CELEX: 62010CJ0464
Nodokļi
Sestā PVN direktīva
6. panta 4. punkts
Atbrīvojums no nodokļa
13. panta B daļas f) apakšpunkts
Azartspēles
Pakalpojumi, ko sniedz komisionārs (kiosknieks), kurš darbojas savā vārdā, bet komitenta, kas nodarbojas ar derību slēgšanu, interesēs

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 6. panta 4. punktu un 13. panta B daļas f) punktu.
Šis lūgums tika iesniegts lietā starp Beļģijas valsti un P. Henflingu, R. Davēnu un K. Tangi kā
Tiercé Franco‑Belge SA
(turpmāk tekstā – “
TFB
”) maksātnespējas administratoriem par šīs valsts atteikumu atbrīvot no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”)
pakalpojumus, ko derību likmju pieņemšanas aģentūras sniegušas
TFB
uzdevumā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Atbilstoši Sestās direktīvas 2. panta 1. punktam PVN ir jāmaksā par “preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļa maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.
Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu un 4. punkta c) apakšpunktu par preču piegādi uzskata “tiesību nodošanu rīkoties
ar materiālu īpašumu kā īpašniekam”, kā arī “preču nodošanu, pildot līgumu, saskaņā ar ko par preču pirkšanu vai pārdošanu
maksājama komisijas maksa ”.
Minētās direktīvas 6. pantā ir noteikts:
“1.      “Pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde 5. panta izpratnē.
[..]
4.      Ja nodokļa maksātājs, kas darbojas savā vārdā, bet kāda cita interesēs, piedalās pakalpojumu sniegšanā, uzskata, ka tas pats
saņēmis un sniedzis šos pakalpojumus.
[..]”
Sestās direktīvas 13. pantā ar nosaukumu “Atbrīvojumi valsts teritorijā” ir paredzēts:
“[..]
B.      Citi atbrīvojumi
Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu [no nodokļa] piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu
nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
[..]
f)      derības, loterijas un citus azartspēļu veidus, uz kuriem attiecas noteikumi un ierobežojumi [ievērojot noteikumus un ierobežojumus],
ko noteikusi katra dalībvalsts;
[..].”

Valsts tiesiskais regulējums

Code de la taxe sur la valeur ajoutée
[Pievienotās vērtības nodokļa kodeksa] (turpmāk tekstā – “
Code de la TVA
”) 10. panta 1. punktā ir paredzēts:
““Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.
Runa ir it īpaši par preces nodošanu pircēja vai īpašumtiesību pārņēmēja rīcībā, izpildot īpašumtiesību nodošanas līgumu vai
īpašumtiesības deklarējošu līgumu.”
Šī kodeksa 13. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Pirkšanas komisionāru uzskata par pircēju, bet attiecībā pret komitentu – par preces, kas tikusi ar viņa starpniecību nopirkta,
pārdevēju; pārdošanas komisionāru uzskata par pārdevēju, bet attiecībā pret komitentu – par preces, kas tikusi ar viņa starpniecību
pārdota, pircēju.
2.      Komisionārs ir ne tikai tas, kurš savā vai komersanta vārdā darbojas komitenta interesēs, bet arī pirkšanas starpnieks, kurš
no pārdevēja saņem – vai pārdošanas starpnieks, kurš pircējam izdod – rēķinu, parādzīmi vai jebkuru līdzīgi formulētu dokumentu
savā vārdā vienalga kādā statusā.”

Code de la TVA
18. panta 1. punktā ir paredzēts:
““Pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde šī kodeksa izpratnē.
Pakalpojumu sniegšana ir it īpaši līguma izpilde, kura priekšmets ir:
[..]
3.      pilnvarojums;
[..].”

Code de la TVA
20. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“[..] kad komisionārs vai jebkurš starpnieks, kurš, darbojoties atbilstoši 13. panta 2. punkta nosacījumiem, piedalās pakalpojumu
sniegšanā, uzskata, ka tas pats ir saņēmis un sniedzis šos pakalpojumus.”
Atbilstoši šī kodeksa 44. panta 3. punkta 13. apakšpunktam no PVN atbrīvo “derības, loterijas un citus azartspēļu veidus,
ievērojot noteikumus un ierobežojumus, ko noteicis Karalis”.

