CELEX: 62006TJ0197
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Peroxid vodíku a perboritan
Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES
Přičitatelnost protiprávního jednání
Právo na obhajobu
Povinnost uvést odůvodnění

Skutkový základ sporu
Žalobkyně, společnost FMC Corp, je společností založenou podle práva Spojených států amerických, která prostřednictvím společnosti
FMC Chemicals Netherlands BV, dříve společnosti FMC Chemical Holding BV, kontroluje 100 % kapitálu společnosti FMC Foret SA
založené podle španělského práva. Posledně jmenovaná společnost v rozhodné době prodávala peroxid vodíku (dále jen „PV“) a perboritan
sodný (dále jen „PS“).
V listopadu 2002 společnost Degussa AG informovala Komisi Evropských společenství o existenci kartelové dohody na trzích PV
a PS a požádala o uplatnění oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 45, 2002,
s. 3).
Společnost Degussa poskytla Komisi hmotné důkazy, které jí ve dnech 25. a 26. března 2003 umožnily provést šetření v prostorách
některých podniků.
Dne 26. ledna 2005 zaslala Komise žalobkyni a dalším dotčeným podnikům oznámení námitek.
Po slyšení dotčených podniků Komise přijala rozhodnutí K (2006) 1766 v konečném znění ze dne 3. května 2006 ohledně postupu
podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP proti společnostem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals
AB, Degussa, Edison SpA, žalobkyni, FMC Foret SA, Kemira Oyj, L’Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay,
Solvay Solexis, Total SA, Elf Aquitaine SA a Arkema SA (věc COMP/F/38.620 – peroxid vodíku a perboritan) (dále jen „napadené
rozhodnutí“), jehož shrnutí je zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
ze dne 13. prosince 2006 (Úř. věst. L 353, s. 54). Rozhodnutí bylo žalobkyni oznámeno dopisem ze dne 8. května 2006.

Napadené rozhodnutí
Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že se jeho adresáti podíleli na jediném a trvajícím jednání porušujícím článek 81 ES
a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) ohledně PV a navazujícího produktu PS (bod 2 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Konstatované protiprávní jednání spočívalo především v tom, že si soutěžitelé vzájemně vyměňovali hospodářsky významné a důvěrné
informace týkající se trhů a podniků, omezovali a kontrolovali výrobu a její možné i skutečné kapacity, rozdělovali si podíly
na trhu a zákazníky a rovněž stanovovali a monitorovali dodržování cílových cen.
Žalobkyně byla shledána odpovědnou za protiprávní jednání „společně a nerozdílně“ se společností FMC Foret (body 389 až 395
odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pro účely výpočtu částek pokuty Komise uplatnila metodologii uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle
čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“).
Komise určila základní částky pokut podle závažnosti a doby trvání protiprávního jednání (bod 452 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
a zároveň toto protiprávní jednání kvalifikovala jako velmi závažné (bod 457 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na základě uplatnění rozdílného zacházení byly žalobkyně a společnost FMC Foret zařazeny do třetí a předposlední kategorie
odpovídající výchozí částce 20 milionů eur (body 460 až 462 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Vzhledem k tomu, že se žalobkyně a společnost FMC Foret podle Komise účastnily protiprávního jednání od 29. května 1997 do
31. prosince 1999, tedy během období dvou let a sedmi měsíců, základní částka jejich pokuty byla navýšena o 25 % (bod 467
odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žádná přitěžující nebo polehčující okolnost nebyla ve vztahu k žalobkyni přijata.
Článek 1 písm. f) napadeného rozhodnutí uvádí, že žalobkyně porušila čl. 81 odst. 1 ES a článek 53 Dohody o EHP tím, že se
od 29. května 1997 do 13. prosince 1999 podílela na dotyčném protiprávním jednání.
Ve článku 2 písm. d) napadeného rozhodnutí Komise uložila žalobkyni společně a nerozdílně se společností FMC Foret pokutu
ve výši 25 milionů eur.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu podala žalobkyně dne 18. července 2006 projednávanou žalobu.
Vzhledem k tomu, že se složení senátů Tribunálu změnilo, byl soudce zpravodaj přidělen k šestému senátu a po vyslechnutí stran
byla projednávaná věc předána šestému rozšířenému senátu.
Vzhledem k překážce na straně jednoho soudce senátu určil předseda Tribunálu na základě čl. 32 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu
pro doplnění senátu jiného soudce.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál o zahájení ústní části řízení. Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi
na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání, které proběhlo dne 19. května 2010.
Jelikož se jeden člen senátu neúčastnil porady z důvodu překážky na jeho straně, v souladu s článkem 32 jednacího řádu se
tedy porady neúčastnil soudce, který je ve smyslu článku 6 jednacího řádu nejkratší dobu ve funkci, a porad Tribunálu se účastnili
tři soudci, jejichž podpisy jsou uvedeny na tomto rozsudku.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týká;
–        podpůrně snížil částku jí uložené pokuty;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

K návrhovému žádání směřujícímu ke zrušení
Na podporu svého návrhového žádání směřujícího ke zrušení žalobkyně uplatňuje dva žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení
povinnosti uvést odůvodnění a zadruhé z nesprávného právního posouzení a z nesprávného posouzení skutkového stavu, které postihují
konstatování její odpovědnosti za dotčené protiprávní jednání.
K prvnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění
–       Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že jedná‑li se o rozhodnutí konstatující odpovědnost společnosti za činnost jiné společnosti, a to zejména
skrze uplatnění domněnky, která souvisí s kontrolou kapitálu dceřiné společnosti, již provádí její mateřská společnost, pak
odůvodnění musí být zvláště dobře odůvodněno.
Komise tedy nemohla pouze na domněnku odkázat, ale byla povinna podat náležité odůvodnění způsobilé vysvětlit, proč tato domněnka
nebyla vyvrácena argumenty a důkazy, které předložila žalobkyně.
Odůvodnění, která Komise v tomto ohledu v napadeném rozhodnutí předložila, jsou však „formálně nedostatečná“ a nevyhovují
požadavkům stanoveným v článku 253 ES.
Přestože odkazuje na vztahy mezi dotyčnými společnostmi, které se týkají funkcí, jež v rámci žalobkyně, společnosti FMC Foret
a společnosti FMC Chemical Holding vykonávaly tři osoby (body 391 a 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí), Komise nevysvětlila,
proč byly tyto okolnosti způsobilé vyvrátit opačné argumenty žalobkyně.
Žalobkyně dále uplatnila argumenty směřující k vyvrácení okolností uvedených v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
V bodě 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise tyto argumenty pouze odmítla, aniž vysvětlila důvody jejich odmítnutí.
Jelikož Komise pouze zopakovala důkazy předložené na obou stranách, neuvedla úvahy, které ji vedly k závěru, že dotčená domněnka
žalobkyní vyvrácena nebyla.
Odůvodnění předložená Komisí v bodě 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí mimoto ke konstatování společné a nerozdílné odpovědnosti
žalobkyně nestačí.
Zaprvé, žalobkyně odkázala na oddělené organizační struktury, aby prokázala, že mateřská společnost a její dceřiná společnost
fungovaly v oblastech činností, které se vztahovaly k protiprávnímu jednání, nezávisle. Komise však nevysvětlila, proč tato
skutečnost v projednávané věci k vyvrácení dotčené domněnky nestačila.
Zadruhé, žalobkyně předložila prohlášení svých zaměstnanců, podle nichž společnost FMC Foret vykonávala své činnosti samostatně.
Komise sama v bodě 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí uznala, že tato prohlášení představovala důkaz nezávislého postavení
společnosti FMC Foret. Napadené rozhodnutí však neobsahuje žádný důvod, který podporuje jejich odmítnutí.
Zatřetí, konstatovaní Komise, podle něhož byla žalobkyně rovněž zapojená do výroby PV a PS (bod 394 odůvodnění napadeného
rozhodnutí) je jednak nepřesné, jednak nedostatečné pro konstatování toho, že žalobkyně vykonávala na společnost FMC Foret
rozhodující vliv. Pouhá skutečnost, že společnosti vyrábí stejné produkty, neznamená, že přijaly společnou obchodní politiku.
Žalobkyně ostatně předložila protidůkaz, který Komise nezpochybnila, o odlišné zeměpisné povaze trhů, rozdílném umístění výrobních
míst, historickém vývoji obchodní činnosti a profilu spotřebitelů.
