ar šo nodokli.
Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz otro un trešo jautājumu, uz pirmo un ceturto jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
Savienības tiesību normas par nepamatotu maksājumu atgūšanu ir jāinterpretē tādējādi, ka nepamatotu maksājumu atgūšana var
radīt nepamatotu iedzīvošanos vienīgi gadījumā, ja summas, ko nodokļa maksātājs nepamatoti samaksājis kā nodokli, kas kādā
dalībvalstī tiek iekasēts, pārkāpjot Savienības tiesības, ir tikušas tieši pārnestas uz pircēju. Tādēļ Savienības tiesībās
ir aizliegts kādai dalībvalstij atteikties atmaksāt prettiesisku nodokli ar aizbildinājumu, ka nodokļa maksātāja nepamatoti
samaksātās summas ir tikušas izlīdzinātas ar ietaupījumu, kas rodas, vienlaicīgi atceļot citus obligātos maksājumus, jo šāds
izlīdzinājums no Savienības tiesību viedokļa nav uzskatāms par nepamatotu iedzīvošanos saistībā ar šo nodokli.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – dāņu.