CELEX: 62013CJ0152
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Dane
Smernica 2003/96/ES
Zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny
Výnimky
Energetické výrobky obsiahnuté v štandardných nádržiach úžitkových motorových vozidiel a určené na používanie ako palivo týmito vozidlami
Pojem ,štandardné nádrže‘ v zmysle článku 24 ods. 2 tejto smernice
Nádrže pripevnené výrobcom karosérií alebo autorizovaným predajcom výrobcu vozidla

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 24 ods. 2 smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny (
Ú. v. EÚ L 283, s. 51
; Mim. vyd. 09/001, 405).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Holger Forstmann Transporte GmbH & Co. KG (ďalej len „Forstmann Transporte“) a Hauptzollamt Münster (hlavný colný úrad v Münstere, ďalej len „Hauptzollamt“) vo veci platenia dane z energie v súvislosti s naftou zakúpenou v Holandsku a obsiahnutou v nádržiach nákladného vozidla patriaceho tejto spoločnosti, ktorá sa má použiť v Nemecku ako palivo pre toto vozidlo.
Právny rámec
Právo Únie
Devätnáste odôvodnenie smernice Rady 94/74/ES z 22. decembra 1994, ktorá mení a dopĺňa smernicu 92/12/EHS o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takých výrobkov, smernicu 92/81/EHS o harmonizácii štruktúry spotrebných daní z minerálnych olejov a smernicu 92/82/EHS o aproximácii sadzieb spotrebných daní z minerálnych olejov (
Ú. v. ES L 365, s. 46
; Mim. vyd. 09/001, s. 264) znelo:
„… je potrebné [výslovne –
neoficiálny preklad
] vymedziť, že minerálne oleje uvoľnené na spotrebu v členskom štáte, umiestnené v palivových nádržiach motorových vozidiel a určené na použitie ako palivo takýchto vozidiel, sú oslobodené od spotrebnej dane v inom členskom štáte, s cieľom neobmedzovania voľného pohybu jednotlivcov a tovaru, aby sa zabránilo dvojitému zdaneniu“.
Na tento účel bola smernica Rady 92/81/EHS z 19. októbra 1992 o harmonizácii štruktúry spotrebných daní z minerálnych olejov (
Ú. v. ES L 316, s. 12
) zmenená a doplnená smernicou 94/74 tak, že bol do nej vložený článok 8a. Tento článok stanovoval nielen takéto oslobodenie od dane pre minerálne oleje, ktoré sú obsiahnuté v štandardných palivových nádržiach úžitkových motorových vozidiel, ale takisto spresňoval, čo sa má chápať pod pojmom „štandardné nádrže“, ktoré sú predovšetkým definované ako nádrže trvalo pripevnené výrobcom na všetky motorové vozidlá rovnakého typu, ako je príslušné vozidlo, a ktorých trvalé pripevnenie umožňuje, aby sa palivo používalo priamo tak na účely pohonu, ako aj, prípadne, na prevádzky chladiacich sústav a ostatných sústav počas prepravy.
Smernica 92/81 bola zrušená smernicou 2003/96 a jej článok 8a bol nahradený podobne znejúcim článkom 24 naposledy uvedenej smernice.
Článok 24 smernice 2003/96 stanovuje:
„1.   Energetické výrobky uvoľnené na spotrebu v členskom štáte obsiahnuté v štandardných nádržiach komerčných motorových vozidiel určené na používanie ako palivo uvedenými vozidlami, rovnako ako špeciálne cisterny určené na prevádzku systémov, ktorými sú vybavené uvedené cisterny, nepodliehajú zdaňovaniu v žiadnom ďalšom členskom štáte.
