CELEX: 62014FJ0006
Veřejná služba
Odměňování
Pozůstalostní důchod
Článek 27 první pododstavec přílohy VIII služebního řádu
Rozvedená manželka zemřelého úředníka
Existence výživného ke dni úmrtí úředníka
Článek 42 přílohy VIII služebního řádu
Lhůta pro podání žádosti o vyplácení důchodu

Žalobou došlou kanceláři Soudu dne 28. ledna 2014 se J. Borghans domáhá zrušení rozhodnutí, kterým jí Evropská komise odmítla
přiznat vdovský důchod.

Právní rámec
Právní rámec zahrnuje články 27 a 42 přílohy VIII služebního řádu úředníků Evropské unie, ve znění platném před vstupem nařízení
(EU, Euratom) č. 1023/2013 Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. října 2013, kterým se mění služební řád úředníků Evropské
unie a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „služební řád“), v platnost, jakož i následující ustanovení
služebního řádu a uvedené přílohy.
Článek 79 služebního řádu stanoví:
„Pozůstalý manžel / pozůstalá manželka po úředníkovi nebo bývalém úředníkovi má nárok za podmínek stanovených v kapitole 4
přílohy VIII [služebního řádu] na vdovský [pozůstalostní] důchod ve výši 50 [60] % starobního důchodu nebo invalidního důchodu
[příspěvku v invaliditě], který byl vyplácen zemřelému/zemřelé nebo který by mu/jí bez ohledu na trvání služby a věk náležel
v okamžiku jeho/jejího úmrtí.
Výše pozůstalostního důchodu náležejícího pozůstalému manželovi / pozůstalé manželce po úředníkovi zemřelém v jednom z postavení
uvedených v článku 35 [služebního řádu] není nižší než sazba životního minima nebo 35 % základního platu, který úředník pobíral.
[…]“
Podle článku 80 služebního řádu:
„Pokud úředník nebo osoba mající nárok na starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě zemře a nezanechá manžela/manželku majícího/mající
nárok na pozůstalostní důchod, mají děti vyživované zemřelým/zemřelou v době jeho/jejího úmrtí ve smyslu článku 2 přílohy
VII [služebního řádu] nárok na sirotčí důchod v souladu s článkem 21 přílohy VIII [služebního řádu].
Stejný nárok mají děti splňující uvedené podmínky v případě smrti nebo nového sňatku manžela nebo manželky, který má nárok
na pozůstalostní důchod.
Pokud úředník nebo osoba mající nárok na starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě zemře, ale podmínky stanovené v prvním
pododstavci nejsou splněny, vyživované děti ve smyslu článku 2 přílohy VII [služebního řádu] mají nárok na sirotčí důchod
v souladu s článkem 21 přílohy VIII [služebního řádu]; důchod však činí polovinu důchodu vypočteného v souladu s uvedeným
článkem.
[…]“
Článek 21 odst. 1 první pododstavec přílohy VIII služebního řádu stanoví:
„Sirotčí důchod stanovený ve služebním řádu v prvním, druhém a třetím pododstavci článku 80 se u prvního sirotka rovná osmi
desetinám pozůstalostního důchodu, na nějž by měl nárok pozůstalý manžel nebo manželka úředníka nebo bývalého úředníka pobírajícího
starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě bez ohledu na srážky uvedené v článku 25 [této přílohy].“

