CELEX: 62014FJ0006
Funcție publică
Remunerație
Pensie de urmaș
Articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut
Soț divorțat de un funcționar decedat
Existența unei pensii alimentare la data decesului funcționarului
Articolul 42 din anexa VIII la statut
Termen de introducere a unei cereri de lichidare a drepturilor la pensie

Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 28 ianuarie 2014, doamna Borghans solicită anularea deciziei prin
care Comisia Europeană a refuzat să îi acorde o pensie de urmaș.

Cadrul juridic
Cadrul juridic cuprinde articolele 27 și 42 din anexa VIII la Statutul funcționarilor Uniunii Europene în versiunea sa anterioară
intrării în vigoare a Regulamentului (UE, Euratom) nr. 1023/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 22 octombrie
2013 de modificare a Statutului funcționarilor Uniunii Europene și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene
(denumit în continuare „statutul”), precum și dispozițiile următoare din statut și din anexa menționată.
Articolul 79 din statut prevede:
„În condițiile prevăzute la capitolul 4 din anexa VIII [la statut] soțul supraviețuitor al unui funcționar sau al unui fost
funcționar are dreptul la o pensie de urmaș egală cu 60 % din pensia pentru limită de vârstă sau din prestația de invaliditate
de care beneficia soțul său sau de care ar fi beneficiat dacă ar fi avut dreptul să o solicite la data decesului, fără aplicarea
unor condiții privind vechimea în serviciu sau vârsta.
Valoarea pensiei de urmaș de care beneficiază soțul supraviețuitor al unui funcționar decedat aflat într‑una dintre situațiile
administrative menționate la articolul 35 [din statut] nu poate fi mai mică decât minimul de subzistență sau decât 35 % din
ultimul salariu de bază al funcționarului.
[…]”
Potrivit articolului 80 din statut:
„Atunci când funcționarul sau titularul unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate decedează
fără a lăsa în urmă un soț care să aibă dreptul la pensie de urmaș, copiii recunoscuți ca fiind în întreținerea sa în sensul
articolului 2 din anexa VII [la statut] la data decesului au dreptul la o pensie de orfan în condițiile prevăzute la articolul
21 din anexa VIII [la statut].
Același drept este recunoscut copiilor care îndeplinesc aceleași condiții în caz de deces sau de recăsătorire a soțului titular
al unei pensii de urmaș.
Atunci când funcționarul sau titularul unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate decedează,
iar condițiile prevăzute la primul paragraf nu sunt îndeplinite, copiii recunoscuți ca fiind în întreținerea sa în sensul
articolului 2 din anexa VII [la statut] au dreptul la o pensie de orfan în condițiile prevăzute la articolul 21 din anexa
VIII; cu toate acestea, valoarea pensiei se stabilește la jumătate din valoarea prevăzută de dispozițiile acestui din urmă
articol.
[…]”
Articolul 21 alineatul (1) primul paragraf din anexa VIII la statut are următorul cuprins:
„Pensia de orfan prevăzută la articolul 80 primul, al doilea și al treilea paragraf din statut se stabilește, pentru primul
orfan, la opt zecimi din pensia de urmaș la care ar fi avut dreptul soțul supraviețuitor al funcționarului sau al fostului
funcționar titular al unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate, făcându‑se abstracție de
reducerile prevăzute la articolul 25 de mai sus [din prezenta anexă].”

Situația de fapt
La 20 aprilie 1991, reclamanta s‑a căsătorit cu domnul van Raan, la data respectivă funcționar al Comisiei.
Din această căsătorie s‑a născut un copil, la 10 septembrie 1993.
Prin hotărârea din 15 iunie 2004, tribunal de première instance de Bruxelles [Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles]
(Belgia) a pronunțat divorțul prin acordul soților al domnului van Raan și al reclamantei. Prin convenția de divorț încheiată
la 24 decembrie 2003 (denumită în continuare „convenția de divorț”) și anexată la acea hotărâre se prevedea că, începând de
la data respectivă și până la decesul său, domnul van Raan va plăti reclamantei o pensie alimentară, într‑un cuantum stabilit
atunci la 3 000 de euro pe lună.
Prin hotărârea din 18 decembrie 2007, juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem [judecătorul de pace din cantonul Overijse‑Zaventem]
(Belgia) a dispus, la cererea domnului van Raan, încetarea, cu începere de la 1 septembrie 2006, a plății pensiei alimentare
datorate de acesta reclamantei.
