CELEX: 62010TJ0262
Sănătate publică
Lista aditivilor care pot fi utilizați la fabricarea materialelor și a obiectelor din material plastic destinate să intre în contact cu produsele alimentare
Retragere de către solicitantul inițial a cererii de includere a unui aditiv pe listă
Decizie a Comisiei de a nu include substanța 2,4,4’-tricloro-2’-hidroxidifenil eter pe listă
Acțiune în anulare
Admisibilitate
Act normativ
Afectare directă
Inexistența unor măsuri de executare
Temei juridic

Istoricul cauzei
Reclamantele, Microban International Ltd și Microban (Europe) Ltd, își desfășoară activitatea în domeniul producerii și al
vânzării de aditivi antimicrobieni și antibacterieni destinați să aducă o protecție antibacteriană și antimicrobiană unei
game largi de produse. Microban International fabrică aditivii menționați și îi comercializează în întreaga lume. Microban
(Europe) are ca obiect de activitate comercializarea în Uniunea Europeană a aditivilor fabricați de Microban International.
La 23 martie 1998, RCC Registration and Consulting Company Ltd a depus la Comisia Europeană, în numele Ciba Inc., o cerere
de includere a aditivului 2,4,4’-tricloro-2’-hidroxidifenil eter (denumit în continuare „triclosan”) pe lista aditivilor autorizați
de Directiva 90/128/CEE a Comisiei din 23 februarie 1990 privind materialele și obiectele din plastic destinate să vină în
contact cu produsele alimentare (JO L 75, p. 19).
La 22 iunie 2000, Comitetul Științific pentru Alimentația Umană, a cărui consultare de către Comisie era prevăzută la articolul
3 alineatul (3) din Directiva 89/109/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre
privind materialele și obiectele destinate să vină în contact cu produsele alimentare (JO 1989, L 40, p. 38), a adoptat un
aviz privind mai mulți monomeri și aditivi pentru materialele aflate în contact cu produse alimentare. Prin acest aviz, comitetul
respectiv a decis în special că, deși triclosanul era o substanță pentru care nu putea fi stabilită nicio doză zilnică admisibilă
sau tolerabilă, utilizarea sa putea fi totuși acceptată.
La 15 noiembrie 2002, în urma actualizării de către Comitetul Științific pentru Alimentația Umană a Liniilor sale directoare,
Ciba a depus o cerere de reevaluare a triclosanului.
La 15 martie 2004, la finalul reevaluării triclosanului, Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară (EFSA) – care a
înlocuit Comitetul Științific pentru Alimentația Umană potrivit articolului 62 din Regulamentul (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului
European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare,
de instituire a EFSA și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare (JO L 31, p. 1, Ediție specială,
15/vol. 8, p. 68) – a adoptat un aviz în care a confirmat opinia exprimată de Comitetul Științific pentru Alimentația Umană
în avizul său din 22 iunie 2000.
La 10 aprilie 2008, triclosanul a fost introdus pe lista provizorie a aditivilor (denumită în continuare „lista provizorie”),
menționată la articolul 4a alineatul (3) din Directiva 2002/72/CE a Comisiei din 6 august 2002 privind materialele și obiectele
din material plastic destinate să vină în contact cu produsele alimentare (JO L 220, p. 18, Ediție specială, 13/vol. 36, p. 84),
cu modificările ulterioare. În temeiul articolului 4a alineatul (4) din această directivă, aditivii care nu sunt incluși pe
lista aditivilor autorizați la nivelul Uniunii [denumită în continuare „lista pozitivă”, conform denumirii utilizate la articolul
4 alineatul (1) al treilea paragraf din aceeași directivă] pot fi utilizați în continuare, sub rezerva respectării legislației
interne, atât timp cât aceștia sunt incluși în lista provizorie.
La 21 aprilie 2009, Ciba a informat Comisia că a decis să își retragă cererea având ca obiect autorizarea utilizării triclosanului
ca aditiv la fabricarea materialelor și a obiectelor din material plastic destinate să vină în contact cu produsele alimentare.
La 19 martie 2010, Comisia a adoptat Decizia 2010/169/UE privind neincluderea triclosanului în lista Uniunii de aditivi care
se pot utiliza la fabricarea materialelor și obiectelor din material plastic destinate să vină în contact cu produsele alimentare,
în temeiul Directivei 2002/72 (JO L 75, p. 25, denumită în continuare „decizia atacată”). Temeiul juridic avut în vedere de
Comisie în această decizie este articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1935/2004 al Parlamentului European și
al Consiliului din 27 octombrie 2004 privind materialele și obiectele destinate să vină în contact cu produsele alimentare
și de abrogare a Directivelor 80/590/CEE și 89/109 (JO L 338, p. 4, Ediție specială, 13/vol. 47, p. 247), cu modificările
ulterioare.