2.   Na účely tohto článku,
‚štandardné nádrže‘ sú:
—
nádrže trvalo pripevnené výrobcom ku všetkým motorovým vozidlám toho istého typu ako predmetné vozidlo, ktorých trvalé pripevnenie umožňuje, aby sa palivo používalo priamo, tak na účely pohonu, ako aj, prípadne, na prevádzky chladiacich sústav a ostatných sústav počas prepravy. Plynové nádrže, ktorými sú vybavené motorové vozidlá a ktoré sú určené na priame používanie plynu ako paliva a nádrže pripojené k ostatným systémom, ktorými môže byť vybavené vozidlo, sa tiež považujú za štandardné nádrže,
—
nádrže trvalo pripevnené výrobcom ku všetkým cisternám toho istého typu ako predmetná cisterna, ktorých trvalé pripevnenie umožňuje, aby sa palivo používalo priamo na účely prevádzky chladiacich sústav a ostatných sústav, ktorými sú špeciálne cisterny vybavené.
‚Špeciálna cisterna‘ je ľubovoľná cisterna vybavená špeciálne skonštruovaným zariadením pre chladiace sústavy, sústavy na dodávku kyslíka, tepelnoizolačné sústavy alebo iné sústavy.“
Nemecké právo
§ 1 zákona o dani z energie (Energiesteuergesetz) z 15. júla 2006 (BGBl. 2006 I, s. 1534), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „EnergieStG“), stanovuje, že energetické výrobky podliehajú na daňovom území dani z energie. V tomto ohľade tento článok spresňuje, že daňovým územím v zmysle EnergieStG je nemecké územie, s výnimkou územia Büsingen a ostrova Helgoland.
§ 15 EnergieStG, v znení účinnom do 31. marca 2010, stanovoval:
„1.   Ak sú energetické výrobky v zmysle § 4 tohto zákona, uvoľnené na spotrebu v členskom štáte, zakúpené na obchodné účely, vzniká daňová povinnosť, pokiaľ kupujúci
(1)
prevezme energetické výrobky na daňovom území alebo
(2)
energetické výrobky prevzaté mimo daňového územia dovezie alebo nechá doviezť na daňové územie. …
2.   Ak sa energetické výrobky v zmysle § 4 tohto zákona uvoľnené na spotrebu v členskom štáte dovezú na daňové územie v iných prípadoch, ako sú uvedené v odseku 1 prvej vete bodoch 1 a 2, vzniká daňová povinnosť vtedy, keď sú tieto výrobky na daňovom území po prvýkrát vo vlastníctve alebo použité na obchodné účely. Osobou povinnou platiť daň je osoba, ktorá uvedené výrobky vlastní alebo ich používa. …
…
4.   Odseky 1 až 3 sa neuplatnia:
(1)
na pohonné hmoty v štandardných nádržiach vozidiel, špeciálnych cisternách, pracovných strojoch a prístrojoch, ako aj v chladiacich sústavách a klimatizáciách;
(2)
na pohonné hmoty, ktoré sú prevážané v rezervných nádržiach vozidla až do celkového objemu 20 litrov;
(3)
na palivá v zásobných nádržiach nezávislého vykurovania vozidla.
…“
Tento § 15 ods. 2 bol s účinnosťou od 1. apríla 2010 zmenený a doplnený § 6 bodom 15 zákona z 15. júla 2009 o zmene zákonov týkajúcich sa spotrebných daní (BGBl. 2009 I, s. 1870), a znie takto:
„Ak sa energetické výrobky uvoľnené na spotrebu v členskom štáte v zmysle § 4 tohto zákona dovážajú na daňové územie v iných prípadoch, ako sú uvedené v odseku 1 prvej vete bodoch 1 a 2, vzniká daňová povinnosť vtedy, keď sú tieto výrobky na daňovom území po prvýkrát vo vlastníctve alebo použité na obchodné účely. To neplatí, ak sú energetické výrobky v držbe určené pre iný členský štát a po daňovom území sa prepravujú spolu so sprievodným dokladom podľa článku 34 smernice [Rady 2008/118/ES zo 16. decembra 2008 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12/EHS (
Ú. v. EÚ L 9, 2009, s. 12
)]. Osobou povinnou platiť daň je ten, kto energetické výrobky odosiela, má vo vlastníctve, alebo ich používa. …“
Nariadenie z 31. júla 2006, ktorým sa vykonáva zákon o dani z energie (Energiesteuer‑Durchführungsverordnung, BGBl. 2006 I, s. 1753), v znení § 6 nariadenia z 5. októbra 2009 (BGBl. 2009 I, s. 3262) definuje v § 41 pojem „štandardné nádrže“ takto:
„Štandardné nádrže v zmysle § 15 ods. 4 bodu 1, § 16 ods. 1 druhej vety bodu 2, § 21 ods. 1 tretej vety bodu 1 a § 46 ods. 1 druhej vety EnergieStG sú:
1.