Začtvrté, konstatování Komise, podle něhož je společnost FMC Foret evropskou dceřinou společností žalobkyně (bod 394 odůvodnění
napadeného rozhodnutí) v ničem nedoplňuje skutečnost, že se jedná o stoprocentně kontrolovanou dceřinou společnost. Důkazy,
které žalobkyně předložila, prokazují, že stran činností obou společností ve vztahu k PV neprobíhala ani konzultace, ani spolupráce.
Odůvodnění napadeného rozhodnutí je nejen „nedostatečné“, ale ani neobsahuje žádné vysvětlení zamítnutí důkazů předložených
žalobkyní. Přestože Komise nadále v rámci své obhajoby tvrdí, že tyto důkazy nebyly dostatečné pro vyvrácení dotčené domněnky,
dané konstatování není v napadeném rozhodnutí obsaženo.
Ohledně důkazů, které Komise uplatnila v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí, žalobkyně zejména uvedla, že ačkoliv byl
jeden ze zaměstnanců společnosti FMC Foret, p. A. B., jmenován viceprezidentem společnosti, nejednalo se o řídící pozici,
ale jeho funkce v rámci žalobkyně a společnosti FMC Foret měly čistě administrativní povahu. Pan A. B. byl pouze pověřen dohlížením
na obchodní a celkovou strategii podniku a nebyl zapojen do běžného řízení. Stejně tak není významná skutečnost, že dvě další
osoby byly během omezených období řediteli jak společnosti FMC Foret, tak společnosti FMC Chemical Holding vzhledem k tomu,
že jediným cílem posledně uvedené společnosti bylo vlastnit podíly, a nikoliv vykonávat nějakou obchodní činnost.
Tím, že žalobkyně předložila tento protidůkaz, přenesla důkazní břemeno na Komisi. Napadené rozhodnutí přitom neobsahuje žádný
důvod zamítnutí těchto argumentů.
Podle žalobkyně je třeba odmítnout důvody, které byly vzneseny Komisí poprvé před Tribunálem, podle nichž odpovědnost dohlížet
na obchodní a celkovou strategii dceřiné společnosti, jež byla svěřena p. A. B., potvrzuje skutečný výkon rozhodujícího vlivu.
Tyto nové důvody se v každém případě týkají pouze teoretické schopnosti žalobkyně vykonávat rozhodující kontrolu na společnost
FMC Foret, zatímco argumentem žalobkyně je, že dotčená osoba, p. A. B., ve skutečnosti rozhodující kontrolu nad každodenní
činností nevykonávala, a to ani v oblastech týkajících se uvedeného protiprávního jednání.
Otázku rozhodujícího vlivu je třeba analyzovat s ohledem na činnost týkající se protiprávního jednání. Nezapojení do činností
běžného řízení naznačuje, že ve vztahu k takové činnosti žádný rozhodující vliv vykonáván nebyl. Pouhá odpovědnost jednoho
zaměstnance pověřeného dohledem na obchodní a celkovou strategii podniku tak k závěru o skutečném výkonu rozhodujícího vlivu
nestačí.
Pan A. B. jakožto generální ředitel (PDG) dceřiné společnosti nebyl do činností jejího běžného řízení nutně zapojen. Z důkazů,
které žalobkyně v projednávané věci předložila, jasně vyplývá, že generální ředitel měl za úkol pouze dohlížet na obchodní
a celkovou strategii podniku. Pozice p. W. B, člena správní rady společnosti FMC Chemical Holding, je také irelevantní vzhledem
k tomu, že jediným cílem této společnosti bylo vlastnictví podílů ve společnosti FMC Foret. Pan G. W., jeden z ředitelů společnosti
FMC Chemical Holding, nebyl zaměstnancem žalobkyně.
V případě, kdy je rozhodnutí konstatující protiprávní jednání založeno na existenci vztahu kontroly jednoho podniku druhým,
je podle žalobkyně Komise povinna uvést úvahy umožňující dospět k závěru o existenci takové kontroly. V projednávané věci
Komise tomuto požadavku nevyhověla, neboť pouze zopakovala svůj postoj, který zaujala v oznámení námitek, aniž vysvětlila,
proč odmítla opačné argumenty a důkazy, jež žalobkyně uplatnila.
Komise tyto argumenty žalobkyně odmítá.
–       Závěry Tribunálu
V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že stran její odpovědnosti za dotčené protiprávní jednání neuvedla Komise
v napadeném rozhodnutí dostatečné důvody, a zejména neuvedla důvody odmítnutí informací, jež byly předloženy za účelem vyvrácení
domněnky vyplývající ze skutečnosti, že žalobkyně vlastnila veškerý kapitál svojí dceřiné společnosti, která se účastnila
na protiprávním jednání.
Z ustálené judikatury vyplývá, že odůvodnění stanovené článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něho
jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly
k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní
skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem
nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou
oblast (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719,
bod 63 a citovaná judikatura).
Pokud – jak je tomu v projednávaném případě – je rozhodnutí v rámci použití článku 81 ES určeno více osobám a řeší otázku
přičitatelnosti protiprávního jednání, musí obsahovat dostatečné odůvodnění ve vztahu ke každé z osob, jimž je určeno, a zejména
ve vztahu k těm z nich, které podle uvedeného rozhodnutí musejí nést odpovědnost za uvedené protiprávní jednání. Takové rozhodnutí
tak musí ohledně mateřské společnosti, jež je činěna společně a nerozdílně odpovědnou za protiprávní jednání, obsahovat podrobný
popis důvodů, které mohou odůvodnit přičitatelnost protiprávního jednání této společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu
ze dne 14. května 1998, SCA Holding v. Komise, T‑327/94, Recueil, s. II‑1373, body 78 až 80).
V projednávané věci Komise v bodech 370 až 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí shrnula s odkazem na judikaturu Unie zásady,
které měla v úmyslu uplatnit za účelem určení adresátů napadeného rozhodnutí.
Jednak zejména připomněla, že mateřskou společnost lze považovat za odpovědnou za protiprávní jednání dceřiné společnosti
v rozsahu, v němž tato dceřiná společnost samostatně neurčuje své chování na trhu, ale řídí se zejména pokyny, které jí mateřská
společnost udělila. Komise upřesnila, že v podstatě mohla předpokládat, že se stoprocentně vlastněná dceřiná společnost v podstatě
řídí pokyny své mateřské společnosti a že tato mateřská společnost mohla domněnku vyvrátit tak, že by prokázala opak (bod
374 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ohledně konstatování odpovědnosti žalobkyně v dotčeném protiprávním jednání Komise uvedla, že v oznámení námitek tento závěr
vyvodila ze skutečnosti, že žalobkyně, ač nepřímo, dceřinou společnost FMC Foret stoprocentně kontrolovala (bod 390 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Komise upřesnila, že v tomto oznámení se rovněž opírala o totožnost některých vedoucích pracovníků dotyčných společností vyplývající
z pracovních pozic p. A. B., p. W. B. a p. G. W. Nadto poukázala na roli p. A. B., který byl současně PDG společnosti FMC
Foret a vicepresident žalobkyně a který se účastnil na některých schůzkách kartelu (bod 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dále odkázala na informace, které žalobkyně předložila za účelem prokázání nezávislosti své dceřiné společnosti (v
bodech 392 a 393 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Poznamenala, že argumenty žalobkyně nemůže přijmout vzhledem k tomu, že
výkon rozhodujícího vlivu nevyplýval pouze z vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti, ale rovněž z vazeb mezi dotyčnými
společnostmi, které jsou uvedeny v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že argumentace žalobkyně k prokázání samostatnosti
její dceřiné společnosti nestačila a že souhrn informací, jež vlastnila, v každém případě potvrzoval závěr, podle něhož žalobkyně
na svoji dceřinou společnost takový vliv vykonávala (bod 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Závěrem Komise uvedla, že s přihlédnutím k těmto úvahám trvá na svém závěru ohledně společné a nerozdílné odpovědnosti žalobkyně
za dotčené protiprávní jednání (bod 395 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba uvážit, že výše uvedené důvody jasným a jednoznačným způsobem vyjadřují odůvodnění, na základě něhož byla žalobkyně
shledána odpovědnou za protiprávní jednání.
Zaprvé, pokud jde o námitku žalobkyně vycházející z dvojznačné povahy odůvodnění, jež vedlo ke stanovení její odpovědnosti,
je třeba poznamenat, že z bodů 390 až 395 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že Komise zachovala závěr uvedený
v oznámení námitek, podle něhož rozhodující vliv, jejž žalobkyně vykonávala na svoji dceřinou společnost, vyplýval z domněnky
založené na její stoprocentní kontrole a informace, jež žalobkyně předložila během správního řízení, nestačily k prokázání
nezávislosti její dceřiné společnosti, a tudíž ani k vyvrácení této domněnky.