În decizia atacată, Comisia a arătat că Ciba o informase cu privire la decizia sa de a‑și retrage cererea având ca obiect
autorizarea utilizării triclosanului ca aditiv la fabricarea materialelor și a obiectelor din material plastic destinate să
intre în contact cu produsele alimentare. În măsura în care utilizarea triclosanului ca aditiv la fabricarea obiectelor din
material plastic destinate să vină în contact cu produsele alimentare nu mai făcea obiectul unei cereri valabile, Comisia
a concluzionat că această substanță nu trebuia inclusă în anexa III la Directiva 2002/72, care conținea lista pozitivă. În
consecință, Comisia a precizat că substanța în discuție trebuia eliminată de pe lista provizorie. Aceasta a considerat totuși
necesar să prevadă o perioadă tranzitorie în care comercializarea materialelor și a obiectelor din material plastic care conțin
triclosan ar putea fi autorizată în continuare de statele membre.
Dispozitivul deciziei atacate este formulat după cum urmează:
„Articolul 1
[Triclosanul] (nr. CAS 0003380‑34‑5, nr. ref. 93930) nu se include în anexa III la Directiva 2002/72 […]
Articolul 2
Materialele și obiectele din material plastic fabricate cu [triclosan] și introduse pe piață înainte de 1 noiembrie 2010 pot
fi comercializate în continuare până la 1 noiembrie 2011, sub rezerva dispozițiilor de drept intern.
Articolul 3
Prezenta decizie se adresează statelor membre.”

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 7 iunie 2010, reclamantele au introdus prezenta acțiune.
La 31 martie 2011, reclamantele au depus o cerere de judecare cu prioritate în temeiul articolului 55 alineatul (2) din Regulamentul
de procedură al Tribunalului.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale și judecarea cu prioritate a cauzei
în temeiul articolului 55 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 28
septembrie 2011.
Reclamantele solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii ca inadmisibilă;
–        cu titlu subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;
–        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la admisibilitate
Fără a ridica totuși în mod formal o excepție de inadmisibilitate, Comisia susține că acțiunea este inadmisibilă, în măsura
în care decizia atacată nu este un act normativ care nu presupune măsuri de executare, în sensul articolului 263 al patrulea
paragraf TFUE, și nu le privește în mod individual pe reclamante.
Potrivit articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, orice persoană fizică sau juridică poate formula o acțiune împotriva actelor
al căror destinatar este sau care o privesc direct și individual, precum și împotriva actelor normative care o privesc direct
și care nu presupun măsuri de executare.
În speță, este cert că decizia atacată nu a fost adresată reclamantelor, care nu sunt, așadar, destinatare ale actului menționat.
În aceste condiții, în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, reclamantele pot formula o acțiune în anulare împotriva
actului respectiv numai dacă este un act normativ care le privește direct și care nu presupune măsuri de executare sau le
privește direct și individual.
În primul rând, trebuie să se verifice dacă decizia atacată constituie un act normativ în sensul articolului 263 al patrulea
paragraf TFUE.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, noțiunea „act normativ” în sensul articolului 263 al patrulea
paragraf TFUE trebuie înțeleasă ca vizând orice act cu aplicabilitate generală, cu excepția actelor legislative (Ordonanța
Tribunalului din 6 septembrie 2011, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul, T‑18/10, nepublicată
încă în Repertoriu, punctul 56).
În speță, temeiul juridic vizat de decizia atacată este articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1935/2004. Acest articol
prevede că o măsură luată de Comisie în temeiul său trebuie adoptată în conformitate cu procedura menționată la articolul
5a alineatele (1)-(4) și la articolul 5a alineatul (5) litera (b) din Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999
de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei (JO L 184, p. 23, Ediție specială,
01/vol. 2, p. 159), cu modificările ulterioare. Prin urmare, decizia atacată a fost adoptată de Comisie în exercitarea unor
competențe de executare, iar nu a unor competențe legislative.
În plus, decizia atacată are o aplicabilitate generală, întrucât se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și produce
efecte juridice în privința unor categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract.
Prin urmare, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 9 de mai sus, decizia atacată are ca obiect neincluderea triclosanului
pe lista pozitivă. În temeiul articolului 4a alineatul (6) litera (b) din Directiva 2002/72, ca urmare a acestei neincluderi,
triclosanul a fost eliminat și de pe lista provizorie. Consecința directă a neincluderii pe lista pozitivă și a eliminării
de pe lista provizorie constă, așadar, în imposibilitatea ca triclosanul să facă obiectul unei comercializări în Uniune după
1 noiembrie 2011. Decizia atacată se aplică, prin urmare, tuturor persoanelor fizice sau juridice a căror activitate constă
în producerea și/sau în comercializarea triclosanului, precum și a obiectelor și a materialelor care conțin această substanță.