nádrže trvalo pripevnené výrobcom ku všetkým motorovým vozidlám toho istého typu ako predmetné vozidlo, ktorých trvalé pripevnenie umožňuje, aby sa palivo používalo priamo, tak na účely pohonu, ako aj, prípadne, na prevádzky chladiacich sústav a ostatných sústav počas prepravy;
2.
nádrže trvalo pripevnené výrobcom ku všetkým cisternám toho istého typu ako predmetná cisterna, ktorých trvalé pripevnenie umožňuje, aby sa palivo používalo priamo na účely prevádzky chladiacich sústav a ostatných sústav, ktorými sú špeciálne cisterny vybavené.
Ak štandardná nádrž pozostáva z viac ako jednej palivovej nádrže, nie je rozhodujúce, či je v prívode medzi dvomi palivovými nádržami uzatvárací ventil.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Nemecká spoločnosť Forstmann Transporte prevádzkuje cestnú nákladnú dopravu a poskytuje zasielateľské služby. Na tieto účely si kúpila motorové vozidlo od spoločnosti Daimler AG, ktorá je výrobcom nákladných vozidiel. V rámci výrobného procesu tohto vozidla naň Daimler AG pripevnila palivovú nádrž s objemom 780 litrov. Forstmann Transporte, ktorá zamýšľala neskoršiu prestavbu uvedeného vozidla, si od spoločnosti Daimler AG neobjednala ďalšiu palivovú nádrž, a toto vozidlo jej tak bolo dodané s jedinou palivovou nádržou.
Aby vozidlo vyrobené spoločnosťou Daimler AG mohlo prepravovať štandardizované kontajnery a kontajnery vybavené stojanmi, bola nevyhnutná montáž nosičov výmenných nadstavieb, ktoré tento výrobca nemohol poskytnúť v požadovanej forme. Forstmann Transporte teda zadala spoločnosti R&S Fahrzeugbau, ktorá je výrobcom karosérií, aby tieto nosiče na toto vozidlo pripevnila. Pri tejto montáži R&S Fahrzeugbau musela premiestniť palivovú nádrž namontovanú spoločnosťou Daimler AG (ďalej len „nádrž 1“), pretože bez jej premiestnenia by tieto nosiče nebolo možné pripevniť.
Okrem toho v rámci tejto prestavby vozidla R&S Fahrzeugbau namontovala druhú palivovú nádrž s objemom 780 litrov (ďalej len „nádrž 2“), ktorá bola predtým zakúpená od spoločnosti Hoppe Truck‑Tanks GmbH & Co. KG. Forstmann Transporte mohla zveriť montáž nádrže 2 priamo spoločnosti Daimler AG, avšak takéto riešenie nebolo ekonomicky výhodné, pretože by sa v rámci uvedenej prestavby musela premiestniť aj nádrž 2. Technischer Überwachungsverein (združenie pre technický dohľad) preverilo nádrže 1 a 2 z hľadiska ich zlučiteľnosti s predpismi o registrácii motorových vozidiel a nevznieslo nijaké námietky.
Forstmann Transporte pravidelne tankovala so svojimi motorovými vozidlami v Holandsku, kde využila priaznivé ceny palív. Vozidlo dotknuté vo veci samej tiež tankovalo naftu v Oldenzaale (Holandsko), a to 2. decembra 2009 (495,03 litra do nádrže 2) a 14. februára 2011 (618,92 litra do nádrže 1 a 570,50 litra do nádrže 2). Po natankovaní vodič ihneď prekročil nemecko‑holandskú hranicu a pokračoval v jazde v Nemecku. Toto palivo bolo použité výhradne na pohon vozidla.
Forstmann Transporte podala 28. júna 2012 len z opatrnosti na Hauptzollamt daňové priznanie v súvislosti s naftou natankovanou do nádrže 2 v objeme 495,03 litra a 570,50 litra.