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums

TFB
, kas 2008. gada 27. oktobrī tika atzīta par maksātnespējīgu, ir akciju sabiedrība, kas ir reģistrēta kā PVN maksātāja Beļģijā
un kas nodarbojas ar derību slēgšanu, īpaši par zirgu skriešanās sacīkstēm Beļģijā un citās valstīs.
Savas darbības veikšanai tā piesaista vietējo aģentūru, sauktu par “kioskniekiem” [“buralistes”], tīklu, kas aptver visu Beļģijas
Karalistes teritoriju. Šo kiosknieku uzdevums ir pieņemt zirgu skriešanās sacīkšu vai citu sporta pasākumu derību dalībnieku
likmes, reģistrēt derības, izdot derību dalībniekiem likmju pieņemšanas čekus vai biļetes, kā arī izmaksāt laimestus.
Katru kiosknieku un
TFB
saista vienošanās ar nosaukumu “komisijas līgums”.
Saskaņā ar šo līgumu
TFB
ir kiosknieka rīcībā nodoto uzņēmuma resursu īpašnieks. Tā nodod pēdējā rīcībā telpas ar vajadzīgo enerģijas apgādi, uzņemas
apmaksāt telpu apdrošināšanu un nodrošina firmas izkārtnes pielikšanu un tās pienācīgu funkcionēšanu.
Minētajā līgumā tāpat arī ir noteikts, ka
TFB
nodod kiosknieka rīcībā datortehniku, ar kuras palīdzību ir veicama visu noslēgto derību, kā arī visu izmaksāto laimestu
reģistrācija. Tehniskais aprīkojums un dokumenti, ko
TFB
ir izsniegusi kioskniekam, ir bezatlīdzības glabājums un paliek tās ekskluzīvā īpašumā. Kiosknieks apņemas
TFB
uzticēto aprīkojumu lietot ar gādīga saimnieka rūpību un informēt pēdējo par visiem traucējumiem šī aprīkojuma darbībā, bet
tā remontu un uzturēšanu veic
TFB
par saviem līdzekļiem.
Atbilstoši ar
TFB
noslēgtajam “komisijas līgumam” kioskniekam turklāt ir pienākums ievērot noteikumus saistībā ar derību slēgšanu, īpaši to
reģistrāciju, grāmatvedību un laimestu izmaksu. Viņš apņemas nodrošināt sava kioska regulāru darbību un darba laikus, kas
atbilst ar
TFB
aktivitātēm un produktiem saistītajiem pasākumiem. Tomēr viņam ir tiesības brīvi lemt par sava kioska organizāciju un brīvi
pieņemt darbā personālu, lai varētu cik vien iespējams labi pildīt savus pienākumus.

TFB
pilnvaro kiosknieku pieņemt visu veidu derību likmes, attiecībā uz kurām tai ir atbilstošas atļaujas vai nu saskaņā ar likumu,
vai pilnvarojumu, un ļauj tam veikt jebkuras citas darbības ar nosacījumu, ka tās nav pretrunā
Loi sur les agences hippiques
[Likumam par zirgu skriešanās sacīkšu derību aģentūrām] un ka tās netiek veiktas tieša
TFB
konkurenta interesēs.
Saskaņā ar
TFB
regulējuma vispārējiem noteikumiem aģentūras operators, kuram vienīgajam ir tiesības reģistrēt derības, vienmēr var atteikties
slēgt derības pilnībā vai daļēji un viņam nav pienākuma savu atteikumu pamatot. Turklāt laimējušais derību dalībnieks savu
laimestu var saņemt tikai pie tā kiosknieka, pie kura viņš noslēdzis derības.
Kioskniekam tiek maksāta komisijas nauda, kas ir noteikta kā procentuāla daļa no pieņemtajām likmēm par reģistrētajām derībām,
no kurām ir atskaitītas veikto izmaksu summas. Šo komisijas naudu aprēķina un izmaksā reizi mēnesī ārpus oficiālajiem derību
darījumiem. Savu komisijas naudu saņemšanai kiosknieks nenosūta
TFB
rēķinus.