Rezultă că trebuie să se considere că decizia atacată constituie un act normativ în sensul articolului 263 al patrulea paragraf
TFUE.
În al doilea rând, în ceea ce privește noțiunea de afectare directă, trebuie arătat că expresia „care o privesc direct” apare
de două ori în articolul 263 al patrulea paragraf TFUE. Pe de o parte, această dispoziție reia formularea de la articolul
230 al patrulea paragraf CE și face trimitere la „actele […] care o privesc direct”. Pe de altă parte, articolul 263 al patrulea
paragraf TFUE introduce noțiunea „acte normative care o privesc direct și care nu presupun măsuri de executare”.

Primo
, în ceea ce privește condiția de afectare directă astfel cum aceasta figura la articolul 230 al patrulea paragraf CE, s‑a
statuat că această condiție impunea, în primul rând, ca măsura incriminată să producă în mod direct efecte asupra situației
juridice a particularului și, în al doilea rând, să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor acestei măsuri care sunt
însărcinați cu punerea sa în aplicare, aceasta având un caracter pur automat și decurgând doar din reglementarea incriminată,
fără aplicarea altor norme intermediare (Hotărârea Curții din 5 mai 1998, Dreyfus/Comisia, C‑386/96 P, Rec., p. I‑2309, punctul
43, și Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville vesuviane și Ente per le Ville vesuviane/Comisia,
C‑445/07 P și C‑455/07 P, Rep., p. I‑7993, punctul45).
În speță, astfel cum s‑a menționat la punctul 24 de mai sus, decizia atacată are drept consecință interzicerea comercializării
materialelor și a obiectelor care conțin triclosan destinate să intre în contact cu produse alimentare. De vreme ce, astfel
cum s‑a precizat în ședință, reclamantele cumpără triclosan și îl utilizează pentru a fabrica un produs cu proprietăți antibacteriene
și antimicrobiene, care este ulterior revândut pentru a fi utilizat în fabricarea de materiale și de obiecte din material
plastic destinate să intre în contact cu produse alimentare, decizia atacată produce în mod direct efecte asupra situației
lor juridice.
În plus, trebuie să se constate că decizia atacată nu lasă nicio putere de apreciere statelor membre, care sunt destinatarele
acesteia și, în această calitate, au sarcina de a o pune în aplicare. Desigur, din articolul 2 din decizia menționată reiese
că materialele și obiectele care conțin triclosan pot fi comercializate în continuare până la 1 noiembrie 2011, sub rezerva
dispozițiilor de drept intern, ceea ce înseamnă că statele membre au posibilitatea de a interzice comercializarea unor asemenea
materiale și obiecte înainte de această dată. Deși statele membre dispun, așadar, de o anumită putere de apreciere în ceea
ce privește data la care doresc să interzică comercializarea triclosanului, punerea în aplicare a acestei interdicții prezintă
totuși caracter automat și obligatoriu de la 1 noiembrie 2011. În plus, trebuie arătat că perioada tranzitorie prevăzută la
articolul 2 din decizia atacată are ca scop să faciliteze punerea în aplicare a măsurii constând în neincluderea triclosanului
pe lista pozitivă, astfel încât prezintă caracter accesoriu în raport cu această din urmă măsură.
Rezultă că decizia atacată le privește direct pe reclamante, în sensul noțiunii de afectare directă astfel cum aceasta figura
la articolul 230 al patrulea paragraf CE.

Secundo
, în ceea ce privește noțiunea de afectare directă astfel cum a fost introdusă recent la articolul 263 al patrulea paragraf
TFUE, este legitim să se ridice problema dacă această noțiune trebuie să facă obiectul unei interpretări diferite de cea care
a fost dezvoltată în cadrul jurisprudenței descrise la punctul 27 de mai sus.
Cu toate acestea, trebuie arătat că din jurisprudență rezultă că, prin faptul că permite unei persoane fizice sau juridice
să formuleze o acțiune împotriva actelor normative care o privesc direct și care nu presupun măsuri de executare, articolul
263 al patrulea paragraf TFUE urmărește un obiectiv de flexibilizare a condițiilor în care pot fi formulate acțiuni directe
(a se vedea în acest sens Ordonanța Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul European și Consiliul, punctul 21 de mai
sus, punctul 50). Prin urmare, noțiunea de afectare directă astfel cum a fost recent introdusă în această dispoziție nu poate
face în orice caz obiectul unei interpretări mai restrictive decât noțiunea de afectare directă astfel cum aceasta apărea
la articolul 230 al patrulea paragraf CE. De vreme ce, la punctul 30 de mai sus, s‑a stabilit că decizia atacată le privea
direct pe reclamante, în sensul noțiunii de afectare directă astfel cum aceasta figura la articolul 230 al patrulea paragraf
CE, trebuie să se considere că decizia atacată le privește direct și în sensul noțiunii de afectare directă astfel cum aceasta
a fost introdusă recent la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.