Komise v bodech 391 a 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí navíc připomenula jisté další nepřímé důkazy, jež vyplývaly z osobních
vazeb mezi dotyčnými společnostmi a především z pracovní pozice p. A. B., který se účastnil protiprávních kontaktů.
Je třeba mít za to, že tyto důvody dostatečným způsobem uvádějí podmínky, za kterých byla žalobkyně shledána odpovědnou za
protiprávní jednání.
Zadruhé, pokud jde o námitku vycházející z nedostatečného odůvodnění odmítnutí poznatků předložených žalobkyní za účelem vyvrácení
dotčené domněnky, je třeba nejprve poznamenat, že z bodů 392 až 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že Komise
k dotčeným poznatkům přihlédla.
Poté, co Komise v bodech 392 a 393 odůvodnění napadeného rozhodnutí popsala argumentaci žalobkyně v její odpovědi na oznámení
námitek, v bodě 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí, konstatovala, že skutečnosti, jež z této argumentace vyplývají, nepředstavují
dostatečný důkaz o nezávislosti dceřiné společnosti a kromě toho souhrn uvedených informací podporuje závěr založený na dotčené
domněnce, a proto tento závěr musí být zachován.
Je třeba mít za to, že skrze tyto důvody Komise odpověděla na stěžejní body argumentů žalobkyně a zohlednila důkazy, které
žalobkyně předložila.
Komisi nelze vytýkat, že neposkytla přesnou odpověď na každý jednotlivý argument, jejž žalobkyně uplatnila. Není totiž povinna
se vyjádřit ke všem argumentům, jichž se před ní zúčastněné strany dovolávají, ale stačí, aby vyložila skutečnosti a právní
úvahy, které mají pro logiku rozhodnutí zásadní význam (rozsudek Tribunálu ze dne 15. června 2005, Corsica Ferries France
v. Komise, T‑349/03, Sb. rozh. s. II‑2197, bod 64; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France,
bod 44 výše, bod 64).
Dále je třeba poznamenat, že námitka žalobkyně vycházející z „nedostatečné“ povahy dotčeného odůvodnění spočívá z části na
jejím argumentu, podle něhož se jí podařilo dotčenou domněnku vyvrátit.
Tento argument přitom vychází z legality napadeného rozhodnutí po meritorní stránce a nelze jej zohlednit v rámci přezkumu
odůvodnění.
V rozsahu, v němž žalobkyně ve věci samé kritizuje odmítnutí argumentů a důkazů předložených za účelem vyvrácení dotčené domněnky,
její argumentace tak musí být analyzována v rámci přezkumu druhého žalobního důvodu, který vychází z nesprávného právního
posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu.
S ohledem na výše uvedené je třeba první žalobní důvod zamítnout.
K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu
–       Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí je jak skutkově, tak právně nesprávné v rozsahu, v němž v něm Komise konstatovala
její odpovědnost.
Zaprvé, Komise nesprávně posoudila důkazy, když prohlášením žalobkyně přisoudila jinou váhu, než kterou přiznala prohlášením
předloženým podniky, jež podaly žádost o shovívavost. Zadruhé, vycházela z nesprávného kritéria při posuzování kontroly, kterou
žalobkyně vykonávala nad svojí dceřinou společností. Zatřetí, přijala důkazy, jež neměly k relevantnímu období vztah. Začtvrté,
použila důkazy, které nebyly žalobkyni oznámeny, a porušila tím její právo na obhajobu.
Komise posoudila nesprávně každý důkaz zvlášť, místo aby provedla posouzení celku.
Komise nepřihlédla ke skutečnosti, že výkon rozhodujícího vlivu musí být posouzen ve vztahu k činnosti, která souvisí s protiprávním
jednáním. Žalobkyní předložené důkazy ukazují, že společnost FMC Foret byla sama odpovědná za její vlastní prodej PV a PS;
ostatně žalobkyně PS ani neprodávala.
Z bodu 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise připustila, že byla povinna prokázat více než pouhou stoprocentní
kontrolu kapitálu dceřiné společnosti. Zásadní otázkou tedy je, zda další skutečnosti odůvodňovaly závěr, podle něhož žalobkyně
vykonávala rozhodující vliv na společnost FMC Foret.
Zaprvé Komise v tomto ohledu nesprávně uvedla, že skutečnost, že žalobkyně „měla pro výrobu [PV] určeného k dodání na americký
trh zvláštní oddělení, nestači[la] k prokázání toho, že nad svojí evropskou dceřinou společností nevykonávala žádnou kontrolu“
(bod 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Žalobkyně netvrdila, že má zvláštní „oddělení“, ale dovolávala se existence „dvou
zcela oddělených organizačních struktur pro výrobu a prodej PV“.
Komise tedy argument žalobkyně zkreslila a opřela se o nesprávné zjištění, které nebylo podloženo důkazem.
Podle žalobkyně byly její činnosti rozděleny do úseků, kdy trhy obsluhované těmito úseky byly určeny podle místa výroby a charakteristiky
produktu. Výroba PV nacházela lokální odbyt vzhledem k tomu, že logistika přepravy neumožňovala jeho přepravu ze Spojených
států do Evropy ani naopak. Společnost FMC Foret nebyla „oddělením“ žalobkyně, a dokonce neměla strukturu, aby žalobkyni o svých
činnostech zpravovala. Žádný důkaz ve spise nenaznačoval existenci „struktury oddělení“ mezi činnostmi žalobkyně vztahujícími
se k PV a stejnými činnostmi společnosti FMC Foret.
Ze svědectví zaměstnanců předložených žalobkyní vyplývá, že společnost FMC Foret rozvinula svoji činnost a škálu produktů
zcela odděleně od žalobkyně. Ve většině odvětví nedocházelo k překrývání výrobků mezi oběma společnostmi. V případě PV byli
trhy i spotřebitelé v důsledku specifických charakteristik výrobku a umístění produkce naprosto odlišní. Žalobkyně předložila
výroční zprávy společnosti, které ukázaly, že mezi žalobkyní a společností FMC Foret nedocházelo k překrývání zaměstnanců
v jakémkoli odvětví nebo kdykoli v průběhu relevantního období. Tato svědectví prokázala nezávislou a samostatnou povahu činností
společnosti FMC Foret.
Vzhledem ke dvěma zcela odděleným organizačním strukturám pro prodej PV, není důvod předpokládat, že vedoucí zaměstnanci jedné
z nich vykonávali rozhodující vliv na vedení druhé. Komise přitom neprokázala, že navzdory existenci dvou oddělených struktur
žalobkyně při prodeji PV skutečně vykonávala rozhodující vliv na společnost FMC Foret.
Zadruhé se Komise dopustila zjevného pochybení tím, že konstatovala, že obchodní činnosti společnosti FMC Foret byly „nedílnou
součástí“ činností žalobkyně v rozsahu, v němž žalobkyně „[byla] do výroby [PV] a PS také zapojená“, a že společnost FMC Foret
„v tomto ohledu [fungovala] jako její evropská dceřiná společnost“ (bod 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Překrývání výrobní činnosti neumožňuje vyvodit existenci rozhodujícího vlivu. Není možné předpokládat, že se dva nezávislí
výrobci, kteří jsou umístěni v různých zemích, kontrolují nebo jeden na druhého vykonávají rozhodující vliv pouze proto, že
jeden z vyráběných výrobků je stejný.
V každém případě překrývání výrobní činnosti existovalo pouze pro PV, a nikoli pro PS. Potvrdila to svědectví předložená žalobkyní.
Při konstatování, že žalobkyně vyráběla jak PV, tak PS, se Komise patrně opírala o prohlášení zaměstnance žalobkyně p. T. B.,
v následujícím znění:
„Společnost [FMC] Foret prodává sortiment výrobků, který se navíc od výrobků prodávaných [žalobkyní] liší. [Žalobkyně] například
skutečně vyrábí [PS] ve Spojených státech, zatímco společnost [FMC Foret] již mnoho let prodává a vyrábí [PS] v Evropě.“
Toto prohlášení podle žalobkyně obsahuje zřejmou „tiskovou chybu“ a je třeba jej číst následujícím způsobem: „[Žalobkyně]
například skutečně [ne]vyrábí [PS]“. Komise nesprávně vycházela z tohoto prohlášení, jež je stiženo zřejmou „tiskovou chybou“,
a neuznala ostatní svědectví, která potvrzují opak.