La 12 februarie 2008, reclamanta a declarat apel împotriva hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie
2007.
La 2 martie 2008, domnul van Raan a decedat.
Ca urmare a decesului domnului van Raan, este cert că Comisia nu a plătit reclamantei pensie de urmaș.
În schimb, începând din luna iulie 2008, Comisia a acordat copilului defunctului domn van Raan și al reclamantei o pensie
de orfan în temeiul articolului 80 din statut, al cărei cuantum era stabilit, în conformitate cu articolul 21 alineatul (1)
primul paragraf din anexa VIII la statut, la opt zecimi din pensia de urmaș pe care reclamanta ar fi primit‑o dacă ar fi avut
dreptul la o astfel de pensie (denumită în continuare „pensia de orfan în cotă majorată”).
În luna octombrie 2011, devenit major, copilul defunctului domn van Raan și al reclamantei, în calitate de moștenitor al celui
dintâi, a reluat procedura din fața instanțelor belgiene în vederea încetării plății pensiei alimentare datorate reclamantei,
pendinte atunci la tribunal de première instance de Bruxelles.
Prin hotărârea din 25 martie 2013, tribunal de première instance de Bruxelles a anulat hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem
din 18 decembrie 2007 și a declarat nefondată cererea inițială a defunctului domn van Raan privind încetarea plății pensiei
alimentare prevăzute de convenția de divorț în beneficiul reclamantei, pentru motivul că nu erau îndeplinite condițiile privind
încetarea plății pensiei alimentare prevăzute în convenția de divorț.
Copilul defunctului domn van Raan și al reclamantei, în calitatea sa de moștenitor al domnului van Raan, a achiesat la hotărârea
tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013.
Prin scrisoarea din 29 aprilie 2013, reclamanta a solicitat Comisiei să îi plătească, începând din luna aprilie 2008, o pensie
de urmaș, explicând că, în urma anulării hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 prin hotărârea
tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013, îndeplinea criteriile prevăzute la articolul 27 din anexa VIII
la statut pentru a beneficia de o astfel de pensie.
Prin decizia din 3 iunie 2013 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), Comisia a respins cererea reclamantei, întemeindu‑se
pe împrejurarea că aceasta, întrucât nu a solicitat lichidarea drepturilor sale de pensie în anul următor decesului domnului
van Raan, era decăzută din drepturile sale prin aplicarea articolului 42 din anexa VIII la statut.
Prin nota din 9 iulie 2013, reclamanta a introdus o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut împotriva
deciziei în litigiu.
Prin decizia din 29 octombrie 2013, autoritatea împuternicită să facă numiri a respins reclamația pentru același motiv ca
decizia în litigiu (denumită în continuare „decizia de respingere a reclamației”).

Concluziile părților
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei de respingere a reclamației;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

Cu privire la obiectul acțiunii
Potrivit unei jurisprudențe constante, concluziile în anulare îndreptate formal împotriva deciziei de respingere a unei reclamații
au, în cazul în care această decizie este lipsită de conținut autonom, efectul de a sesiza Tribunalul cu privire la actul
împotriva căruia a fost formulată reclamația (a se vedea în acest sens Hotărârea Vainker/Parlamentul, 293/87, EU:C:1989:8,
punctul 8).
În speță, întrucât decizia de respingere a reclamației era lipsită de conținut autonom, acțiunea trebuie considerată ca fiind
îndreptată numai împotriva deciziei în litigiu.

Cu privire la admisibilitate
Argumentele părților
Comisia invocă inadmisibilitatea concluziilor privind anularea deciziei în litigiu. Astfel, potrivit Comisiei, această decizie
ar fi pur confirmativă a unei decizii precedente implicite adoptate după decesul domnului van Raan în anul 2008, prin care
administrația a refuzat să acorde reclamantei beneficiul unei pensii de urmaș și care nu fusese contestată de aceasta în termenul
prevăzut la articolul 90 alineatul (2) din statut. Comisia adaugă că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, posibilitatea
de a formula o cerere în sensul articolului 90 alineatul (1) din statut – posibilitate pe care reclamanta a utilizat‑o solicitând,
prin scrisoarea din 29 aprilie 2013, beneficiul unei pensii de urmaș – nu ar permite unui funcționar sau unui succesor să
evite aplicarea termenelor prevăzute la articolele 90 și 91 din statut pentru adresarea reclamației și pentru introducerea
acțiunii, prin punerea în discuție în mod indirect, prin intermediul unei cereri, a unei decizii anterioare care nu a fost
contestată în termen, precum în speță.