V nadväznosti na toto daňové priznanie Hauptzollamt požadoval prostredníctvom platobného výmeru z 3. júla 2012 zaplatenie dane z energie vo výške 501,22 eura za palivo obsiahnuté v nádrži 2, z toho 232,86 eura za palivo natankované 2. decembra 2009 a 268,36 eura za palivo natankované 14. februára 2011. V súlade s výkladom vnútroštátneho práva vyplývajúcim z judikatúry Bundesfinanzhofu (Spolkový finančný súd) Hauptzollamt zastával názor, že z dôvodu prevozu nafty v nádrži 2 do Nemecka vznikla povinnosť k dani z energie s tým, že toto palivo nie je oslobodené od dane z energie, lebo táto nádrž, ktorá bola na toto vozidlo pripevnená až po tom, čo bolo vyrobené, nie je štandardnou nádržou, keďže nebola trvalo pripevnená výrobcom podvozku.
Hauptzollamt okrem toho požadoval prostredníctvom platobného výmeru z 19. septembra 2012 zaplatenie dane z energie vo výške 291,14 eura za palivo obsiahnuté v nádrži 1. V súlade s uvedeným výkladom Hauptzollamt zastával názor, že nafta v nádrži 1 nie je od dane z energie oslobodená, pretože ani táto nádrž, ktorú pôvodne pripevnila Daimler Ag a ktorá bola následne odmontovaná a opätovne primontovaná, nebola pevne pripevnená výrobcom podvozku, a nemôže sa preto považovať za štandardnú nádrž.
Forstmann Transporte po tom, čo Hauptzollamt zamietol jej námietky, ktoré vzniesla proti týmto platobným výmerom, podala na Finanzgericht Düsseldorf žalobu na neplatnosť uvedených platobných výmerov.
Vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd uvádza, že vzhľadom na súčasnú judikatúru Bundesfinanzhofu, ktorou sa Hauptzollamt v danom prípade riadil, by sa mala žaloba zamietnuť. Podľa tejto judikatúry sa totiž oslobodenie od dane stanovené v §15 ods. 4 bode 1 EnergieStG nemôže vo veci samej uplatniť, lebo pojem „štandardné nádrže“ definovaný v § 41 prvej vete bode 1 nariadenia z 31. júla 2006, ktorým sa vykonáva zákon o dani z energie, teda v ustanovení, ktorým bol do vnútroštátneho práva prebratý článok 24 ods. 2 prvý pododsek smernice 2003/96, nezahŕňa palivové nádrže, ktoré boli pripevnené autorizovanými predajcami alebo výrobcami karosérií, aj v prípadoch, keď montážne práce sú rozdelené medzi výrobcu vozidla a výrobcu karosérie. Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že Bundesfinanzhof v tomto ohľade zastával názor, že naposledy uvedené ustanovenie, ktoré vychádza z ustanovení práva Únie týkajúcich sa colnej oblasti, ako je článok 112 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 918/83 z 28. marca 1983 ustanovujúceho systém spoločenstva pre oslobodenie od cla (
Ú. v. ES L 105, s. 1
; Mim. vyd. 02/001, s. 419), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 1315/88 z 3. mája 1988 (
Ú. v. ES L 123, s. 2
; Mim. vyd. 02/004, s. 3, ďalej len „nariadenie č. 918/83“), možno vykladať s odkazom na rozsudok Súdneho dvora Schoonbroodt (C‑247/97,
EU:C:1998:586
), ktorý sa týka pojmu „štandardné nádrže“ v colnej oblasti a podľa ktorého sa oslobodenie od cla upravené v tomto článku 112 ods. 1, ktorý sa má vykladať reštriktívne, nemôže uplatňovať na nádrže pripevnené autorizovanými predajcami alebo výrobcami karosérií.