Žalobkyně má za to, že skutečnost, že jediný výrobek vyráběný oběma dotčenými společnostmi byl PV a že tyto společnosti nebyly
aktivní na stejných zeměpisných trzích, umožňuje dospět k závěru, že dané společnosti nemusely jejich činnosti koordinovat.
Konstatování Komise, podle něhož společnost FMC Foret jednala jako dceřiná společnost žalobkyně, také není relevantní, neboť
některé dceřiné společnosti, jako společnost FMC Foret, jsou považovány za „investice“, které se na činnostech mateřské společnosti
nepodílejí.
Skutečnost, že tak velká společnost, jako je žalobkyně získá další společnost pouze pro účely investice, znamená, že nemá
v úmyslu se zapojit do jejího běžného vedení. Vztah mezi žalobkyní a společností FMC Foret představuje typický příklad případů,
jako jsou akvizice investičními fondy, kde společnost získá 100 % kapitálu jiné společnosti, aniž vykonává rozhodující vliv
na její vedení.
Zatřetí, když Komise konstatovala, že žalobkyně sama představila činnosti společnosti FMC Foret „jako [nedílnou součást] svých
činností“, vycházela nesprávně z nových důkazů v neprospěch, a sice informací získaných z internetových stránek žalobkyně
(bod 394 a poznámka pod čarou 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Tyto informace, které se vztahují k rokům 2005 a 2006, nejsou způsobilé prokázat, že žalobkyně mezi lety 1997 a 1999 vykonávala
rozhodující vliv na společnost FMC Foret. Dále žalobkyně neměla možnost se k těmto informacím během správního řízení vyjádřit.
Tím, že Komise dotčené informace použila, uvedla nové důkazy v neprospěch, které se ostatně vztahovaly k období po protiprávním
jednání.
Začtvrté tím, že Komise uvedla, že prohlášení zaměstnanců žalobkyně nedostačovala k prokázání, že společnost FMC Foret fungovala
samostatně (bod 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí), dané důkazy odmítla pouze z důvodu, že pocházely z prohlášení zaměstnanců
žalobkyně. Takové odmítnutí je nepochopitelné, neboť informace ohledně nezávislosti společnosti FMC Foret musejí nevyhnutelně
pocházet od osob, které byly do jejího vedení zapojeny.
Když Komise konstatovala, že status nezávislosti společnosti FMC Foret byl prokazován „pouze dotčenými prohlášeními“, připustila,
že tato prohlášení skutečně prokazovala nezávislost společnosti FMC Foret, a byla tedy k vyvrácení domněnky dostačující.
Odmítnutí dotčených informací pouze z důvodu, že pocházely z prohlášení zaměstnanců, je navíc neslučitelné se skutečností,
že Komise použila prohlášení zaměstnanců předložené podniky, jež podaly žádost o shovívavost.
Komise tak uplatnila na důkazy předložené žalobkyní „diskriminační“ zacházení tím, že nepoužila stejná pravidla jako pravidla
uplatněná na svědectví podniků, které podaly žádost o shovívavost. Komise měla prohlášením zaměstnanců žalobkyně přiznat zvláštní
věrohodnost s ohledem na skutečnost, že pocházela od přímých svědků, kteří byli vedoucími pracovníky dotyčného podniku, že
informace byly poskytnuty po zralém uvážení a že existoval soubor soudržných důkazů.
Komise neposoudila objektivně hodnotu dotčených svědectví, a zejména nepřihlédla ke skutečnosti, že se jednalo o přímé důkazy,
že svědkové přijali osobní odpovědnost za svá svědectví a byli připraveni se během jednání podrobit otázkám.
Mimoto důkaz o samostatnosti společnosti FMC Foret nepocházel výhradně z prohlášení zaměstnanců žalobkyně, ale rovněž vyplýval
z jiných poznatků uplatněných na jeho podporu, a to především ze skutečnosti, že:
–        veškeré zápisy z jednání správní rady společnosti FMC Foret byly sepsány ve španělštině, což je ojedinělý případ v rámci žalobkyně
a že také obsah těchto zápisů uváděl, že provozní záležitosti se nikdy neprojednávaly, jelikož skutečná a praktická kontrola
společnosti byla svěřena jejím vedoucím pracovníkům;
–        výroční zprávy každé společnosti, předložené žalobkyní pro každý z dotčených roků, prokázaly, že neexistovali pracovníci,
kteří pracovali pro obě společnosti zároveň, a neexistovaly tak oblasti, ve kterých obě společnosti formálně spolupracovaly;
–        činnosti a škála výrobků společnosti FMC Foret se vyvíjely nezávisle na činnostech a škále výrobků žalobkyně a že odpovídají
zvláštním možnostem společnosti FMC Foret, jakož i žádostem jejích zákazníků: společnost FMC Foret začala vyrábět PS mnohem
dříve, než se žalobkyně stala jejím akcionářem, a v důsledku toho vlastní jedinečnou škálu výrobků, jež pouze slabě přesahuje
do škály výrobků žalobkyně, vývoj těchto produktů nebyl výsledkem spolupráce mezi oběma společnostmi a interní dokumentace
společnosti (korporátní brožura) FMC Foret potvrzuje nezávislou povahu činností;
–        zákazníci každé společnosti jsou ze zeměpisného hlediska rozdílní.
Komise v napadeném rozhodnutí nepřezkoumala určité argumenty, jež žalobkyně předložila. Dokonce ani nezmínila skutečnost,
že zápisy z jednání správní rady společnosti FMC Foret byly sepsány ve španělštině, že žádný člen personálu nepracoval zároveň
pro obě společnosti, že společnost FMC Foret rozvinula své činnosti nezávisle na činnosti žalobkyně, že svoji škálu výrobků
vytvořila nezávislým způsobem a že každá společnost provozovala činnost na odlišném zeměpisném trhu. Komise tyto otázky přezkoumala
poprvé až v žalobní odpovědi.
Pokud jde závěrem o důkazní břemeno, žalobkyně tvrdí, že k vyvrácení domněnky nebyla povinna předložit důkaz prokazující,
že na svoji dceřinou společnost nevykonávala rozhodující vliv. Stačí, aby předložením důkazů, které mohou „ukázat, že zcela
logickým závěrem je to“, že rozhodující vliv nevykonávala, prokázala, že vycházet z domněnky nebylo v souladu s právní jistotou.
Komise kromě toho nemohla odmítnout protidůkaz z důvodu, že nestačil k prokázání, že žalobkyně nevykonávala „žádnou“ kontrolu
nad svojí evropskou dceřinou společností. Určité druhy kontroly neměly k řízení činností žalobkyně vztah, a to například povinnost
předkládat účty nebo přizpůsobit se některým pravidlům řádné správy.
V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že předložila důkazy dostačující k vyvrácení dotčené domněnky, a dále namítá, že ohledně stanovení
rozhodujícího vlivu Komise nepoužila vhodné právní kritérium.
Komise tyto argumenty žalobkyně odmítá.
–       Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba připomenout podmínky stanovené judikaturou Unie pro odpovědnost mateřské společnosti za protiprávní chování
její dceřiné společnosti.
Podle ustálené judikatury může být chování dceřiné společnosti přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost,
byť má vlastní právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí
uděleny mateřskou společností, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které tyto dvě právní entity
spojují (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod
58 a citovaná judikatura).
V takové situaci totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost tvoří část stejné hospodářské jednotky, a proto tvoří
jeden podnik ve smyslu článku 81 ES (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 96 výše, bod 59).
V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla
hospodářské soutěže, může tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti a dále existuje
vyvratitelná domněnka, podle níž uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování svojí dceřiné společnosti
(viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 96 výše, bod 60 a citovaná judikatura).
Za těchto podmínek postačí k předpokladu, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku své dceřiné
společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise
následně může činit mateřskou společnost odpovědnou za dotčené protiprávní jednání, s výjimkou případu, kdy tato mateřská
společnost, které náleží danou domněnku vyvrátit, předloží dostatečné důkazy způsobilé prokázat, že její dceřiná společnost
jedná na trhu nezávisle (viz v tomto smyslu rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 96 výše, bod 61 a citovaná judikatura).
Za účelem posouzení, zda dceřiná společnost určuje samostatně své chování na trhu, je třeba přihlédnout ke všem relevantním
skutečnostem týkajícím se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které spojují tuto dceřinou společnost s mateřskou
společností a které se mohou lišit případ od případu, a nemohou být tedy předmětem taxativního výčtu (rozsudek Akzo Nobel
a další v. Komise, bod 96 výše, bod 74, viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel
a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, bod 65).