Uz kiosknieku izdotajiem likmju pieņemšanas čekiem, kas tiek izsniegti spēlētājiem, lai apstiprinātu dalību derībās, veidlapas
priekšpusē augšdaļā ir norādīts kiosknieka nosaukums, viņa reģistrācijas numurs komercreģistrā, kā arī viņa PVN maksātāja
numurs. Turklāt šo čeku veidlapas priekšpusē sānos, konkrēti minēto čeku apakšdaļā, ir izvietots uzraksts “Belgische Tiercé”,
kam seko uzraksts “Tiercé belge”, un virs tiem – “Tiercé Franco Belge”. Uz šo pašu čeku apvērstās puses ir ietverts šāds teksts:
“Ar savu dalību derību slēdzējs apliecina, ka ir iepazinies ar un piekrīt
S.C. P.M.U. belge
,
S.A. Tiercé Franco‑belge
un
Bingoal
regulējuma noteikumiem”.
2000. gada jūlijā ierosinātās kontroles gaitā, Beļģijas nodokļu administrācija konstatēja, ka kiosknieku saņemtās komisijas
naudas laikposmā no 1997. gada 1. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim nebija apliktas ar PVN. Ņemot vērā to, ka kiosknieki
strādā
TFB
vārdā un līdz ar to viņu darbībai bija jābūt apliktai ar PVN, šī administrācija 2001. gada novembrī paziņoja
TFB
par papildu PVN samaksu, kam pieskaitīti naudas sodi un nokavējuma procenti atbilstoši par minētajām komisijas naudām aprēķinātajam
PVN.

TFB
iesniedza prasību
Tribunal de première instance de Liège
[Ljēžas Pirmās instances tiesā] un lūdza tiesu atzīt, ka komisijas naudas, uz kurām attiecas lieta, nebija jāapliek ar PVN,
uzsverot, ka, piemērojot tiesību aktus PVN jomā, kioskniekus esot bijis jāuzskata par komisionāriem, kuri sniedz pakalpojumus,
kas ir atbrīvoti no šī nodokļa.
Ar 2004. gada 20. septembrī pieņemto nolēmumu minētā tiesa
TFB
prasību apmierināja. Izskatot Beļģijas valsts iesniegto apelācijas sūdzību,
Cour d’appel de Liège
[Ljēžas Apelācijas tiesa] savā 2005. gada 5. oktobra spriedumā šo nolēmumu apstiprināja visās tā daļās.
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] šo spriedumu atcēla un nodeva lietu iesniedzējtiesai atkārtotai izskatīšanai.
Šī tiesa, pirmkārt, aplūkoja
TFB
un kioskniekus saistošo līgumu un nosprieda, ka no šī līguma raksturīgo un papildu elementu kombinācijas izriet, ka kiosknieki
no
TFB
bija saņēmuši līgumisku uzdevumu pieņemt derību likmes un reģistrēt derības komisijas līguma, nevis pilnvarojuma līguma ietvaros.
Šī tiesa turklāt norādīja, ka ņemot vērā
Code de la TVA
13. panta 2. punktu, nav svarīga atbilde uz jautājumu, vai starpnieks ir darbojies drīzāk kā pilnvarnieks vai kā komisionārs.
Tā secināja, ka kiosknieki darbojās tieši un personiski savā vārdā atbilstoši komisijas līgumam, sniedzot pakalpojumus, kas
ietver derību reģistrēšanu un laimestu izmaksu
TFB
interesēs.
Otrkārt, iesniedzējtiesa mēģināja noskaidrot, vai komisijas naudas, ko
TFB
izmaksāja kioskniekiem, ir atbrīvotas no PVN. Uzskatot, ka šajā ziņā pamata lietas risinājums ir atkarīgs no Savienības tiesību
interpretācijas,
Cour d’appel de Mons
[Monsas Apelācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai [Sestās direktīvas] 6. panta 4. punkts un 13. panta B daļas f) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir atbrīvojuma
no nodokļa attiecināšana uz pakalpojumiem, kuru sniegšanā piedalās komisionārs, kas darbojas savā vārdā, bet komitenta, kas
organizē [minētajā] 13. panta B daļas f) punktā paredzēto pakalpojumu sniegšanu, interesēs [..]?”