Vnútroštátny súd však má v súvislosti s týmto výkladom Bundesfinanzhofu pochybnosti a kladie si otázku, či sa pojem „výrobca“ uvedený v článku 24 ods. 2 smernice 2003/96 má vykladať takto reštriktívne, alebo či sa má skôr použiť extenzívny výklad, podľa ktorého tento pojem zahŕňa aj výrobcov vozidla a výrobcov karosérie. Zastáva názor, že naposledy uvedený výklad by bolo možné odôvodniť účelom článku 24 ods. 2 tejto smernice, ako vyplýva z devätnásteho odôvodnenia smernice 94/74. V tomto ohľade uvádza, že toto odôvodnenie sa vzťahuje na článok 8a smernice 92/81, ktorý bol nahradený uvedeným článkom 24 a v súvislosti s ktorým Súdny dvor vo svojom rozsudku Meiland Azewijn (C‑292/02,
EU:C:2004:499
) poskytol extenzívny výklad. Naproti tomu sa reštriktívny výklad, ktorý použil Bundesfinanzhof, podľa vnútroštátneho súdu opiera o rozsudok Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
), ktorý sa týka nariadenia č. 918/83, ktoré však – ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku Meiland Azewijn (
EU:C:2004:499
) – sleduje iný cieľ než predpisy týkajúce sa spotrebnej dane, ktoré sú vo veci samej relevantné. Vnútroštátny súd navyše zdôrazňuje, že extenzívny výklad uvedeného pojmu by mohol byť tiež odôvodnený vzhľadom na reálne podmienky výroby nákladných vozidiel, na ktorej sa podieľa viacero podnikov, aby bolo možné vybaviť vozidlá v súlade s technickými a/alebo ekonomickými požiadavkami, ktoré sú vlastné pre každé z týchto vozidiel.
Vnútroštátny súd spresňuje, že ak by sa mal pojem „výrobca“ vykladať extenzívne, treba určiť, ako sa má vykladať podmienka obsiahnutá v článku 24 ods. 2 prvej zarážke smernice 2003/96, podľa ktorej musí ísť o motorové vozidlá „toho istého typu“. Podľa tohto súdu totiž výrobný proces prebiehajúci vo viacerých etapách, ktorý má spĺňať technické a/alebo ekonomické požiadavky, ktoré sú vlastné pre každé vozidlo, logicky vylučuje sériovú výrobu určitých typov vozidiel.
Za týchto podmienok Finanzgericht Düsseldorf rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa pojem ‚výrobca‘ v zmysle článku 24 ods. 2 prvej zarážky smernice [2003/96] vykladať v tom zmysle, že zahŕňa aj výrobcov karosérií alebo autorizovaných predajcov, ak v rámci výrobného procesu vozidla pripevnili na vozidlo palivovú nádrž a výrobný proces sa z technických a/alebo ekonomických dôvodov uskutočňuje metódou deľby práce medzi viacerými samostatnými podnikmi?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: v akom zmysle sa má vykladať podmienka obsiahnutá v článku 24 ods. 2 prvej zarážke smernice 2003/96, podľa ktorej musí ísť o motorové vozidlá ‚toho istého typu‘?“
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa pojem „štandardné nádrže“ uvedený v článku 24 ods. 2 prvej zarážke smernice 2003/96 má vykladať v tom zmysle, že pod neho nespadajú nádrže trvalo pripevnené k úžitkovým motorovým vozidlám, ktoré sú určené na priame natankovanie paliva do týchto vozidiel v prípade, ak tieto nádrže boli pripevnené inou osobou než výrobcom.
Na úvod treba poznamenať, ako to urobil generálny advokát v bode 41 svojich návrhov, že za súčasného ekonomického a technického stavu je bežné, že výroba úžitkových vozidiel je viacstupňová, pričom výrobca vozidla vyrobí len podvozok a kabínu a zvyšok potom dodajú špecializované podniky. Rovnaká zásada platí pre palivové nádrže. Výrobcovia vozidla teda neponúkajú pre každý typ vozidla iba jeden typ nádrže, ale rôzne nádrže v závislosti od zamýšľaného účelu použitia vozidla na trhu, pre ktorý je vozidlo určené, alebo aj od požiadaviek zákazníka. Môže sa stať aj to, ako to bolo v prípade veci samej, že nádrž nie je namontovaná výrobcom, ale treťou osobou v neskoršej etape výroby vozidla.