Je třeba podotknout, že žalobkyně nepopírá právo Komise v projednávané věci uplatňovat domněnku, která vyplývá ze skutečnosti,
že vlastnila veškerý kapitál svojí dceřiné společnosti, jež se účastnila na dotčeném protiprávním jednání.
Předkládá však určité argumenty týkající se uplatnění této domněnky, které je třeba přezkoumat jako první.
Žalobkyně tvrdí, že vliv vykonávaný mateřskou společností na chování svojí dceřiné společnosti je třeba analyzovat s ohledem
na řízení obchodní činnosti podniku, na kterou se dotčené protiprávní jednání vztahuje.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury citované v bodě 100 výše je za účelem posouzení, zda dceřiná společnost
určuje samostatně své chování na trhu, třeba přihlédnout ke všem dovolávaným skutečnostem s ohledem na organizační, hospodářské
a právní vazby mezi dotyčnými společnostmi, jejichž význam se různí případ od případu.
Především není namístě toto posouzení omezovat pouze na skutečnosti vztahující se k obchodní politice dceřiné společnosti
stricto sensu
, jako je distribuční nebo cenová strategie. Dotčenou domněnku zejména nelze vyvrátit pouhým prokázáním, že je to dceřiná
společnost, kdo řídí tyto konkrétní aspekty své obchodní politiky, aniž přijímá v tomto směru pokyny (viz v tomto smyslu rozsudek
ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 100 výše, body 63 a 64, potvrzený rozsudkem ze dne 10. září 2009,
Akzo Nobel a další v. Komise, bod 96 výše, body 65 a 75).
Z toho vyplývá, že samostatnost dceřiné společnosti ve smyslu výše uvedené judikatury nelze prokázat pouhým důkazem, že řídí
samostatně konkrétní aspekty své politiky ohledně prodeje výrobků dotčených protiprávním jednáním.
Dále žalobkyně tvrdí, že za účelem vyvrácení dotčené domněnky stačilo, aby přednesla důkazy způsobilé „zpochybnit“ závěr,
který z této domněnky vyplývá tím, že ukáže, že „zcela logickým závěrem“ bylo, že na svoji dceřinou společnost rozhodující
vliv nevykonávala.
Z ustálené judikatury citované v bodě 99 výše vyplývá, že dotčenou domněnku lze vyvrátit pouze dostatečnými důkazy způsobilými
prokázat nezávislost dceřiné společnosti. Na rozdíl od toho, co argument žalobkyně naznačuje, tedy pouhý neúplný důkaz k vyvrácení
této domněnky nestačí.
V případě, že mateřská společnost předloží soubor důkazů způsobilých prokázat samostatnost své dceřiné společnosti (rozsudky
Tribunálu ze dne 27. září 2006, Avebe v. Komise, T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 136, a ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk
Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II‑2567, bod 56), a prokáže tak, že se posledně jmenovaná v podstatě
neřídí pokyny své mateřské společnosti, a tedy jedná na trhu samostatně (rozsudek ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další
v. Komise, bod 100 výše, bod 62), Komise jí tak nebude moci přičíst chování její dceřiné společnosti, s výjimkou případu,
kdy tento protidůkaz vyvrátí.
Argumenty žalobkyně uvedené v rámci projednávaného žalobního důvodu je tedy třeba přezkoumat ve světle těchto úvah.
Zaprvé, žalobkyně zpochybňuje relevanci okolností uvedených v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které se týkají osobních
vazeb mezi dotyčnými společnostmi.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že na podporu konstatování odpovědnosti žalobkyně se Komise neomezila jen na uplatnění
domněnky související s úplnou kontrolou, kterou žalobkyně vykonávala prostřednictvím společnosti FMC Chemical Holding nad
společností FMC Foret, ale rovněž uplatnila jiné okolnosti.
V bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zejména uvedla, že v rozhodné době vykonávali své funkce v rámci několika
dotyčných společností tři osoby. Pan A. B., který se přímo podílel na některých protiprávních kontaktech, byl v rozhodné době
současně viceprezidentem žalobkyně a PDG společnosti FMC Foret. Pan W. B. byl během části období protiprávního jednání členem
správní rady společnosti FMC Foret a správní rady FMC Chemical Holding, jakož i výkonným viceprezidentem žalobkyně. Pan G. W.
byl během části období protiprávního jednání členem správní rady společnosti FMC Foret a správní rady společnosti FMC Chemical
Holding.
Nejprve je třeba poznamenat, že žalobkyně není oprávněná tvrdit, že uplatněním těchto dalších okolností Komise připustila,
že dotčená domněnka byla vyvrácena.
Z bodů 391, 394 a 395 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že Komise trvá na svém závěru uvedeném v oznámení námitek,
podle něhož bylo konstatování odpovědnosti žalobkyně založeno na domněnce, která vyplývá z úplné, ač nepřímé, kontroly společnosti
FMC Foret.
Tento závěr není nijak v rozporu se skutečností, že Komise v projednávané věci uvedla další okolnosti vztahující se k výkonu
vlivu žalobkyně na svoji dceřinou společnost, a sice osobní vztahy mezi dotyčnými společnostmi a roli p. A. B. v rámci koluzních
kontaktů (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 96 výše, bod 62).
Dále, k případnosti okolností popsaných v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí je třeba podotknout, že totožnost osob,
které jsou členy správní rady dotyčných společností, představuje relevantní indicii o nesamostatnosti dceřiné společnosti
(viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2008, Lafarge v. Komise, T‑54/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
body 550 až 558).
Totéž platí v případě přímé účasti jedné z dotčených osob při protiprávních kontaktech. Účast jednoho člena personálu mateřské
společnosti na koluzních schůzkách může být skutečností způsobilou prokázat, že věděla o účasti své dceřiné společnosti na
protiprávním jednání, a tudíž byla do protisoutěžních praktik aktivně zapojena (rozsudek Tribunálu ze dne 14. května 1998,
KNP BT v. Komise, T‑309/94, Recueil, s. II‑1007, body 47 a 48), takže tuto skutečnost lze
a fortiori
přijmout jako indicii jejího rozhodujícího vlivu na dceřinou společnost (viz v tomto smyslu rozsudek Lafarge v. Komise, bod
117 výše, bod 546).
V tomto ohledu žalobkyně nepopírá pravdivost skutečností uvedených v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ale tvrdí,
že dotčené osoby, a to zejména p. A. B., vykonávaly čistě administrativní funkce a do běžného řízení podniku nebyly zapojeny,
a dále že pozice p. W. B. a p. G. W. v rámci holdingu, skrze který žalobkyně společnost FMC Foret kontrolovala, byla irelevantní
vzhledem k tomu, že jediným cílem holdingu bylo vlastnictví podílů.
Tyto argumenty ale nejsou způsobilé případnost dotčených poznatků ve vztahu k posouzení samostatnosti dceřiné společnosti
vyvrátit.
Argument žalobkyně vycházející z čistě administrativních funkcí dotyčných osob totiž spočívá na chybném předpokladu, podle
něhož musí být vliv mateřské společnosti přezkoumán ve vztahu ke „každodennímu vedení“ společnosti a pouhý „dohled na obchodní
strategii“ této společnosti není v tomto ohledu relevantní.
Vzhledem k tomu, že dotčený vliv se posuzuje s ohledem na obchodní politiku podniku v širším smyslu a nikoliv pouze s ohledem
na konkrétní aspekty jeho „každodenního“ vedení (viz body 104 a 105 výše), totožnost dotčených členů personálu představuje
relevantní skutečnost, dokonce i za předpokladu, že by jejich role byla omezená na koordinaci a kontrolu obchodní strategie
podniku.
Dále, pokud jde o skutečnost, že p. W. B. a p. G. W. zastávali funkce rovněž v rámci společnosti FMC Chemical Holding, je
třeba podotknout, že ačkoliv tuto okolnost nelze považovat za pádný nepřímý důkaz o výkonu vlivu, přesto není irelevantní
vzhledem k tomu, že se jedná o holding, skrze nějž žalobkyně kontrolovala společnost FMC Foret. Je rovněž nesporné, že p.
W. B. vykonával funkce v rámci každé ze tří dotyčných společností.
Žalobkyně proto není oprávněna tvrdit, že Komise neměla za účelem podložení dotčené domněnky uvést v bodě 391 odůvodnění napadeného
rozhodnutí další nepřímé důkazy. Komise tedy rovněž v bodech 392 až 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí oprávněně odmítla
obdobné argumenty žalobkyně, které uplatnila během správního řízení a které vycházely z irelevance dotčených skutečností.