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Sestās direktīvas 6. panta 4. punkts un 13. panta B daļas f) punkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka tiem pretrunā ir atbrīvojuma no PVN attiecināšana uz pakalpojumiem, kuru sniegšanā piedalās komisionārs, kas
darbojas savā vārdā, bet komitenta, kas organizē minētajā 13. panta B daļas f) punktā paredzēto pakalpojumu sniegšanu, interesēs.
Šis jautājums attiecas it īpaši uz to, kā no PVN viedokļa ir jāvērtē attiecības starp uzņēmumu, kas nodarbojas ar derību slēgšanu,
un saimnieciskās darbības veicēju, kurš piedalās derību likmju pieņemšanā savā vārdā, bet minētā uzņēmuma interesēs.
Saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) punktu derības, loterijas un citi azartspēļu veidi ir atbrīvoti no PVN,
ievērojot noteikumus un ierobežojumus, ko ir noteikusi katra dalībvalsts.
Šis atbrīvojums no nodokļa ir pamatots ar praktiskiem apsvērumiem, jo azartspēļu darījumi nav viegli apliekami ar PVN, nevis
kā tas ir attiecībā uz dažiem sabiedrības interesēs sniegtiem pakalpojumiem sociālajā sektorā, ar vēlmi šīm darbībām nodrošināt
labvēlīgāku PVN režīmu (skat. 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑89/05
United Utilities
, Krājums, I‑6813. lpp., 23. punkts, un 2010. gada 10. jūnija spriedumu lietā C‑58/09
Leo‑Libera
, Krājums, I‑5189. lpp., 24. punkts).
Minētajā tiesību normā paredzēto derību darījumu raksturo tas, ka derību dalībniekiem tiek dota iespēja laimēt, [derību organizētājam]
savukārt uzņemoties risku šos laimestus finansēt (iepriekš minētais spriedums lietā
United Utilities
, 26. punkts).
Tiesa secināja, ka “call centre” pakalpojumu sniegšana derību pa telefonu organizētājam, kuras ietvaros šo pakalpojumu sniedzēja
personāls pieņem likmes organizētāja vārdā, nav derību darījums Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) punkta izpratnē un
tādējādi tam nav piemērojams šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no PVN (iepriekš minētais spriedums lietā
United Utilities
, 29. punkts).
Tomēr pamata lieta vairākos aspektos atšķiras no tās, kurā tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā
United Utilities
. Pirmkārt, kiosknieku darbība faktiski atšķiras no tās, ko veic minētais “call centre”, īpaši tajā ziņā, ka kiosknieki derību
dalībniekiem ir pazīstami, ka kiosknieki var atteikties slēgt derības un viņiem nav pienākuma savu atteikumu pamatot un ka
viņu uzdevums turklāt ir izmaksāt laimestus derību dalībniekiem. Otrkārt, lieta, kurā tika taisīts iepriekš minētais spriedums,
attiecās uz derību likmju pieņemšanu to organizētāja vārdā, kamēr pamata lietā uzdotais jautājums skaidri attiecas uz situāciju,
kurā saimnieciskās darbības veicējs, kas darbojas kā starpnieks derību organizētāja interesēs, bet pieņem derību likmes pats
savā vārdā.
Šāda starpniecība savā vārdā norāda uz to, ka pretēji situācijai, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam lietā
United Utilities
, kā tas ir precizēts tā 27. punktā, tiesiskā saikne rodas nevis tieši starp derību dalībnieku un uzņēmumu, kura interesēs
saimnieciskās darbības veicējs darbojas kā starpnieks, bet gan starp šo saimnieciskās darbības veicēju un derību dalībnieku,
no vienas puses, un šo saimnieciskās darbības veicēju un minēto uzņēmumu, no otras puses.
Attiecībā uz to, kā šāda starpniecība ir vērtējama no PVN viedokļa, Sestās direktīvas 6. panta 4. punktā ir noteikts, ka,
ja nodokļa maksātājs, kurš darbojas savā vārdā, bet kāda cita interesēs, piedalās pakalpojumu sniegšanā, uzskata, ka tas pats
ir saņēmis un sniedzis šos pakalpojumus.