În al treilea rând, în ceea ce privește problema dacă decizia atacată presupune sau nu presupune măsuri de executare, în sensul
articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, trebuie să se reitereze, astfel cum s‑a arătat deja la punctele 24 și 28 de mai
sus, că decizia menționată avea ca obiect neincluderea triclosanului pe lista pozitivă. În consecință, în temeiul articolului
4a alineatul (6) litera (b) din Directiva 2002/72, prin decizia atacată, această substanță a fost eliminată și de pe lista
provizorie. În plus, în scopul de a facilita punerea în aplicare a neincluderii pe lista pozitivă și a ulterioarei eliminări
de pe lista provizorie, decizia atacată a instituit, cu titlu accesoriu, o perioadă tranzitorie, pe parcursul căreia putea
fi autorizată comercializarea materialelor și a obiectelor care conțineau triclosan și care expira la 1 noiembrie 2011.
În această privință,
primo
, trebuie să se constate că nici neincluderea pe lista pozitivă, nici eliminarea de pe lista provizorie nu necesită măsuri
de executare din partea statelor membre. Astfel, în temeiul articolului 4a alineatul (4) din Directiva 2002/72, numai aditivii
care figurează pe lista provizorie pot fi utilizați în continuare după 1 ianuarie 2010. În plus, potrivit articolului 4a alineatul
(6) litera (b) din Directiva 2002/72, un aditiv este eliminat din lista provizorie atunci când Comisia hotărăște să nu îl
includă pe lista pozitivă. Prin urmare, decizia de neincludere a avut drept consecință imediată eliminarea de pe lista provizorie
și interzicerea comercializării triclosanului, fără a fi necesar ca statele membre să adopte vreo măsură de executare.
În plus, trebuie subliniat, astfel cum au remarcat și reclamantele, că Directiva 2004/19/CE a Comisiei din 1 martie 2004 de
modificare a Directivei 2002/72 (JO L 71, p. 8, Ediție specială, 13/vol. 43, p. 351), precum și Directiva 2008/39/CE a Comisiei
din 6 martie 2008 de modificare a Directivei 2002/72 (JO L 63, p. 6) au introdus în Directiva 2002/72 articolul 4a alineatul
(4) și, respectiv, articolul 4a alineatul (6) litera (b). Or, din aplicarea articolului 2 din Directiva 2004/19 și a articolului
2 din Directiva 2008/39 reiese că articolul 4a alineatul (4) și, respectiv, articolul 4a alineatul (6) litera (b) din Directiva
2002/72 au făcut obiectul unei transpuneri în statele membre. Prin urmare, nu se poate considera că interzicerea comercializării
triclosanului, ulterioară neincluderii sale pe lista pozitivă, precum și eliminării sale de pe lista provizorie, necesita
adoptarea vreunor măsuri de executare.

Secundo
, întrucât măsura tranzitorie care permite să se prelungească până la 1 noiembrie 2011 posibilitatea de a comercializa triclosanul
nu necesită ea însăși nicio măsură de executare din partea statelor membre, eventuala intervenție a acestora din urmă înainte
de 1 noiembrie 2011 este pur facultativă.

Tertio
, deși, în această ultimă ipoteză, măsura tranzitorie poate implica măsuri de executare din partea statelor membre, trebuie
să se reitereze că respectiva măsură tranzitorie este destinată să faciliteze punerea în aplicare a deciziei atacate, al cărei
efect constă în interzicerea comercializării triclosanului, astfel încât persoanele fizice sau juridice afectate de această
interdicție pot lua măsurile care se impun. Este, așadar, vorba despre un element accesoriu în raport cu obiectul principal
al deciziei atacate constituit din interzicerea comercializării triclosanului, care, de la 1 noiembrie 2011, se va aplica
fără a fi necesară vreo măsură de executare.
Având în vedere cele de mai sus, nu se poate considera că decizia atacată presupune măsuri de executare.
Rezultă că decizia menționată constituie un act normativ care le privește direct pe reclamante și nu presupune măsuri de executare,
astfel încât cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie trebuie respinsă, fără a fi necesar să se examineze eventuala afectare
individuală a reclamantelor.