Zadruhé žalobkyně uvádí, že ve své odpovědi na oznámení námitek předložila soubor důkazů, které k prokázání nezávislosti její
dceřiné společnosti dostačují, a tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového
stavu tím, že dospěla k opačnému závěru.
Ze spisu vyplývá, že žalobkyně ve své odpovědi na oznámení námitek v podstatě poukázala na to, že její podíl na kapitálu dceřiné
společnosti, který postupně získala mezi lety 1966 a 1992, byl pouhou finanční investicí, jež neměla na nezávislost této společnosti
dopad. Žalobkyně především uvedla, že na společnost FMC Foret nevykonávala žádný vliv, neboť záležitosti této společnosti
řídili nezávislým způsoben její vedoucí pracovníci.
Toto tvrzení bylo podle žalobkyně prokázáno následujícími informacemi připojenými jak k odpovědi na oznámení námitek, tak
k žalobě: zaprvé interní výroční zprávy dotyčných společností vztahující se k období protiprávního jednání, jež podle žalobkyně
prokazují, že z hlediska zaměstnanců mezi nimi nedocházelo k překrývání, zadruhé prohlášení čtyř zaměstnanců dotyčných společností,
a sice p. T. B., p. A. B., p. G. W. a p. S. S., která podle žalobkyně prokazují, že mezi oběma společnostmi nedocházelo ke
koordinaci, zejména prodeje dotčených výrobků, zatřetí interní dokumentace společnosti FMC Foret (korporátní brožura), z níž
vyplývá, že tato společnost své výrobky vyvinula historicky dříve, než byla žalobkyní převzata a následně svoji činnost řídila
samostatně, a začtvrté výňatky ze zápisů správní rady dceřiné společnosti podle žalobkyně prokazují, že se její schůzky konaly
ve španělštině a o provozním řízení se nikdy nejednalo. Kromě toho ze spisu vyplývá, že žalobkyně Komisi předložila i svoji
výroční zprávu z roku 1995, tedy důkaz, jehož se nedovolává před Tribunálem.
Argumenty žalobkyně, kterými uplatňuje předmětné skutečnosti, je tedy třeba přezkoumat z pohledu kritérií uvedených v bodech
96 až 109 výše.
Zaprvé je třeba uvést, že teze žalobkyně, podle níž její dceřiná společnost kontrolovaná skrze zprostředkovatelskou holdingovou
společnost, byla chápána pouze jako investice, je jen tvrzením, a nepředstavuje tak samo o sobě důkaz o dostatečné samostatnosti.
Skutečnost, že podle předmětu podnikání mateřské společnosti lze dospět k závěru, že byla holdingem, jehož statutární rolí
bylo spravovat své kapitálové podíly v jiných společnostech, sama o sobě k vyvrácení dotčené domněnky nestačí (viz v tomto
smyslu rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff‑Technik v. Komise, bod 109 výše, bod 70). Daný důkaz je v projednávané věci nedostatečný
tím spíše, že žalobkyně netvrdí, že její společnost byla holdingem, ale že její dceřiná společnost byla prostřednictvím holdingu
kontrolována; a rovněž nepředkládá žádný důkaz, jenž by roli posledně uvedené potvrzoval.
Zadruhé, pokud jde o tvrzení žalobkyně, které je podložené prohlášeními p. T. B., p. A. B., p. G. W. a p. S. S. a které vychází
z toho, že v rámci skupiny existují „dvě zcela oddělené organizační struktury pro výrobu a prodej PV“, je třeba uvést, že
okolnost, že mateřská společnost nepůsobí na stejném trhu jako dceřiná společnost, samostatnost posledně uvedené nepotvrzuje.
Dotčený rozhodující vliv se totiž posuzuje s ohledem na soubor hospodářských, organizačních a právních vztahů, jež mateřskou
společnost s její dceřinou společností spojují, kde skutečnost, že dceřiná společnost každodenně řídí činnost související
s protiprávním jednáním, byť prokázaná, není dostatečným nepřímým důkazem její nezávislosti (viz bod 105 výše). Rozdělení
úkolů je především v rámci takové skupiny, jako skupiny v projednávané věci, obvyklé a nelze vyvozovat žádný závěr ze skutečnosti,
že mateřská společnost a její dceřiná společnost působí na různých trzích a nemají dodavatelsko-odběratelské vazby.
Tyto úvahy se na projednávanou věc
a

fortiori
uplatní vzhledem k tomu, že žalobkyně prodávala, ač nepochybně na odlišném zeměpisném trhu, jeden z dotčených výrobků, a to
PV, přičemž tato okolnost přinejmenším naznačuje, že mohla ovlivnit obchodní politiku své dceřiné společnosti ve stejné oblasti.
Je tak třeba odmítnout argumentaci žalobkyně směřující k prokázání, že společnost FMC Foret organizovala svoji výrobu a prodej
PV v Evropě nezávisle na obdobných činnostech žalobkyně ve Spojených státech, tedy odlišném trhu s přihlédnutím k dopravním
omezením, že dotčené společnosti měly různé škály výrobků a že neexistovalo žádné překrývání na úrovni jejich zákazníků.
Vzhledem k tomu, že tyto skutečnosti, i za předpokladu, že jsou prokázané, nejsou s to nezávislost dotyčné dceřiné společnosti
prokázat, bylo tedy rovněž správné, že Komise v bodě 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí argumentaci vycházející z dotčených
skutečností zamítla, jakožto nedostatečný důkaz o nezávislosti společnosti FMC Foret.
Žalobkyně kromě toho nesprávně tvrdí, že Komise zkreslila její argument, když jej prezentovala jako vycházející z existence
„rozdílného oddělení na výrobu [PV] pro dodej na americký trh“ a  když uvedla, že žalobkyně byla „rovněž zapojená do výroby
[…] [PS]“ (bod 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ačkoliv Komise neuvedla argument žalobkyně vycházející z existence dvou rozdílných organizačních struktur v přesném znění
tak, jak byl formulován, tato prezentace nemohla mít vliv na jeho posouzení, jelikož se v každém případě jedná o poznatek,
který není způsobilý samostatnost společnosti FMC Foret prokázat.
Dále, pokud jde o uvedení skutečnosti, že žalobkyně prodávala PS, je třeba podotknout, že Komise připouští, že se zde jedná
o pochybení, a upřesňuje, že toto pochybení vychází z prohlášení p. T. B., které poskytla žalobkyně, což posledně uvedená
nepopírá.
S ohledem na znění dotčeného prohlášení uvedeného v bodě 77 výše je třeba podotknout, že žalobkyně nemůže tvrdit, že se jedná
o zřejmou „tiskovou chybu“.
Komisi tak nelze vytýkat, že uvedla skutečnost která, i když byla chybná, vycházela z informací poskytnutých žalobkyní v rámci
protidůkazů, které posledně uvedené náležely předložit. Vzhledem k tomu, že z okolnosti, že obě společnosti působily na odlišných
trzích, nelze vyvodit žádný závěr, legalita napadeného rozhodnutí tím nemůže být v žádném případě dotčena.
Zatřetí, argument žalobkyně vycházející z údajné neexistence překrývání personálu dotčených společností, který je založen
na jménech obsažených v jejich adresářích, a dále na prohlášení p. T. B., podle něhož si tyto společnosti ponechaly „jejich
vlastní obchodní ředitele, revizory, vedoucí personálních oddělení, obchodní a marketingové vedoucí, jejich vedoucí výroby,
jejich vedoucí v oblasti technologií, jakož i jejich provozní pracovní sílu“, nepředstavuje významný nepřímý důkaz o nezávislosti
dceřiné společnosti.
Na jedné straně dotčený argument vyvracejí vazby mezi dotyčnými společnostmi, jež vyplývají z totožnosti určitých členů jejich
správních rad, kteří jsou uvedeni v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Na straně druhé neexistence překrývání personálu zapojeného do provozního řízení podniku, kterou žalobkyně uplatnila, není
s to samostatnost její dceřiné společnosti potvrdit, jelikož se dotčené posouzení nevztahuje pouze k obchodní politice
stricto sensu
podniku (viz bod 105 výše).