Reclamanta solicită respingerea cauzei de inadmisibilitate invocate de Comisie.
Aprecierea Tribunalului
Astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, o acțiune în anulare îndreptată împotriva unei decizii pur confirmative
a unei decizii anterioare care nu a fost atacată în termen este inadmisibilă. O decizie este pur confirmativă a unei decizii
anterioare dacă nu conține niciun element nou în raport cu un act anterior și dacă nu a fost precedată de o reexaminare a
situației destinatarului acestui act anterior (Hotărârea A/Comisia, F‑12/09, EU:F:2011:136, punctul 119).
În speță, trebuie, cu titlu introductiv, să se verifice dacă, astfel cum susține Comisia, în anul 2008 a intervenit o decizie
implicită pentru a refuza reclamantei beneficiul unei pensii de urmaș pentru motivul că aceasta din urmă nu îndeplinea condițiile
prevăzute la articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut.
În această privință, articolul 90 alineatul (1) din statut prevede că orice persoană vizată de statutul menționat poate sesiza
autoritatea împuternicită să facă numiri cu o cerere prin care solicită să se adopte o decizie în privința sa și că, la expirarea
unui termen de patru luni de la data introducerii cererii, lipsa unui răspuns la aceasta echivalează cu o decizie implicită
de respingere. Rezultă dintr‑o astfel de dispoziție că, în principiu, o decizie prin care se refuză implicit un drept unui
funcționar nu poate interveni decât cu condiția ca funcționarul să fi sesizat în prealabil administrația cu o cerere având
ca obiect acordarea acestui drept.
Or, în înscrisurile sale, Comisia a indicat faptul că nu îi fusese adresată de reclamantă nicio cerere de plată a unei pensii
de urmaș. În ceea ce o privește pe aceasta din urmă, deși a menționat în reclamația formulată împotriva deciziei în litigiu
existența unei astfel de cereri și chiar a unei decizii prin care i s‑a refuzat în 2008 beneficiul unei pensii de urmaș, ulterior,
în înscrisurile sale și în cadrul ședinței, reclamanta a confirmat lipsa oricărei cereri și a unei decizii în acest sens.
Prin urmare, nu este stabilit că Comisia, printr‑o decizie implicită, apărută ca urmare a tăcerii păstrate cu privire la o
cerere a reclamantei, i‑ar fi refuzat acesteia beneficiul unei pensii de urmaș.
În plus, presupunând că Comisia, acordând o pensie de orfan în cotă majorată copilului defunctului domn van Raan și al reclamantei,
a refuzat în 2008, printr‑o decizie implicită, să acorde acesteia din urmă beneficiul unei pensii de urmaș, decizia în litigiu
nu poate fi considerată ca fiind pur confirmativă a acestei decizii implicite.
Astfel, această decizie implicită ar fi putut fi fondată numai pe împrejurarea că reclamanta nu îndeplinea condițiile prevăzute
la articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut pentru a beneficia de o astfel de pensie de urmaș. Or, decizia în
litigiu a fost motivată de faptul că reclamanta nu a respectat cerințele privind termenul prevăzute la articolul 42 din aceeași
anexă. Prin urmare, Comisia a procedat în decizia atacată la o reexaminare a situației reclamantei pe baza unor elemente noi,
susceptibile să aibă o incidență asupra acestei situații.
În consecință, cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie trebuie respinsă.

Cu privire la fond
Argumentele părților
Împotriva deciziei în litigiu, reclamanta invocă în esență un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 42 din anexa
VIII la statut.
Printre criticile formulate în susținerea motivului său, reclamanta explică faptul că nu i se poate reproșa că nu a solicitat,
în anul care a urmat datei decesului domnului van Raan, lichidarea drepturilor sale la pensia de urmaș. Astfel, la data respectivă,
ca urmare a hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007, ea nu mai beneficia de pensie alimentară
și, în consecință, nu îndeplinea condițiile prevăzute la articolul 27 din anexa VIII la statut. Reclamanta adaugă faptul că
ulterior s‑a conformat dispozițiilor articolului 42 din anexa VIII la statut, prin introducerea, în anul care a urmat pronunțării
hotărârii tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013, care a restabilit pensia alimentară, o cerere de
plată a unei pensii de urmaș.