Cu privire la fond
În susținerea prezentei acțiuni, reclamantele invocă patru motive. Primul dintre acestea se întemeiază pe o eroare de drept
săvârșită în alegerea temeiului juridic al deciziei atacate, al doilea se întemeiază pe încălcarea procedurii prevăzute de
Regulamentul nr. 1935/2004, precum și de Directiva 2000/72, potrivit celui de al treilea motiv, prin decizia atacată a fost
încălcat principiul protecției încrederii legitime, iar al patrulea motiv se întemeiază pe încălcarea principiilor bunei administrări,
transparenței și securității juridice.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept săvârșită în alegerea temeiului juridic
În cadrul primului motiv, reclamantele arată, în esență, că Comisia a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a stabilit
ca temei juridic al deciziei atacate articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1935/2004. Astfel, această dispoziție
ar avea ca obiect autorizațiile de comercializare a substanțelor încorporate în materialele sau în obiectele destinate să
intre în contact cu produse alimentare, la nivelul Uniunii, în timp ce decizia atacată nu ar conține o astfel de autorizare,
ci, dimpotrivă, ar dispune că o substanță nu este inclusă în anexa III la Directiva 2002/72, și, drept urmare, ar constitui
o măsură prin care s‑ar interzice utilizarea triclosanului ca aditiv în materialele și în obiectele aflate în contact cu alimente.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, alegerea temeiului juridic al unui act al
Uniunii trebuie să se întemeieze pe elemente obiective, care pot fi supuse controlului jurisdicțional, printre care figurează
în special scopul și conținutul actului (Hotărârea Curții din 23 octombrie 2007, Comisia/Consiliul, C‑440/05, Rep., p. I‑9097,
punctul 61).
În plus, dacă, prin analizarea unui act al Uniunii, se dovedește că acesta urmărește o dublă finalitate sau că are o componentă
dublă și dacă una dintre acestea poate fi identificată ca principală sau preponderentă, iar cealaltă nu este decât accesorie,
actul trebuie să aibă un unic temei juridic, mai precis temeiul impus de finalitatea sau de componenta principală sau preponderentă
(Hotărârea Curții din 20 mai 2008, Comisia/Consiliul, C‑91/05, Rep., p. I‑3651, punctul 73).
În speță, articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1935/2004 este formulat astfel:
„Comisia adoptă autorizația comunitară sub forma unei măsuri specifice, astfel cum se menționează la alineatul (1). Măsura
respectivă, destinată să modifice elemente neesențiale ale prezentului regulament prin completarea acestuia, se adoptă în
conformitate cu procedura de reglementare cu control menționată la articolul 23 alineatul (4).”
Alineatul (1) al aceleiași dispoziții prevede după cum urmează:
„Autorizarea comunitară a unei (unor) substanțe are loc sub forma adoptării unei măsuri speciale […]”
Având în vedere modul de redactare a acestor dispoziții, articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1935/2004 are ca
obiect numai cazurile în care Comisia intenționează să autorizeze utilizarea și comercializarea, în Uniune, a unei substanțe
încorporate în materiale și în obiecte destinate să intre în contact cu produse alimentare.
Or, în speță, prin decizia atacată, Comisia a interzis comercializarea triclosanului ca aditiv utilizat la fabricarea de materiale
și de obiecte destinate să intre în contact cu alimente. Procedând astfel, în decizia atacată, pe de o parte, Comisia a refuzat
să includă triclosanul pe lista pozitivă și, pe de altă parte, a eliminat această substanță de pe lista provizorie.
Rezultă că, în măsura în care decizia atacată are ca obiect interzicerea comercializării triclosanului în Uniune, aceasta
nu poate avea ca temei articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1935/2004, care, dimpotrivă, privește autorizațiile
de comercializare.
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentul Comisiei potrivit căruia decizia atacată trebuie analizată
și ca o decizie prin care, până la 1 noiembrie 2011, este autorizată comercializarea materialelor și a obiectelor fabricate
cu triclosan și care sunt introduse pe piață înainte de 1 noiembrie 2010.
Astfel, la punctul 29 de mai sus s‑a arătat deja că perioada tranzitorie instituită de articolul 2 din decizia atacată, în
cursul căreia comercializarea triclosanului era în continuare autorizată, sub rezerva legislației naționale, avea ca unic
scop să faciliteze punerea în aplicare a măsurii constând în interzicerea comercializării triclosanului, dat fiind că interdicția
menționată era consecința directă a obiectului principal al deciziei atacate, și anume neincluderea pe lista pozitivă. Rezultă
că măsura menită să instituie o perioadă tranzitorie trebuie considerată accesorie, în sensul jurisprudenței citate la punctul
43 de mai sus, în raport cu obiectivul principal al deciziei atacate.
Prin urmare, se impune admiterea primului motiv și anularea deciziei atacate, ca urmare a faptului că aceasta a avut la bază
un temei juridic eronat.