Začtvrté, žalobkyně se dovolává neexistence informačního systému a vztahů mezi ní a společností FMC Foret, s výjimkou finančních
vztahů a jiných informací srovnatelných s informacemi poskytnutými prostému investorovi, a odvolává se v tomto smyslu na prohlášení
p. A. B. a p. G. W. a na skutečnost, že na rozdíl od ostatních dceřiných společností žalobkyně, zápisy z jednání správní rady
společnosti FMC Foret byly sepsány pouze ve španělštině a jejich obsah tedy potvrzuje, že se o „provozních“ otázkách podniku
nejednalo.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že vzhledem k tomu, že se nezávislost dceřiné společnosti neposuzuje pouze s ohledem na
aspekty provozního řízení podniku, pak skutečnost, že dceřiná společnost nikdy nezavedla ve prospěch mateřské společnosti
specifickou informační politiku na dotčeném trhu, k prokázání její samostatnosti nestačí.
Argument žalobkyně směřující k prokázání neexistence specifického informačního systému je kromě toho irelevantní s ohledem
na skutečnost, která je uvedena v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a to že p. A. B., PDG společnosti FMC Foret,
byl také viceprezidentem žalobkyně, a byl tak schopen posledně jmenovanou informovat o obchodní politice dceřiné společnosti.
Ze všech těchto úvah vyplývá, že Komise oprávněně konstatovala, že jsou-li skutečnosti uplatněné žalobkyní posouzeny v celku,
neobsahují dostatečné důkazy k prokázání nezávislosti společnosti FMC Foret a soubor důkazů, které má Komise k dispozici,
zejména důkazy uvedené v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí, svědčí o opaku (bod 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dané konstatování nevyvrátily ani argumenty žalobkyně, které jsou obecně směřovány proti úvahám Komise týkajícím se předmětných
argumentů a důkazů.
Zaprvé, vzhledem k tomu, že se nezávislost dceřiné společnosti posuzuje s ohledem na souhrn relevantních skutečností souvisejících
s hospodářskými, organizačními a právními vazbami mezi dotyčnými společnostmi, Komise v tomto ohledu mohla v rámci daného
posouzení oprávněně odkázat na doplňující nepřímé důkazy uvedené v bodě 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
V rozporu s tím co tvrdí žalobkyně Komise zejména nebyla povinna podrobných způsobem vyvrátit argumentaci žalobkyně vycházející
z neexistence překrývání personálu a z neexistence informačního systému a systému podávání zpráv, jelikož Komise v bodě 394
odůvodnění napadeného rozhodnutí oprávněně uvážila, že tato argumentace byla vyvrácena nepřímými důkazy uvedenými v bodě 391
daného rozhodnutí, které se vztahují k osobním vazbám mezi dotyčnými společnostmi a k roli p. A. B při koluzních kontaktech.
Zadruhé, žalobkyně není oprávněna tvrdit, že se Komise dopustila pochybení v rámci posouzení prohlášení zaměstnanců, která
jí žalobkyně předložila v průběhu správního řízení.
Úvodem v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, bod 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí nepřipouští skutečnost, že dotčená prohlášení
představovala dostatečný důkaz o nezávislosti společnosti FMC Foret. Komise v daném bodě totiž uvedla, že „,status nezávislosti‘
společnosti FMC Foret [byl] rovněž prokazován pouze prohlášeními zaměstnanců“. Jak z kontextu této věty spadající do rámce
posouzení argumentů žalobkyně, tak z použití uvozovek přitom vyplývá, že Komise pouze odkázala na takový argument, jaký žalobkyně
uplatnila, aniž současně konstatovala, že žalobkyně ve skutečnosti „status nezávislosti“ společnosti FMC Foret prokázala.
Dále žalobkyně rovněž nesprávně Komisi vytýká, že odmítla dotčená prohlášení pouze z důvodu, že pocházela od zaměstnanců dotyčných
společností a nepřisoudila těmto důkazům důkazní hodnotu srovnatelnou s hodnotou přiznanou prohlášením zaměstnanců podniků,
které požádaly o shovívavost.
Z bodu 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž celkově vyplývá, že Komise dotčená prohlášení oprávněně posoudila jako obsahující
důkazy, ale při posuzování souboru relevantních informací dospěla k závěru, že tyto poznatky k prokázání samostatnosti společnosti
FMC Foret nestačily.
Žalobkyně proto nemůže platně tvrdit, že Komise odmítla dotčeným prohlášením přiznat důkazní hodnotu.
Žalobkyně prostřednictvím stejného argumentu navíc nesprávně uplatňuje zvláště vysokou důkazní hodnotu projednávaných prohlášení,
srovnatelnou s důkazní hodnotou přiznanou některým prohlášením učiněným podniky, které podaly žádost o shovívavost.
Přiznání značné důkazní hodnoty prohlášením učiněným v rámci žádosti o shovívavost, jež se provádí případ od případu, totiž
vyplývá z úvahy, že jde o přiznání protiprávního jednání, a v zásadě tedy jde o prohlášení, která jsou v rozporu se zájmy
prohlašujícího (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00,
T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, bod 211). Prohlášení zaměstnanců, která žalobkyně v projednávané věci předložila,
byla přitom učiněna výhradně v jejím zájmu, a nepatří tedy do stejného kontextu jako žádost o shovívavost.
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že Komise nezohlednila určité prvky, a sice adresáře společností, interní dokumentaci (korporátní
brožuru) společnosti FMC Foret a zápisy z jednání její správní rady.
Je třeba poznamenat, že z bodů 392 až 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise posoudila argumentaci žalobkyně,
kterou se dovolává nezávislosti její dceřiné společnosti, s ohledem na soubor informací, které jí byly poskytnuty.
Vzhledem k tomu, že posouzení vyplývající z bodů 392 až 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí právně dostačujícím způsobem
odpovídá na celkovou argumentaci žalobkyně, pouhá skutečnost, že Komise nezmínila některé informace, jež jí žalobkyně předložila,
nemůže v tomto ohledu vést k vyvrácení  tohoto posouzení.
Začtvrté žalobkyně kritizuje použití skutečnosti uvedené Komisí v bodě 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve znění předchozí
poznámky pod čarou 379, podle které ve své výroční zprávě z roku 2004 a ve své tiskové zprávě z 6. února 2006 „[sama] představila
společnost FMC Foret jako [nedílnou součást] svých činností“, a z toho podle Komise vyplývá, že společnost „FMC v tomto ohledu
působ[ila] jako evropská dceřiná společnost“.
Je třeba podotknout, že Komise při dotazu k tomuto bodu během jednání připustila, že žalobkyně během správního řízení neměla
možnost předložit své připomínky k informacím uvedeným v poznámce pod čarou 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Dotčené informace je tedy jako důkazní prostředky třeba odmítnout.
Pokud však jde o porušení práva na obhajobu, žalobkyni ještě náleží prokázat, že závěr, k němuž Komise ve svém rozhodnutí
dospěla, by byl jiný, kdyby tyto nezpřístupněné informace musely být odmítnuty (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora
ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P,
Recueil, s. I‑123, bod73).
Žalobkyně v tomto ohledu tvrdí, že vady, které dotčené úvahy postihují, měly nutně dopad na obsah napadeného rozhodnutí, a to
s přihlédnutím ke slabé důkazní síle ostatních skutečností, které Komise na podporu konstatování společné a nerozdílné odpovědnosti
uplatnila.
Pokud jde o poznatky, které Komise, jak vyplývá z poslední věty v bodě 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí, uplatnila pouze
za účelem potvrzení, je třeba uvést, že skutečnost, že tyto poznatky nelze přijmout jako důkazy, nemůže mít dopad na legalitu
konstatování odpovědnosti žalobkyně, která právně dostatečným způsobem vyplývá z dalších úvah uvedených v napadeném rozhodnutí.
Úvahy Komise, a sice domněnka o výkonu rozhodujícího vlivu žalobkyně na svoji stoprocentně kontrolovanou dceřinou společnost
– ačkoli daná domněnka nebyla žalobkyní vyvrácena a ostatně byla posílena skutkovými okolnostmi uvedenými v bodě 391 odůvodnění
napadeného rozhodnutí – byly pro konstatování dotčené odpovědnosti dostatečné.
Konečně, z bodů 391 až 394 odůvodnění napadeného rozhodnutí jako celku vyplývá, že Komise vycházela z výkonu rozhodujícího
vlivu žalobkyně na její dceřinou společnost oprávněně, a proto žalobkyně nemůže platně tvrdit, že Komise uplatnila chybné
kritérium, jen na základě skutečnosti, že v bodě 394 čtvrté větě odůvodnění uvedeného rozhodnutí je poukázáno na skutečnost,
že k prokázání, že žalobkyně „žádnou kontrolu“ nad svojí dceřinou společností nevykonávala, její jeden konkrétní argument
nestačil.