Skutkový základ sporu
Dne 20. dubna 1991 se žalobkyně provdala za R. van Raana, toho času úředníka Komise.
Z tohoto manželství se dne 10. září 1993 narodilo dítě.
Tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu, Belgie) rozsudkem ze dne 15. června 2004 rozvedl
na základě dohody R. van Raana a žalobkyně jejich manželství. Dohodou o rozvodu uzavřenou dne 24. prosince 2003 (dále jen
„dohoda o rozvodu“) připojenou k uvedenému rozsudku bylo stanoveno, že až do své smrti bude R. van Raan platit žalobkyni výživné
ve výši 3 000 eur za měsíc.
Rozsudkem ze dne 18. prosince 2007 zrušil smírčí soudce z obvodu Overijse-Zaventem (Belgie) na návrh R. van Raana od 1. září
2006 výživné, které měl platit žalobkyni.
Dne 12. února 2008 podala žalobkyně proti rozsudku smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 odvolání.
Dne 2. března 2008 R. van Raan zemřel.
Je nesporné, že po smrti R. van Raana nevyplácela Komise žalobkyni vdovský důchod.
Naproti tomu od měsíce července 2008 přiznala Komise dítěti zesnulého R. van Raana a žalobkyně sirotčí důchod na základě článku
80 služebního řádu, jehož výše byla stanovena v souladu s čl. 21 odst. 1 prvním pododstavcem přílohy VIII služebního řádu
na osm desetin pozůstalostního důchodu, který by pobírala žalobkyně, pokud by měla na takový důchod nárok (dále jen „sirotčí
důchod ve vyšší sazbě“).
Po dosažení zletilosti v měsíci říjnu 2011 vstoupilo dítě zesnulého R. van Raana a žalobkyně jako dědic zesnulého do řízení
zahájeného před belgickými soudy o zrušení výživného, které mělo být placeno žalobkyni, probíhajícího v té době před tribunal
de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu).
Rozsudkem ze dne 25. března 2013 zrušil tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) rozsudek
smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 a prohlásil původní návrh zesnulého R. van Raana na zrušení
výživného stanoveného v dohodě o rozvodu ve prospěch žalobkyně za neopodstatněný, neboť podmínky, na které dohoda o rozvodu
vázala zrušení výživného, nebyly naplněny.
Dítě zesnulého R. van Raana a žalobkyně přijalo jako dědic R. van Raana rozsudek tribunal de première instance de Bruxelles
(soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013.
Dopisem ze dne 29. dubna 2013 požádala žalobkyně Komisi o vyplacení vdovského důchodu od měsíce dubna 2008 s tím, že z důvodu
zrušení rozsudku smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 rozsudkem tribunal de première instance
de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013 splnila podmínky stanovené článkem 27 přílohy VIII služebního
řádu pro přiznání takového důchodu.
Rozhodnutím ze dne 3. června 2013 (dále jen „sporné rozhodnutí“) zamítla Komise žádost žalobkyně s ohledem na skutečnost,
že žalobkyně nepožádala o vyplácení důchodu do jednoho roku od úmrtí R. van Raana, čímž v souladu s článkem 42 přílohy VIII
služebního řádu  pozbyla práv.
Přípisem ze dne 9. července 2013 podala žalobkyně stížnost na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu, kterou napadla sporné
rozhodnutí.
Rozhodnutím ze dne 29. října 2013 orgán oprávněný ke jmenování zamítl stížnost ze stejných důvodů jako sporné rozhodnutí (dále
jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“).

Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
–        zrušil rozhodnutí o zamítnutí stížnosti;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Soud:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky

K předmětu žaloby
Podle ustálené judikatury návrhová žádání, která formálně směřují ke zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, mají v případě,
kdy toto rozhodnutí nemá samostatný obsah, ten účinek, že se Soudu předkládá akt, proti němuž byla stížnost podána (v tomto
smyslu viz rozsudek Vainker v. Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, bod 8).
V projednávaném případě nemá rozhodnutí o zamítnutí stížnosti samostatný obsah, proto musí být žaloba považována za žalobu
proti samotnému spornému rozhodnutí.