Za daných okolností je veľmi ťažké, ba priam nemožné posúdiť, či určitá nádrž skutočne patrí do kategórie nádrží „trvalo pripevnených výrobcom ku všetkým motorovým vozidlám toho istého typu ako predmetné vozidlo“, ako je presne špecifikovaná vo vymedzení pojmu „štandardné nádrže“. Je možné aj to, že v prípade určitého typu vozidla nezodpovedá tomuto vymedzeniu pojmu žiadna nádrž, čo by znamenalo, že používateľom tohto vozidla nemôže byť poskytnuté oslobodenie od dane v zmysle článku 24 tejto smernice.
V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora je však pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri najmä rozsudok Feltgen a Bacino Charter Company, C‑116/10,
EU:C:2010:824
, bod 12 a tam citovanú judikatúru). Rovnako pokiaľ možno ustanovenie práva Únie vykladať viacerými spôsobmi, treba uprednostniť ten výklad, ktorý zabezpečuje jeho potrebný účinok (pozri rozsudok Lassal, C‑162/09,
EU:C:2010:592
, bod 51 a tam citovanú judikatúru).
Ciele sledované predmetným ustanovením sú uvedené v devätnástom odôvodnení smernice 94/74, podľa ktorého palivo uvoľnené na spotrebu v členskom štáte a umiestnené v palivových nádržiach úžitkových vozidiel je oslobodené od spotrebnej dane v inom členskom štáte „s cieľom neobmedzovania voľného pohybu jednotlivcov a tovaru, aby sa zabránilo dvojitému zdaneniu“.
Normotvorca Únie na tento účel stanovil – odchylne od všeobecného pravidla stanoveného v článku 7 smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov (
Ú. v. ES L 76, s. 1
; Mim. vyd. 09/001, s. 179), podľa ktorého sa výrobok podliehajúci spotrebnej dani, uvoľnený na spotrebu v jednom členskom štáte a držaný na obchodné účely v inom členskom štáte, zdaňuje v tomto inom členskom štáte –, že energetické výrobky vo forme paliva obsiahnutého v nádržiach úžitkových vozidiel sú zdanené v členskom štáte, v ktorom bolo uvedené palivo uvoľnené na spotrebu. Povinnosť podať pri každom prechode vnútorných hraníc daňové priznanie na množstvo paliva obsiahnutého v nádržiach vozidla a nutnosť následne požiadať o zľavu na spotrebnej dani v členskom štáte nákupu paliva na účely zamedzenia dvojitého zdanenia by totiž predstavovalo značnú prekážku pri cestnej preprave medzi členskými štátmi, a teda prekážku obchodu v rámci vnútorného trhu. Účelom článku 24 smernice 2003/96 je tak odstrániť túto prekážku a zabezpečiť voľný pohyb a zároveň ochranu oprávnených daňových záujmov členských štátov.
Na zabezpečenie tohto cieľa nie je nevyhnutné zistiť, či palivová nádrž bola pevne pripevnená k dotknutému vozidlu výrobcom alebo treťou osobou. Naproti tomu je dôležité vedieť, ako uviedol generálny advokát v bodoch 32 a 47 svojich návrhov, či táto nádrž slúži na priame natankovanie paliva do vozidla k jeho pohonu a prípadne k prevádzke jeho chladiacich alebo iných sústav.
Túto analýzu potvrdzuje článok 24 ods. 2 prvá zarážka druhá veta smernice 2003/96, podľa ktorej „plynové nádrže pripevnené k motorovým vozidlám… sa tiež považujú za štandardné nádrže“. Tieto plynové nádrže totiž nie sú bežne pripevnené výrobcami, a vonkoncom nie „ku všetkým motorovým vozidlám toho istého typu“, pretože motorové vozidlá obvykle nie sú pôvodne určené na pohon plynom, ale palivom derivovaným z ropy. Plynové nádrže preto spravidla montujú špecializované podniky nezávislé od výrobcov.