Ve světle souboru těchto úvah je třeba dospět k závěru, že Komise oprávněně uvážila, že skutečnosti, které žalobkyně předložila,
posouzené v celku, nemohou prokázat samostatnost společnosti FMC Foret, a proto nemohou vyvrátit konstatování, že vykonávala
rozhodující vliv na jednání její dceřiné společnosti, jež z domněnky vyplývá.
Toto konstatování je mimoto posíleno dalšími nepřímými důkazy, které vychází z osobních vazeb mezi dotyčnými společnostmi,
jakož i z role p. A. B. v protiprávním jednání (bod 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí), které žalobkyně rovněž nezpochybnila.
Kromě toho žalobkyně neprokázala, že Komise nesprávně posoudila důkazní hodnotu nebo obsah informací, jež byly předloženy
za účelem vyvrácení domněnky, ani že opomenula tyto informace posoudit jako celek (viz body 153 až 155 a 158 až 160 výše).
Dále neprokázala, že údajné porušení práva na obhajobu, které vyplývá z uplatnění nezpřístupněných informací, mohlo mít jakýkoliv
dopad na závěry, které byly v napadeném rozhodnutí přijaty (viz body 166 a 167 výše).
S ohledem na výše uvedené je třeba uvážit, že projednávaný žalobní důvod je neopodstatněný, a proto zamítnout návrhová žádání
směřující ke zrušení.

K návrhovým žádáním směřujícím ke snížení výše pokuty
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně napadá určení výše své pokuty. Tvrdí, že v rámci posouzení povahy protiprávního jednání, a tedy jeho závažnosti,
Komise zredukovala adresáty napadeného rozhodnutí na jedinou a stejnou kategorii a uvedla, že se tito adresáti za plného vědomí
protiprávnosti svého počínání shodli na vytvoření koluzního, tajného a institucionalizovaného projektu (bod 454 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Žádný důkaz neumožňuje potvrdit konstatování, že se společnost FMC Foret shodla s ostatními na vytvoření institucionalizované
koluze. Skutečnosti uvedené v napadeném rozhodnutí neumožňují prokázat, že společnost FMC Foret byla do vytvoření koluzního
projektu zapojena, ale nanejvýš, že byla do institucionalizované koluze vtažena většími podniky a ve velké míře proti svým
vlastním zájmům. Její role byla hlavně pasivní a její účast na setkáních ojedinělá.
Žalobkyně tvrdí, že podle samotné Komise se společnost FMC Foret pouze ke kartelové dohodě připojila zhruba tři roky poté,
co daná dohoda vznikla. Ostatní strany kartelové dohody již byly do obdobné kartelové dohody na stejném trhu zapojeny dříve.
Jakožto nový účastník neměla společnost FMC Foret z kartelové dohody co získat, za to mohla získat všechno z hospodářské soutěže.
Komise sama připustila, že mezi ostatními stranami kartelové dohody a společností FMC Foret byl rozdíl, a uvedla, že účast
posledně uvedené „[měla] často jiné formy než u ostatních podniků“ (bod 323 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pasivní role společnosti FMC Foret je rovněž zřejmá z její výrazně sporadičtější účasti na koluzních schůzkách, její zástupci
byli fyzicky přítomni na 14 ze 30 schůzek, které se konaly mezi květnem 1997 a prosincem 1999, ze 73 schůzek, které se konaly
v průběhu celého trvání kartelové dohody. V rámci některých dalších schůzek byla společnost FMC Foret údajně připojena nebo
byla telefonicky informována, a nemohla tak mít na jednání vliv.
Žalobkyně popírá tvrzení Komise, podle něhož nebylo nutné k němu znova přihlédnout v okamžiku posuzování jeho závažnosti vzhledem
k tomu, že trvání účasti společnosti FMC Foret na protiprávním jednání bylo zohledněno v bodě 467 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Okolnost, že podnik vstoupil na trh později, může prokázat jeho méně aktivní roli v protiprávním jednání a stejný princip
by měl být uplatněn na situace, v nichž podnik vstupuje do kartelové dohody dlouho poté, co byla sjednána. Otázka trvání účasti
podniku na protiprávním jednání je odlišná od otázky aktivní či pasivní role tohoto podniku (rozsudek Tribunálu ze dne 9.
července 2003, Cheil Jedang v. Komise, T‑220/00, Recueil, s. II‑2473, body 171 až 174).
Komise argumenty žalobkyně zpochybňuje.
Závěry Tribunálu
Na podporu svého návrhu na snížení výše pokuty se žalobkyně odvolává na okolnosti účasti její dceřiné společnosti na protiprávním
jednání a tvrdí, že závažnost účasti dceřiné společnosti je méně významná než účast jiných podniků a že jí Komise měla přiznat
prospěch z polehčující okolnosti vycházející z její pasivní role v protiprávním jednání.
Pokud jde zaprvé o údajné nezohlednění dotčených okolností v rámci posouzení závažnosti protiprávního jednání a určení výchozí
částky pokuty, je třeba připomenout, že se dané posouzení provádí s ohledem celkové protiprávní jednání, na kterém se podílely
všechny podniky.
Proto lze argumentaci žalobkyně vycházející z okolností účasti společnosti FMC Foret na dotčeném protiprávním jednání zkoumat
pouze v rámci přezkumu výtek vztahujících se k posouzení polehčujících okolností (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze
dne 8. října 2008, Carbone‑Lorraine v. Komise, T‑73/04, Sb. rozh. s. II‑2661, body 102 a 104).
Zadruhé, pokud jde o námitku vycházející z odmítnutí přiznat společnosti FMC Foret polehčující okolnosti související s její
údajnou pasivní rolí v protiprávním jednání, je třeba uvést, že Tribunál ve svém rozsudku vydaném dnešního dne FMC Foret v. Komise
(T‑191/06, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 334 až 341) měl za to, že soubor informací, které jsou srovnatelné
s informacemi uplatněnými žalobkyní v projednávané věci, nepotvrdil výlučně pasivní nebo následovnickou roli společnosti FMC
Foret v kartelové dohodě, zejména pokud jde o údajnou ojedinělost její účasti na koluzních schůzkách, o zvláštní podmínky
této účasti, jakož i o informace vztahující se k její údajné soutěžní strategii na trhu.
Především je třeba připomenout, že společnost FMC Foret byla zastupována nebo informována o většině koluzních schůzek v průběhu
období od 29. května 1997 do 13. prosince 1999, které napadené rozhodnutí popisuje. Žalobkyně tak v tomto ohledu nemůže platně
tvrdit, že účast společnosti FMC Foret byla citelně ojedinělejší než účast ostatních stran kartelové dohody. V rozsahu, v němž
se žalobkyně dovolává zvláštních podmínek účasti společnosti FMC Foret na některých koluzních schůzkách, a sice skutečnosti,
že se jich fyzicky neúčastnila, ale byla o nich telefonicky informována, je třeba podotknout, že tyto podmínky odpovídají
tajné povaze kartelové dohody a nesvědčí o výlučně pasivní nebo následovnické roli.
Pokud jde o argument žalobkyně vycházející z délky trvání účasti společnosti FMC Foret na kartelové dohodě, je třeba uvést,
že tato skutečnost dále byla v rámci určování výše pokuty zohledněna (bod 467 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Kromě toho se žalobkyně nemůže platně dovolávat řešení, které bylo přijato v rozsudku Cheil Jedang v. Komise, bod 179 výše
(bod 171), v němž Tribunál při posuzování pasivní role přihlédl k pozdějšímu vstupu dotčeného podniku na trh. Na rozdíl od
okolností ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, společnost FMC Foret byla v projednávané věci na dotyčných trzích přítomna
od počátku kartelové dohody a skutečnost, že její účast na této dohodě byla stanovena až od 29. května 1997 její pasivní roli,
zejména s ohledem na další okolnosti v projednávané věci neprokazuje.
S ohledem na výše uvedené nelze vyhovět výtce vycházející z údajné polehčující okolnosti související s výlučně pasivní nebo
následovnickou rolí společnosti FMC Foret v kartelové dohodě.
V důsledku toho je třeba zamítnout návrhová žádání směřující ke snížení výše pokuty, a proto projednávanou žalobu v plném
rozsahu.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně
neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Společnosti FMC Corp. se ukládá náhrada nákladů řízení.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 16. června 2011.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: angličtina.