Comisia solicită respingerea motivului.
Comisia susține că îi revenea reclamantei obligația de a respecta termenul prevăzut la articolul 42 din anexa VIII la statut
pentru a solicita lichidarea drepturilor sale la pensia de urmaș. Potrivit Comisiei, reclamanta ar fi trebuit, în termen de
un an de la decesul domnului van Raan, să informeze administrația că prin convenția de divorț i se atribuise o pensie alimentară
și că declarase apel împotriva hotărârii din 18 decembrie 2007 prin care juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem a suprimat
această pensie.
În ședință, Comisia a precizat că, dacă reclamanta i‑ar fi comunicat o astfel de informație, ar fi fost în măsură să asocieze
plata definitivă a pensiei de orfan în cotă majorată copilului defunctului domn van Raan și al reclamantei cu condiția ca
hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 să nu fie anulată de tribunal de première instance
de Bruxelles, iar pensia alimentară să fie restabilită retroactiv.
Tot în cadrul ședinței, ca răspuns la întrebările adresate de Tribunal, Comisia a arătat că, în orice caz, reclamanta nu ar
fi putut pretinde niciodată o pensie de urmaș întrucât, la data decesului domnului van Raan, ea nu îndeplinea condițiile prevăzute
la articolul 27 din anexa VIII la statut pentru a pretinde o astfel de pensie, și anume să beneficieze, în nume personal,
la data decesului fostului său soț funcționar sau fost funcționar, de o pensie alimentară din partea acestuia. Comisia adaugă
că ar fi lipsită de relevanță împrejurarea că, ulterior decesului domnului van Raan, tribunal de première instance de Bruxelles
a anulat hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 și, în consecință, a restabilit pensia
alimentară care fusese stabilită prin convenția de divorț. Potrivit Comisiei, a statua contrariul ar însemna să se admită
că, pentru o anumită perioadă, ar putea exista în mod legal plata simultană a unei pensii de urmaș și a unei pensii de orfan
în cotă majorată, cu nerespectarea dispozițiilor articolului 80 din statut.
Aprecierea Tribunalului
–       Observații introductive
Deși în decizia în litigiu și în decizia de respingere a reclamației Comisia s‑a întemeiat, pentru a respinge cererea de lichidare
a drepturilor la pensia de urmaș introdusă de reclamantă, pe împrejurarea că aceasta era decăzută din drepturile sale întrucât
nu a introdus cererea respectivă în termenul de un an prevăzut la articolul 42 din anexa VIII la statut, în memoriul său în
apărare și în cadrul ședinței, Comisia a susținut că reclamanta nu a fost niciodată titulara unui drept la pensie de urmaș,
întrucât aceasta, deoarece nu primea pensie alimentară la data la care a decedat fostul ei soț, nu îndeplinea condițiile prevăzute
la articolul 27 alineatul (1) primul paragraf din anexa VIII la statut pentru a beneficia de o astfel de pensie.
În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, o instituție nu poate fi autorizată, cu excepția cazului în care
se află în situație de competență nediscreționară, să dezvolte în cursul procedurii o motivare de înlocuire (Hotărârea CP/Parlamentul,
F‑8/13, EU:F:2014:44, punctul 67 și jurisprudența citată).
Prin urmare, trebuie să se examineze dacă Comisia, care a urmărit, cu titlu principal, să substituie motivarea inițială a
deciziei în litigiu, întemeiată pe nerespectarea de către reclamantă a articolului 42 din anexa VIII la statut, cu o nouă
motivare, întemeiată pe faptul că reclamanta nu se încadra în domeniul de aplicare al articolului 27 primul paragraf din anexa
menționată, se afla în situație de competență nediscreționară.
Astfel cum prevede articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut, „[s]oțul divorțat al unui funcționar sau al unui
fost funcționar are dreptul la pensia de urmaș definită în prezentul capitol, cu condiția să justifice că are dreptul, la
decesul fostului soț, la o pensie alimentară din partea acestuia, acordată fie prin hotărâre judecătorească, fie prin convenție
încheiată între foștii soți, înregistrată oficial și pusă în aplicare”.