Toto spresnenie, ktoré vyplýva z uvedenej druhej vety, odráža vôľu normotvorcu definovať pojem „štandardné nádrže“ extenzívne, aby užívatelia vozidiel vybavených plynovými nádržami neboli neodôvodnene vyňatí z oslobodenia od dane upraveného v článku 24 smernice 2003/96. Je síce pravda, ako uviedol generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, že v čase, keď sa nádrže na benzín alebo naftu obvykle montovali sériovo, sa takéto pružné vymedzenie pojmu mohlo obmedziť na plynové nádrže, avšak za súčasného ekonomického a technického stavu, keď je výrobný proces vozidiel viacstupňový, je takéto vymedzenie nedostatočné. Ak teda uvedená smernica stanovuje, že sa posudzované oslobodenie od dane vzťahuje na plyn obsiahnutý v nádržiach pripevnených tretími osobami, toto oslobodenie od dane sa musí z rovnakých dôvodov vzťahovať aj na benzín alebo naftu obsiahnutú v takýchto nádržiach.
Z toho vyplýva, že článok 24 smernice 2003/96 sa má vykladať extenzívne, podobne ako Súdny dvor rozhodol v bode 41 rozsudku Meiland Azewijn (
EU:C:2004:499
) v súvislosti s článkom 8a smernice 92/81. Pojem „štandardné nádrže“ uvedený v tomto článku 24 ods. 2 smernice 2003/96 sa nesmie vykladať tak, že pod neho nespadajú nádrže trvalo pripevnené k úžitkovým motorovým vozidlám, ktoré sú určené na priame natankovanie palív do týchto vozidiel v prípade, že boli namontované inou osobou než výrobcom.
Ďalej na rozdiel od toho, čo tvrdí Hauptzollamt, tento záver nie je v rozpore s rozsudkom Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
). V tejto súvislosti treba totiž pripomenúť, že vo veci, v ktorej bol vydaný naposledy uvedený rozsudok, Súdny dvor nepodal výklad ustanovenia smernice o zdaňovaní energetických výrobkov v rámci vnútorného trhu, ako je článok 24 smernice 2003/96, ale prostredníctvom belgických právnych predpisov, o ktoré išlo v danej veci, ustanovenie nariadenia č. 918/83 týkajúceho sa colnej oblasti. Tieto ustanovenia pritom sledujú odlišné ciele (pozri v tomto zmysle rozsudok Meiland Azewijn,
EU:C:2004:499
, bod 40).
Okrem toho je síce pravda, že Súdny dvor v bode 20 rozsudku Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
) uviedol, že „vymedzenia pojmu ‚štandardné nádrže‘ v jednotlivých ustanoveniach, ktoré by sa mohli ukázať ako významné, sa v kontexte prípadu vo veci samej, nevyznačujú podstatným rozdielom“, nič to však nemení na tom, že argumentácia Súdneho dvora v naposledy uvedenom rozsudku je založená na jeho judikatúre týkajúcej sa colnej oblasti, a nie na účele ustanovenia prijatého v rámci vnútorného trhu.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prejudiciálne otázky odpovedať tak, že pojem „štandardné nádrže“ uvedený v článku 24 ods. 2 prvej zarážke smernice 2003/96 sa má vykladať tak, že pod neho spadajú nádrže trvalo pripevnené k úžitkovým motorovým vozidlám, ktoré sú určené na priame natankovanie palív do týchto vozidiel v prípade, že boli namontované inou osobou než výrobcom, pokiaľ uvedené nádrže umožňujú, aby sa palivo používalo priamo tak na účely pohonu uvedených vozidiel, ako aj, prípadne, na prevádzky chladiacich sústav a ostatných sústav počas prepravy.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

Pojem „štandardné nádrže“ uvedený v článku 24 ods. 2 prvej zarážke smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny sa má vykladať tak, že pod neho spadajú nádrže trvalo pripevnené k úžitkovým motorovým vozidlám, ktoré sú určené na priame natankovanie palív do týchto vozidiel v prípade, že boli namontované inou osobou než výrobcom, pokiaľ uvedené nádrže umožňujú, aby sa palivo používalo priamo tak na účely pohonu uvedených vozidiel, ako aj, prípadne, na prevádzky chladiacich sústav a ostatných sústav počas prepravy.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.