K přípustnosti
Argumenty účastnic řízení
Komise má za to, že návrhová žádání na zrušení sporného rozhodnutí nejsou přípustná. Podle Komise toto rozhodnutí totiž toliko
potvrzuje předchozí implicitní rozhodnutí přijaté po smrti R. van Raana v roce 2008, kterým administrativní orgán nepřiznal
žalobkyni nárok na vdovský důchod a které žalobkyně ve lhůtě stanovené čl. 90 odst. 2 služebního řádu nenapadla. Komise dodává,
že podle ustálené judikatury možnost podat žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu, kterou žalobkyně využila, když
dopisem ze dne 29. dubna 2013 požádala o přiznání vdovského důchodu, neumožňuje úředníkovi nebo jiné oprávněné osobě obejít
lhůty stanovené v článcích 90 a 91 služebního řádu pro podání stížnosti a žaloby tím, že prostřednictvím takové pozdější žádosti
nepřímo zpochybní dřívější rozhodnutí, které nenapadl ve stanovených lhůtách jako v projednávaném případě.
Žalobkyně navrhuje zamítnutí námitky nepřípustnosti vznesené Komisí.
Závěry Soudu
Jak vyplývá z ustálené judikatury, žaloba na neplatnost proti rozhodnutí, jímž se pouze potvrzuje dřívější, v řádné lhůtě
nenapadnuté rozhodnutí, není přípustná. O pouhé potvrzení dřívějšího rozhodnutí se jedná tehdy, když rozhodnutí neobsahuje
oproti dřívějšímu rozhodnutí žádnou novou skutečnost a před jeho vydáním nebylo provedeno nové přezkoumání situace adresáta
tohoto dřívějšího aktu (rozsudek A v. Komise, F‑12/09, EU:F:2011:136, bod 119).
V projednávaném případě je třeba na úvod ověřit, zda – jak uvádí Komise – bylo v roce 2008 přijato implicitní rozhodnutí zamítající
nárok žalobkyně na vdovský důchod z důvodu nesplnění podmínek stanovených v čl. 27 prvním pododstavci přílohy VIII služebního
řádu.
V tomto ohledu čl. 90 odst. 1 služebního řádu stanoví, že každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, může předložit
orgánu oprávněnému ke jmenování žádost, aby vydal v její věci rozhodnutí, a pokud tato osoba do čtyř měsíců od podání žádosti
neobdrží odpověď, má se za to, že jde o rozhodnutí, kterým se žádost implicitně zamítá. Z tohoto ustanovení vyplývá, že k rozhodnutí,
kterým se implicitně zamítá nárok úředníka, může v zásadě dojít pouze za podmínky, že úředník předtím administrativě předložil
žádost směřující k přiznání tohoto nároku.
Ve svých písemnostech přitom Komise uvedla, že jí žalobkyně nepředložila žádnou žádost o vyplácení vdovského důchodu. Pokud
žalobkyně ve stížnosti proti spornému rozhodnutí zmínila existenci takové žádosti, a dokonce rozhodnutí, kterým jí byl v roce
2008 zamítnut nárok na vdovský důchod, pak následně ve svých písemnostech a při jednání potvrdila, že žádná taková žádost
nebo rozhodnutí v tomto smyslu neexistuje.
Není tedy prokázáno, že by Komise zamítla žalobkyni nárok na vdovský důchod implicitním rozhodnutím vyplývajícím z nečinnosti
ve věci její žádosti.
Navíc za předpokladu, že Komise přiznala sirotčí důchod ve vyšší sazbě dítěti zesnulého R. van Raana a žalobkyně a současně
v roce 2008 implicitně zamítla nárok žalobkyně na vdovský důchod, nelze považovat sporné rozhodnutí za pouze potvrzující toto
implicitní rozhodnutí.
Toto implicitní rozhodnutí se totiž mohlo zakládat jen na skutečnosti, podle níž žalobkyně nesplnila podmínky stanovené v čl. 27
prvním pododstavci přílohy VIII služebního řádu k přiznání takového vdovského důchodu. Sporné rozhodnutí bylo přitom odůvodněno
tím, že žalobkyně nedodržela lhůty stanovené článkem 42 té samé přílohy. Komise ve sporném rozhodnutí přistoupila k přezkumu
situace žalobkyně na základě nových skutečností schopných tuto situaci ovlivnit.
Z toho vyplývá, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí musí být zamítnuta.