Atunci când trebuie să verifice dacă soțul divorțat al unui funcționar decedat sau al unui fost funcționar decedat justifică
faptul că are dreptul, la decesul fostului său soț, la o pensie alimentară în sensul articolului 27 primul paragraf din anexa
VIII la statut, administrația nu dispune de nicio marjă de apreciere și este obligată să îi acorde sau să îi refuze beneficiul
după cum această împrejurare de fapt este sau nu este stabilită.
Prin urmare, întrucât administrația se află în situație de competență nediscreționară pentru a acorda sau a refuza beneficiul
pensiei de urmaș prevăzute la articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut, Comisia putea să dezvolte, în memoriul
în apărare și în cadrul ședinței, o motivație de înlocuire întemeiată pe faptul că reclamanta nu se încadra în domeniul de
aplicare al acestei dispoziții.
În consecință, revine Tribunalului, într‑o primă etapă, sarcina de a verifica dacă se putea considera că reclamanta avea dreptul,
ca urmare a hotărârii tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013, la o pensie de urmaș.
În cazul unui răspuns afirmativ, revine Tribunalului, într‑o a doua etapă, sarcina de a stabili dacă termenul de decădere
prevăzut la articolul 42 din anexa VIII la statut era aplicabil reclamantei.
–       Cu privire la problema dacă reclamanta avea dreptul, ca urmare a hotărârii tribunal de première instance de Bruxelles din
25 martie 2013, la o pensie de urmaș
Astfel cum s‑a arătat, rezultă din articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut că acordarea unei pensii de urmaș
soțului divorțat de un funcționar decedat sau de un fost funcționar decedat este subordonată condiției ca acesta să justifice
că „are dreptul, la decesul fostului soț, la o pensie alimentară din partea acestuia, acordată fie prin hotărâre judecătorească,
fie prin convenție încheiată între foștii soți, înregistrată oficial și pusă în aplicare”.
În speță, reiese din înscrisurile din dosar că, deși convenția de divorț prevedea faptul că domnul van Raan va plăti reclamantei
o pensie alimentară în cuantum lunar de 3 000 de euro, această pensie alimentară a fost suprimată, începând de la 1 decembrie
2006, prin hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem, hotărâre care, în conformitate cu dreptul belgian, era cu
executare provizorie de plin drept.
Astfel, la 2 martie 2008, data decesului domnului van Raan, și în pofida împrejurării că reclamanta declarase apel împotriva
hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007, nu se putea considera că reclamanta avea dreptul,
în nume propriu, în temeiul dreptului belgian, la o pensie alimentară din partea fostului său soț.
Desigur, atunci când domnul van Raan a murit, hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 era
lipsită de autoritate de lucru judecat, întrucât reclamanta, astfel cum s‑a arătat, a declarat apel împotriva hotărârii. Cu
toate acestea, ca urmare a executării provizorii a hotărârii, reclamanta nu mai dispunea de niciun titlu care să îi fi permis
să continue să primească pensia alimentară.
Pe cale de consecință, la data decesului domnului van Raan, reclamanta nu îndeplinea condițiile prevăzute la articolul 27
primul paragraf din anexa VIII la statut pentru a pretinde o pensie de urmaș.
În plus, Comisia însăși a admis în înscrisurile sale că „[a]rticolul 27 din anexa VIII la [s]tatut nu […] se aplica” la situația
reclamantei de la data decesului domnului van Raan.
Cu toate acestea, este cert că, prin hotărârea din 25 martie 2013, tribunal de première instance de Bruxelles a anulat hotărârea
juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 și a declarat nefondată cererea introdusă de defunctul domn
van Raan referitoare la suprimarea pensiei alimentare prevăzute prin convenția de divorț.
Trebuie să se stabilească dacă, astfel cum susține reclamanta, anularea de către instanța de apel a hotărârii pronunțate în
primă instanță a avut ca efect să îi confere dreptul la o pensie de urmaș în sensul articolului 27 primul paragraf din anexa
VIII la statut.