Deși alegerea de către Comisie a unui temei juridic eronat justifică în sine anularea deciziei atacate, Tribunalul apreciază
totuși ca fiind oportun să examineze, cu titlu subsidiar, al doilea motiv, întrucât acesta ridică, în esență, problema existenței
sau a inexistenței unui temei juridic pe care Comisia ar fi putut să întemeieze în mod valabil decizia atacată.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea procedurii prevăzute de Regulamentul nr. 1935/2004, precum și de Directiva
2002/72
În cadrul celui de al doilea motiv, reclamantele susțin în esență că, în lipsa unei decizii de gestionare a riscurilor, în
sensul considerentului (14) al Regulamentului nr. 1935/2004, Comisia a încălcat procedura prevăzută de regulamentul menționat,
precum și de Directiva 2000/72, întrucât a adoptat o decizie de neincludere a unui aditiv pe lista pozitivă. În special, prin
faptul că a invocat spiritul procedurii prevăzute de acest regulament și de această directivă, reclamantele arată că, în cazul
unei retrageri de către solicitantul inițial a unei cereri de includere a unui aditiv pe lista pozitivă, Comisia trebuie să
acorde părților interesate posibilitatea de a menține cererea pentru a fi în măsură să adopte o astfel de decizie de gestionare
a riscurilor.
În această privință, este cert că nici Regulamentul nr. 1935/2004, nici Directiva 2002/72 nu prevăd procedura care trebuie
urmată de Comisie atunci când solicitantul inițial decide să își retragă cererea de includere a unui aditiv pe lista pozitivă.
În aceste condiții, este necesar să se verifice dacă procedura care trebuie urmată de Comisie într‑o astfel de ipoteză poate
fi dedusă din obiectivul, precum și din structura acestor două acte, ca și din procedura prevăzută de alte acte ale Uniunii
care, deși au ca obiect alte tipuri de substanțe, urmăresc un obiectiv comparabil, pe care încearcă să îl atingă prin proceduri
de asemenea comparabile.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Regulamentul nr. 1935/2004 este regulamentul‑cadru în ceea ce privește materialele
și obiectele destinate să intre în contact cu produse alimentare și că Directiva 2002/72 este o directivă specifică, având
ca obiect în special materialele și obiectele din material plastic destinate să intre în contact cu produse alimentare.
În primul rând, în ceea ce privește obiectivul urmărit de aceste două acte, trebuie să se facă referire la termenii în care
este formulat articolul 1 din Regulamentul nr. 1935/2004, reproduși în cele ce urmează:
„Scopul prezentului regulament este acela de a asigura funcționarea eficientă a pieței interne în ceea ce privește introducerea
pe piața comunitară a materialelor și a obiectelor destinate să vină în contact direct sau indirect cu produsele alimentare
și de a constitui, în același timp, o bază pentru asigurarea unui nivel înalt de protecție a sănătății oamenilor și a intereselor
consumatorilor.”
Procedurile instituite de Directiva 2002/72 sunt menite să asigure prevalența acestui obiectiv de protecție a sănătății umane,
fiind vorba în mod specific despre aditivi utilizați la fabricarea materialelor și a obiectelor din material plastic. Astfel,
în temeiul articolului 4 alineatul (1) al treilea paragraf din această directivă, începând cu 1 ianuarie 2010, numai aditivii
incluși în lista pozitivă pot fi utilizați pentru fabricarea materialelor și a obiectelor din plastic. Potrivit articolului
4a alineatul (1) din aceeași directivă, adăugarea unui nou aditiv pe lista pozitivă poate avea loc numai după evaluarea siguranței
acestuia de către EFSA. În sfârșit, din articolul 4a alineatele (3) și (4) din directiva menționată reiese că o substanță
care nu este inclusă pe lista pozitivă, dar care se află în curs de evaluare de către EFSA, este inclusă pe o listă provizorie,
ceea ce permite utilizarea în continuare a acesteia, conform legislației interne. Cu alte cuvinte, în cazul în care EFSA nu
s‑a exprimat încă în ceea ce privește siguranța unei substanțe, sarcina de a evalua compatibilitatea comercializării substanței
cu protecția sănătății umane revine autorităților naționale.
De vreme ce decizia Comisiei de a nu înscrie triclosanul pe lista pozitivă era motivată de retragerea de către Ciba a cererii
sale de autorizare, aceasta nu putea fi considerată ca fiind menită să îndeplinească obiectivul de protecție a sănătății umane.
Această concluzie este consolidată de faptul că decizia atacată fusese precedată de două avize științifice adoptate, primul,
la 22 iunie 2000, de Comitetul Științific pentru Alimentația Umană, iar al doilea, la 15 martie 2004, de EFSA, care nu au
emis nicio obiecție la comercializarea triclosanului.