Tādējādi šī tiesību norma rada juridisku fikciju par to, ka tiek veiktas divas identiskas pakalpojumu sniegšanas darbības
pēc kārtas. Saskaņā ar šo fikciju tiek uzskatīts, ka saimnieciskās darbības veicējs, kurš piedalās pakalpojumu sniegšanā un
kurš ir komisionārs, pirmkārt, ir saņēmis minētos pakalpojumus no saimnieciskās darbības veicēja, kura interesēs viņš darbojas
un kurš ir komitents, un, otrkārt, pēc tam pats sniedzis šos pakalpojumus klientam. No tā izriet, ka saistībā ar tiesiskajām
attiecībām starp komitentu un komisionāru viņu attiecīgās pakalpojumu sniedzēja un maksātāja lomas attiecībā uz PVN ir fiktīvā
veidā savstarpēji apgrieztas.
Tā kā Sestās direktīvas 6. panta 4. punkts ietilpst šīs direktīvas V sadaļā ar nosaukumu “Ar nodokli apliekami darījumi”,
ir formulēts vispārīgi un neietver ierobežojumus saistībā ar tā piemērošanas vai darbības jomu, ar šo tiesību normu radītā
fikcija attiecas arī uz Sestajā direktīvā paredzēto atbrīvojumu no PVN piemērošanu. No tā izriet, ka, ja pakalpojumu sniegšana,
kurā piedalās komisionārs, ir atbrīvota no PVN, šis atbrīvojums ir tāpat piemērojams arī tiesiskajām attiecībām starp komitentu
un komisionāru.
Šis secinājums attiecas arī uz Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) punktā paredzēto derību darījumu atbrīvojumu no nodokļa.
Faktiski šim atbrīvojumam salīdzinājumā ar citiem atbrīvojumiem nepiemīt tādas speciālas īpašības, kas attaisnotu šīs direktīvas
6. panta 4. punkta piemērošanas jomas sašaurināšanu, izslēdzot no tās derības. Turklāt šīs pēdējās tiesību normas piemērošanā
nav nozīmes tam, ka minētajā 13. panta B daļas f) punktā nav paredzēts starpniecības atbrīvojums no nodokļa, kaut gan šāds
atbrīvojums ir skaidri paredzēts Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) un d) punktā.
Pretēji Beļģijas valdības apgalvojumam arī nodokļu neitralitātes principam nav pretrunā Sestās direktīvas 13. panta B daļas
f) punktā paredzētā atbrīvojuma no PVN piemērošana attiecībām starp komitentu un komisionāru, lai gan komisijas nauda, ko
maksā pilnvarniekam, kurš rīkojas pilnvarotāja vārdā un interesēs, ir aplikta ar PVN. Faktiski, kā izriet no Sestās direktīvas
6. panta 4. punkta, tajā pašā ir paredzēti īpaši noteikumi par pakalpojumiem, ko sniedz komisionārs, rīkojoties savā vārdā,
bet kāda cita interesēs, kuri atšķiras no noteikumiem, kuros ir regulēti pakalpojumi, ko sniedz pilnvarnieks, rīkojoties savā
vārdā un kāda cita interesēs.
Saistībā ar Beļģijas valdības izvirzīto jautājumu par to, vai kiosknieki, uz kuriem attiecas pamata lieta, pieņemot derību
likmes, patiešām darbojas savā vārdā Sestās direktīvas 6. panta 4. punkta izpratnē, ir jākonstatē, ka uzdotais jautājums,
kurā ticis atkārtots šī punkta formulējums, ir pamatots ar premisu, ka minētie kiosknieki ir ietverti tā piemērošanas jomā.
LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā valsts tiesai, kuras izskatīšanā ir lieta par Sestās direktīvas 6. panta 4. punkta piemērošanu,
ir jāizpēta, vai, ievērojot visu lietas faktu kopumu un it īpaši attiecīgā saimnieciskās darbības veicēja un tā klientu līgumisko
saistību raksturu, minētais nosacījums šīs tiesību normas piemērošanai ir izpildīts vai ne (šajā ziņā saistībā ar Sestās direktīvas
26. pantu skat. 1992. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑163/91
Van Ginkel
,
Recueil
, I‑5723. lpp., 21. punkts, kā arī 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑200/04
ISt
, Krājums, I‑8691. lpp., 19. un 20. punkts).