În această privință, Tribunalul amintește că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care, precum articolul 27 primul
paragraf din anexa VIII la statut, nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul
de aplicare ale acesteia trebuie în mod normal să facă obiectul unei interpretări autonome și care să țină seama de contextul
dispoziției și de obiectivul urmărit prin reglementarea respectivă. Cu toate acestea, inclusiv în lipsa unei astfel de trimiteri
exprese, aplicarea dreptului Uniunii poate implica o trimitere la dreptul statelor membre atunci când instanța Uniunii nu
poate identifica în dreptul Uniunii sau în principiile sale generale elementele care să îi permită să precizeze cuprinsul
și domeniul de aplicare ale dispoziției de drept al Uniunii respective prin intermediul unei interpretări autonome (Hotărârea
Díaz García/Parlamentul, T‑43/90, EU:T:1992:120, punctul 36).
În speță, astfel cum a statuat în mod expres Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene în Hotărârea M/Curtea
de Justiție (T‑172/01, EU:T:2004:108), noțiunea „pensie alimentară […] stabilită […] prin convenție intervenită între foști
soți”, în sensul articolului 27 primul paragraf din anexa VIII la statut, nu poate face obiectul unei interpretări autonome.
Noțiunea de obligație alimentară convenită între foști soți din cauza divorțului face parte, dimpotrivă, dintre consecințele
patrimoniale care decurg din hotărârea de divorț pronunțată în temeiul normelor de drept civil aplicabile (Hotărârea M/Curtea
de Justiție, EU:T:2004:108, punctul 72).
În consecință, pentru a stabili dacă soțul divorțat de un funcționar sau de un fost funcționar justifică faptul „că are dreptul,
la decesul fostului soț, la o pensie alimentară din partea acestuia, acordată […] prin convenție încheiată între foștii soți”,
este necesară raportarea la legea care reglementează efectele divorțului, și anume, în speță, la legea belgiană în temeiul
căreia a fost pronunțat divorțul.
Or, din moment ce în dreptul belgian anularea de către instanța de apel a unei hotărâri judecătorești pronunțate în primă
instanță are ca efect dispariția retroactivă a acesteia, hotărârea tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie
2013 care anulează hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 a determinat dispariția retroactivă
a acestei ultime hotărâri și restabilirea pensiei alimentare prevăzute de convenția de divorț, considerându‑se astfel că această
pensie alimentară nu a fost niciodată suprimată.
Astfel, începând de la 25 martie 2013, data pronunțării hotărârii tribunal de première instance de Bruxelles, luând în considerare
restabilirea, de la 1 septembrie 2006, a dreptului reclamantei la pensia alimentară prevăzută prin convenția de divorț, aceasta
trebuia în mod necesar să fie considerată ca justificând, în dreptul belgian, faptul că avea dreptul în nume propriu, la decesul
domnului van Raan, la o pensie alimentară din partea acestuia.
În consecință, hotărârea tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013 a avut ca efect includerea reclamantei
printre beneficiarii unei pensii de urmaș în sensul articolului 27 primul paragraf din anexa VIII la statut.
Această concluzie nu poate fi afectată de obiecția Comisiei potrivit căreia, pentru a stabili dacă soțul divorțat de un funcționar
sau de un fost funcționar poate beneficia de o pensie de urmaș în temeiul articolului 27 din anexa VIII la statut, ar trebui
să fie luată în considerare numai situația existentă la data decesului funcționarului sau a fostului funcționar, fără a lua
în considerare eventuala modificare retroactivă a acestei situații. Astfel, a admite o asemenea obiecție ar însemna să nu
se respecte dreptul belgian, potrivit căruia anularea de către instanța de apel a unei decizii prin care s‑a suprimat o pensie
alimentară, pronunțată în primă instanță, are ca efect restabilirea retroactivă a pensiei alimentare.
Nu poate fi admis nici argumentul Comisiei potrivit căruia recunoașterea de la data decesului domnului van Raan a unui drept
al reclamantei la o pensie de urmaș ar încălca dispozițiile articolului 80 al treilea paragraf din statut.
În această privință, este adevărat că dispozițiile articolului 80 al treilea paragraf din statut împiedică recunoașterea,
pentru aceeași perioadă, a dreptului soțului divorțat de un funcționar sau de un fost funcționar de a primi o pensie de urmaș
și, concomitent, a dreptului copilului recunoscut ca fiind în întreținerea funcționarului sau a fostului funcționar la data
decesului acestuia de a primi o pensie de orfan în cotă majorată.