În al doilea rând, în ceea ce privește structura Regulamentului nr. 1935/2004 și a Directivei 2002/72, trebuie arătat,
primo
, că, deși în temeiul articolului 8 din regulamentul menționat o cerere de autorizare a unei noi substanțe trebuie formulată
de o persoană care dorește să obțină o astfel de autorizație, emiterea autorizației respective, prin includerea pe lista pozitivă,
nu produce efecte numai în privința solicitantului autorizației, ci și față de toți utilizatorii substanței pentru care a
fost solicitată autorizația.
Astfel, din articolul 11 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1935/2004 rezultă că, după autorizarea unei substanțe, orice operator
economic care utilizează substanța autorizată sau materiale sau obiecte care conțin substanța autorizată respectă orice condiții
sau restricții aferente acestei autorizări. De asemenea, potrivit articolului 11 alineatul (5) din acest regulament, solicitantul
sau orice operator economic care utilizează substanța autorizată sau materiale sau obiecte care conțin substanța autorizată
informează de îndată Comisia cu privire la orice nouă informație științifică sau tehnică susceptibilă să afecteze evaluarea
siguranței substanței autorizate în ceea ce privește sănătatea oamenilor. În plus, articolul 12 din Regulamentul nr. 1935/2004
prevede că solicitantul sau orice operator economic care utilizează substanța autorizată sau materiale sau obiecte care conțin
substanța autorizată poate solicita modificarea autorizației. În sfârșit,
a contrario
, articolul 5 alineatul (1) litera (n) din respectivul Regulament nr. 1935/2004 face trimitere, cu titlu excepțional, la o
procedură de autorizare specială a unei substanțe, a unui proces, a unui material sau a unui obiect printr‑o decizie adresată
unui solicitant.

Secundo
, astfel cum s‑a menționat deja la punctul 57 de mai sus, din articolul 4a alineatele (3) și (4) din Directiva 2002/72 reiese
că o substanță care nu este inclusă pe lista pozitivă, dar care este în curs de evaluare de către EFSA, este inclusă pe o
listă provizorie. În plus, potrivit articolului 4a alineatul (6) din această directivă, un aditiv este eliminat din lista
provizorie atunci când este inclus pe lista pozitivă, atunci când Comisia hotărăște să nu îl includă pe lista pozitivă sau
în ipoteza în care, în cursul evaluării substanței de către EFSA, nu s‑ar da curs unei cereri de informații formulate de aceasta
din urmă. În sfârșit, din considerentul (14) al Regulamentului nr. 1935/2004 rezultă că evaluarea siguranței substanțelor
trebuie urmată de o decizie de gestionare a riscurilor pentru a stabili dacă acestea ar trebui introduse pe lista pozitivă.
Din aceste dispoziții se poate deduce că eliminarea de pe lista provizorie este precedată fie de o decizie de gestionare a
riscurilor adoptată de Comisie, constând în includerea sau în neincluderea unei substanțe pe lista pozitivă, fie de un refuz
al solicitantului de a coopera cu EFSA, în cadrul procedurii de evaluare a siguranței substanței.
Or, în speță, faptul că triclosanul nu a fost inclus pe lista pozitivă a avut drept consecință imediată, în temeiul articolului
4a alineatul (6) litera (b) din aceeași directivă, eliminarea acestei substanțe de pe lista provizorie, în pofida faptului
că această eliminare nu era consecința unei decizii de gestionare a riscurilor sau a unui refuz al solicitantului inițial
de a coopera cu EFSA, în condițiile în care fusese deja emis un aviz științific de către aceasta din urmă.

Tertio
, trebuie arătat că, deși, astfel cum subliniază Comisia, reclamantele fuseseră în măsură să formuleze o nouă cerere de autorizare,
în temeiul articolului 8 din Regulamentul nr. 1935/2004, din modul de redactare a Directivei 2002/72 nu rezultă în mod clar
că această cerere ar fi implicat reincluderea triclosanului pe lista provizorie. Astfel, articolul 4a alineatul (5) litera
(b) din Directiva 2002/72 are următorul cuprins:
„Includerea aditivilor într‑o listă temporară se supune următoarelor condiții:
aditivul trebuie să fie autorizat în unul sau mai multe state membre până la 31 decembrie 2006;
datele menționate la alineatul (2) referitoare la aditiv trebuie să fi fost furnizate, în conformitate cu cerințele [EFSA],
până la 31 decembrie 2006.”
Or, potrivit articolului 4a alineatul (2) din aceeași directivă, orice persoană interesată de introducerea unui aditiv pe
lista pozitivă prezintă datele necesare pentru evaluarea siguranței produsului respectiv de către EFSA până la 31 decembrie
2006. În speță, prezentarea de către reclamante a datelor necesare pentru evaluarea de către EFSA nu putea avea loc înainte
de 31 decembrie 2006.