Tomēr, ja Tiesai ir lūgts sniegt valsts tiesai noderīgu atbildi, tās kompetencē ir dot tai norādes, kas izriet no pamata lietas
materiāliem, kā arī no tai iesniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, kuras ļautu šai tiesai pieņemt nolēmumu konkrētajā
lietā, kas tai ir jāizskata (skat. 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑438/05
International Transport Workers’ Federation
un
Finnish Seamen’s Union
, Krājums, I‑10779. lpp., 85. punkts, kā arī 2010. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑73/08
Bressol
u.c., Krājums, I‑2735. lpp., 65. punkts).
Saistībā ar kiosknieku, uz kuriem attiecas pamata lieta, darbību ir jāuzsver, ka, lai gan Sestās direktīvas 6. panta 4. punktā
ietvertais nosacījums par to, ka nodokļa maksātājam ir jādarbojas savā vārdā, bet kāda cita interesēs, ir interpretējams,
ievērojot konkrētās līgumiskās attiecības, kā tas izriet no šī sprieduma 40. punkta, tomēr, lai nodrošinātu pienācīgu ar šo
direktīvu izveidotās kopējās PVN sistēmas darbību, iesniedzējtiesai ir jāveic konkrēta pārbaude, lai, ievērojot visu lietas
faktu kopumu, varētu noteikt, vai minētie kiosknieki, pieņemot derību likmes, patiešām darbojās savā vārdā.
Šajā ziņā īpaši ir jāņem vērā tas, vai viņu darbības veikšanai ir vajadzīga publisku iestāžu atļauja, vai kiosknieku izdotajos
likmju pieņemšanas čekos ir minēts
TFB
nosaukums, vai klienti atbilstoši šajos čekos ietvertajām norādēm piekrīt ievērot šīs sabiedrības regulējuma noteikumus,
vai kiosknieku lietošanā esošie uzņēmuma resursi, kuru īpašniece ir minētā sabiedrība, tiek izmantoti kopā ar tās firmas zīmi,
un tas, vai pirms norisinājās pamata lietas fakti kiosknieki darbojās kā pilnvarnieki vai ne. Savukārt tas, vai, iespējams,
eksistē tāda valsts tiesību norma PVN jomā, kas Sestās direktīvas 6. panta 4. punktā paredzēto juridisko fikciju paplašina
ārpus šajā tiesību normā noteiktajiem kritērijiem, veicot pārbaudi, kas ļautu noteikt, vai kiosknieki darbojās savā vārdā
vai ne, nav jāņem vērā. Ja nosacījumi, kādi izriet tikai no Sestās direktīvas 6. panta 4. punkta, nebūtu izpildīti, šīs direktīvas
13. panta B daļas f) punktā paredzētais atbrīvojums no PVN attiecībā uz derībām pamata lietā nebūtu piemērojams.
No visa iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 6. panta 4. punkts un 13. panta B daļas
f) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja saimnieciskās darbības veicējs savā vārdā, bet uzņēmuma, kas nodarbojas ar derību
slēgšanu, interesēs darbojas kā starpnieks derību likmju pieņemšanā, uz kuru attiecas šī 13. panta B daļas f) punktā paredzētais
atbrīvojums no PVN, atbilstoši šī 6. panta 4. punktam uzskata, ka šis pēdējais uzņēmums sniedz minētajam saimnieciskās darbības
veicējam derību [organizēšanas] pakalpojumu, uz kuru attiecas minētais atbrīvojums.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 6. panta 4. punkts un 13. panta B daļas f) punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja saimnieciskās darbības veicējs savā vārdā, bet uzņēmuma, kas nodarbojas ar derību slēgšanu,
interesēs darbojas kā starpnieks derību likmju pieņemšanā, uz kuru attiecas šī 13. panta B daļas f) punktā paredzētais atbrīvojums
no pievienotās vērtības nodokļa, atbilstoši šī 6. panta 4. punktam uzskata, ka šis pēdējais uzņēmums sniedz minētajam saimnieciskās
darbības veicējam derību [organizēšanas] pakalpojumu, uz kuru attiecas minētais atbrīvojums.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.