Cu toate acestea, în speță, având totodată ca efect restabilirea, începând de la 1 septembrie 2006, a pensiei alimentare datorate
reclamantei în temeiul convenției de divorț și, în consecință, crearea unui drept al reclamantei de a primi o pensie de urmaș
după decesul domnului van Raan, hotărârea tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie cu 2013 a privat retroactiv
de temei legal decizia Comisiei care a acordat, începând din iulie 2008, o pensie de orfan în cotă majorată copilului defunctului
domn van Raan și al reclamantei.
În sfârșit, trebuie amintit că obiectivul urmărit de articolul 27 din anexa VIII la statut este de a permite soțului divorțat
de un funcționar sau de un fost funcționar, care beneficia, la data decesul acestuia, de o pensie alimentară în sarcina acestuia
din urmă, să continue să perceapă după decesul menționat resurse care să îi asigure subzistența. Or, nimic nu ar justifica
lipsirea soțului divorțat al unui funcționar sau al unui fost funcționar de beneficiul unei pensii de urmaș și, prin urmare,
de resursele care să îi asigure subzistența numai pentru motivul, independent de voința sa, că pensia alimentară pe care o
percepea în temeiul dreptului național a fost suprimată înainte de decesul funcționarului sau al fostului funcționar, iar
ulterior restabilită retroactiv după decesul menționat.
–       Cu privire la aspectul dacă termenul de decădere prevăzut la articolul 42 din anexa VIII la statut era aplicabil reclamantei
Potrivit articolului 42 din anexa VIII la statut, „[î]n cazul în care succesorii în drepturi ai unui funcționar sau ai unui
fost funcționar titular al unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate care a decedat nu au
solicitat lichidarea drepturilor lor la pensie sau la prestația în cauză în termen de un an de la data decesului respectivului
funcționar sau fost funcționar, aceștia sunt decăzuți din drepturile lor, cu excepția cazurilor de forță majoră stabilite
în mod corespunzător”.
Rezultă din cuprinsul însuși al articolului 42 din anexa VIII la statut că termenul de decădere pe care îl prevede nu se aplică
decât în cazul succesorilor în drepturi ai unui funcționar sau ai unui fost funcționar decedat care dispun, la data decesului,
de drepturi la pensie sau la o prestație.
Pe cale de consecință, nu intră în domeniul de aplicare al articolului 42 din anexa VIII la statut cazul succesorilor în drepturi
ai unui funcționar sau ai unui fost funcționar decedat care, precum în speță, nu sunt titulari, la data decesului acestuia
din urmă, ai unor drepturi la pensie sau la o prestație, dar cărora le sunt recunoscute ulterior decesului și în mod retroactiv,
prin adoptarea unei decizii a justiției naționale.
În speță, astfel cum s‑a arătat, reclamanta nu era titulară, la data decesului domnului van Raan, a unui drept la pensie de
urmaș, întrucât pensia alimentară prevăzută prin convenția de divorț fusese suprimată anterior prin hotărârea juge de paix
du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 și nu fusese încă restabilită retroactiv de instanța de apel.
În aceste condiții, întemeindu‑se în decizia în litigiu pe împrejurarea că reclamanta, întrucât nu a solicitat lichidarea
drepturilor sale de pensie în anul următor decesului domnului van Raan, era decăzută din drepturile sale prin aplicarea articolului
42 din anexa VIII la statut, Comisia a săvârșit o eroare de drept.
Rămâne problema dacă reclamanta era totuși obligată să introducă cererea de lichidare a drepturilor sale de pensie de urmaș
într‑un termen determinat.
În această privință, ca urmare a inexistenței în statut a oricărei dispoziții care să le impună succesorilor unui funcționar
sau ai unui fost funcționar decedat aflați în cazul menționat la punctul 70 din prezenta hotărâre un termen pentru a solicita
lichidarea drepturilor lor la pensie sau la o prestație, îi revine Tribunalului sarcina de a acoperi această lacună (a se
vedea prin analogie, în ceea ce privește termenul de introducere a căilor de atac în litigiile dintre Banca Europeană de Investiții
și agenții săi, Hotărârea Dunnett și alții/BEI, T‑192/99, EU:T:2001:72, punctul 51).