În plus, deși Regulamentul nr. 1935/2004 prevede, la articolul 11 alineatul (5) și la articolul 12, posibilitatea unei reevaluări
a substanței în cauză de către EFSA, atunci când acesteia din urmă îi sunt transmise noi informații, trebuie subliniat că
nici Regulamentul nr. 1935/2004, nici Directiva 2002/72 nu prevăd posibilitatea unei astfel de reevaluări în lipsa unor date
noi susceptibile să afecteze situația inițială și în condițiile în care nu a fost încă eliberată nicio autorizație. De asemenea,
din documentul intitulat „EFSA’s note for guidance for petitioners presenting an application for the safety assessment of
a substance to be used in food contact materials prior to its authorisation” (instrucțiunile EFSA în atenția solicitanților
unei evaluări a unei substanțe care poate fi utilizată la fabricarea materialelor destinate să intre în contact cu produsele
alimentare) reiese că, în ipoteza în care EFSA a efectuat o primă evaluare a unei substanțe, inclusiv în cazul în care, la
finalul acestei evaluări, EFSA a concluzionat că substanța nu trebuia să fie autorizată, o nouă evaluare poate fi solicitată
numai în cazul în care date suplimentare o pot determina să modifice această evaluare. În speță, în măsura în care EFSA a
formulat deja un aviz pozitiv pe baza informațiilor comunicate de Ciba, o eventuală nouă cerere de evaluare din partea reclamantelor
nu ar avea nicidecum ca obiect să obțină o modificare a evaluării inițiale. În plus, este probabil că reclamantele ar formula
propria cerere de autorizare pe baza acelorași informații precum cele furnizate inițial de Ciba, astfel încât aceste date
nu ar prezenta niciun caracter nou. Rezultă că, într‑un caz precum cel din speță, reglementarea nu prevede posibilitatea reclamantelor
de a depune o nouă cerere de evaluare a substanței în cauză, ceea ce tinde să demonstreze că Comisia este obligată să adopte
o decizie de gestionare a riscurilor pe baza evaluării inițiale realizate de EFSA.
Având în vedere structura Regulamentului nr. 1935/2004 și a Directivei 2002/72, retragerea de către solicitant a cererii sale
de autorizare nu poate fi considerată suficientă pentru a nu continua procedura având ca obiect adoptarea unei decizii de
gestionare a riscurilor de includere sau de neincludere a substanței în cauză, dat fiind că din modul de redactare a acestor
două acte nu rezultă că reclamantele ar fi în măsură să obțină, pe de o parte, reincluderea triclosanului pe lista provizorie
și, pe de altă parte, o nouă evaluare a acestei substanțe de către EFSA.
În al treilea rând, în ceea ce privește alte acte ale Uniunii care ar putea fi pertinente în speță, trebuie să se facă trimitere,
astfel cum au remarcat și reclamantele, la Regulamentul (CE) nr. 1451/2007 al Comisiei din 4 decembrie 2007 privind a doua
etapă a programului de lucru de 10 ani prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 98/8/CE a Parlamentului European
și a Consiliului privind introducerea pe piață a produselor biocide (JO L 325, p. 3). Acest regulament prevede în mod expres
la articolele 11 și 12 că, în cazul retragerii unei cereri de includere pe lista produselor biocide autorizate, un nou solicitant
poate substitui solicitantul inițial.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se concluzioneze că, prin adoptarea unei decizii de neincludere
a unui aditiv exclusiv pe baza retragerii cererii inițiale de includere a triclosanului pe lista pozitivă, Comisia a încălcat
Regulamentul nr. 1935/2004, precum și Directiva 2002/72, dat fiind că nu există vreun temei juridic care să permită adoptarea
unei astfel de decizii. Prin urmare, se impune admiterea și a celui de al doilea motiv și, în consecință, anularea deciziei
atacate, fără a fi necesară examinarea celui de al treilea și a celui de al patrulea motiv.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
de judecată, conform concluziilor reclamantelor.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Anulează Decizia 2010/169/UE a Comisiei din 19 martie 2010 privind neincluderea substanței 2,4,4’-tricloro-2’-hidroxidifenil
eter în lista Uniunii de aditivi care se pot utiliza la fabricarea materialelor și obiectelor din material plastic destinate
să vină în contact cu produsele alimentare, în temeiul Directivei 2002/72/CE.
2)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Microban International Ltd și de
Microban (Europe) Ltd.
Pelikánová
Vadapalas
Jürimäe
O’Higgins

Van der Woude
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 octombrie 2011.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.