Astfel, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, care sunt principii generale de drept al Uniunii,
se opun ca instituțiile și persoanele fizice să poată acționa fără limită de timp, riscând astfel, printre altele, să pună
în pericol stabilitatea situațiilor juridice dobândite, și impun respectarea unui termen rezonabil (a se vedea prin analogie,
în ceea ce privește termenul pentru introducerea unei cereri pentru repararea unui prejudiciu, Ordonanța Marcuccio/Comisia,
T‑157/09 P, EU:T:2010:403, punctul 42).
În consecință, Tribunalul consideră că principiul securității juridice obligă succesorii în drepturi ai unui funcționar sau
ai unui fost funcționar decedat aflați în cazul menționat la punctul 70 din prezenta hotărâre să solicite lichidarea drepturilor
lor la pensie sau la o prestație într‑un termen rezonabil, acest termen începând să curgă de la data comunicării deciziei
jurisdicționale naționale în temeiul căreia le sunt recunoscute retroactiv drepturile la pensie sau la o prestație.
În speță, deși înscrisurile din dosar nu permit să se stabilească cu precizie data la care hotărârea tribunal de première
instance de Bruxelles din 25 martie 2013 a fost comunicată reclamantei, această comunicare a intervenit în mod necesar cel
mai devreme la 25 martie 2013.
Or, reclamanta a solicitat lichidarea drepturilor sale la pensia de urmaș la 29 aprilie 2013, adică într‑un termen care trebuie
considerat rezonabil având în vedere împrejurările speței.
Astfel, trebuie să se considere că reclamanta nu era decăzută din drepturile sale la pensia de urmaș atunci când a solicitat
lichidarea acestora.
Comisia susține totuși că reclamanta ar fi trebuit cel puțin, în anul care a urmat decesului domnului van Raan, să o informeze
despre situația sa personală și în special să îi indice că, în temeiul convenției de divorț, era creditoarea unei pensii alimentare
suportate de domnul van Raan, că această pensie alimentară fusese suprimată prin hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem
din 18 decembrie 2007 și că apelul pe care îl declarase împotriva acestei hotărâri era pendinte la tribunal de première instance
de Bruxelles.
Totuși, nu se poate deduce nici din modul de redactare și nici din economia articolului 42 din anexa VIII la statut că reclamanta
ar fi fost obligată să furnizeze Comisiei informații de această natură, dispoziția respectivă limitându‑se să impună succesorilor
unui funcționar sau ai unui fost funcționar decedat care sunt efectiv titulari ai unui drept la pensie sau la prestație un
termen pentru a solicita lichidarea drepturilor lor.
În consecință, abținerea reclamantei de a furniza Comisiei informații cu privire la situația sa personală, în special cu privire
la apelul pe care îl declarase împotriva hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007, este
lipsită de orice relevanță în ceea ce privește problema dacă aceasta a solicitat în timp util lichidarea drepturilor sale
la pensia de urmaș.
Rezultă din tot ceea ce precedă că decizia în litigiu trebuie anulată, fără a fi necesar să se examineze celelalte critici
invocate în susținerea motivului unic al cererii introductive.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 101 din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul 8 din titlul II al regulamentului
menționat, partea care cade în pretenții suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor
de judecată efectuate de cealaltă parte. În temeiul articolului 102 alineatul (1) din același regulament, Tribunalul poate,
în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care cade în pretenții să suporte propriile cheltuieli de judecată, dar
să nu fie obligată decât la plata parțială a cheltuielilor de judecată efectuate de cealaltă parte sau chiar să nu fie obligată
la plata acestora.
Din motivarea prezentei hotărâri rezultă că partea care a căzut în pretenții este Comisia. În plus, reclamanta a conchis expres
în concluziile sale în sensul obligării Comisiei la plata cheltuielilor de judecată. Având în vedere că împrejurările speței
nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, Comisia trebuie să suporte
propriile cheltuieli de judecată și este obligată la suportarea cheltuielilor de judecată efectuate de reclamantă.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
declară și hotărăște:
1)
Anulează decizia din 3 iunie 2013 prin care Comisia Europeană a refuzat să îi acorde doamnei Borghans o pensie de urmaș.
2)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată să suporte cheltuielile de judecată efectuate
de doamna Borghans.
Bradley
Kreppel
Rofes i Pujol
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 23 martie 2015.
Grefier

Președinte
W. Hakenberg

K. Bradley
*
Limba de procedură: franceza.