K věci samé
Argumenty účastnic řízení
Proti spornému rozhodnutí vznáší žalobkyně v podstatě jediný žalobní důvod, vycházející z porušení článku 42 přílohy VIII
služebního řádu.
V rámci námitek formulovaných na podporu svého žalobního důvodu žalobkyně uvádí, že jí není možné vytýkat, že nepožádala o přiznání
nároku na vdovský důchod do jednoho roku od úmrtí R. van Raana. K tomuto datu totiž na základě rozsudku smírčího soudce z obvodu
Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 již na výživné nárok neměla, a nesplňovala tudíž podmínky stanovené článkem 27
přílohy VIII služebního řádu. Žalobkyně dodává, že podmínky ustanovení článku 42 přílohy VIII služebního řádu splnila následně,
když v roce, který následoval po vynesení rozsudku tribunal première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu)
ze dne 25. března 2013, který obnovil výživné, podala žádost o vyplácení vdovského důchodu.
Komise navrhuje zamítnutí tohoto žalobního důvodu.
Komise tvrdí, že je na žalobkyni, aby dodržela lhůtu stanovenou článkem 42 přílohy VIII služebního řádu k zažádání o vyplácení
jejího vdovského důchodu. Podle Komise měla žalobkyně ve lhůtě jednoho roku následujícího po úmrtí R. van Raana sdělit administrativnímu
orgánu, že jí dohoda o rozvodu přiznávala výživné a že proti rozsudku ze dne 18. prosince 2007, kterým smírčí soudce z obvodu
Overijse-Zaventem toto výživné zrušil, podala odvolání.
Na jednání Komise upřesnila, že pokud by jí žalobkyně takovou informaci sdělila, byla by schopna vázat konečné splátky sirotčího
důchodu ve vyšší sazbě dítěti zesnulého R. van Raana a žalobkyně na podmínku, že rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem
ze dne 18. prosince 2007 nebude zrušen tribunal première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) a nebude jí
zpětně přiznáno výživné.
Dále na jednání Komise v odpovědi na otázky Soudu uvedla, že žalobkyni v každém případě nemohl vzniknout nárok na vdovský
důchod, když ke dni úmrtí R. van Raana nesplňovala podmínky stanovené článkem 27 přílohy VIII služebního řádu pro přiznání
takového nároku, tedy aby měla na svůj vlastní účet ke dni úmrtí svého bývalého manžela – úředníka nebo bývalého úředníka
– vůči němu nárok na výživné. Komise dodává, že skutečnost, že po úmrtí R. van Raana zrušil tribunal première instance de
Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007, a v důsledku
toho obnovil výživné, které bylo stanoveno dohodou o rozvodu, je irelevantní. Podle Komise by opačný názor znamenal, že by
mohly být pro dané období po právu vypláceny zároveň vdovský i sirotčí důchod ve vyšší sazbě v rozporu s ustanoveními článku
80 služebního řádu.
Závěry Soudu
–       Úvodní poznámky
Zatímco ve sporném rozhodnutí a rozhodnutí zamítajícím stížnost se Komise při zamítnutí žádosti o vyplacení nároku na vdovský
důchod žalobkyni opírala o skutečnost, že žalobkyně pozbyla svých práv, když tuto žádost nepodala ve lhůtě stanovené článkem
42 přílohy VIII služebního řádu, v žalobní odpovědi a na jednání Komise tvrdila, že žalobkyně nikdy neměla nárok na vdovský
důchod, neboť ke dni úmrtí svého bývalého manžela nepobírala výživné, a nesplňovala tedy podmínky uvedené v čl. 27 prvním
pododstavci přílohy VIII služebního řádu pro přiznání takového důchodu.
V tomto ohledu není orgán podle ustálené judikatury oprávněn s výjimkou případů, kdy je vázán přesně stanovenou pravomocí,
změnit odůvodnění v průběhu řízení (rozsudek CP v. Parlament, F‑8/13, EU:F:2014:44, bod 67 a citovaná judikatura).
Je tedy třeba posoudit, zda Komise, která primárně zamýšlela nahradit původní odůvodnění sporného rozhodnutí vycházející z porušení
článku 42 přílohy VIII služebního řádu žalobkyní novým odůvodněním založeným na tom, že se na žalobkyni nevztahuje čl. 27
první pododstavec uvedené přílohy, byla vázána přesně stanovenou pravomocí.
Jak stanoví čl. 27 první pododstavec přílohy VIII služebního řádu, „rozvedený manžel / rozvedená manželka úředníka nebo bývalého
úředníka má nárok na pozůstalostní důchod stanovený v této kapitole, pokud může ke dni úmrtí bývalého manžela / bývalé manželky
prokázat nárok na pobírání výživného na svůj účet, které vyplývá z rozhodnutí soudu nebo z úředně registrovaného a vykonaného
vyrovnání mezi bývalými manžely.“
Jestliže musí ověřit, zda má rozvedená manželka zesnulého úředníka nebo bývalého úředníka ke dni úmrtí bývalého manžela právo
na výživné ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce přílohy VIII služebního řádu, nedisponuje administrativní orgán prostorem
pro uvážení a je povinen přiznat nebo zamítnout nárok podle toho, jestli se tato okolnost jeví jako prokázaná či nikoli.
Jelikož je administrativní orgán, když přiznává nebo zamítá nárok na pozůstalostní důchod podle čl. 27 prvního pododstavce
přílohy VIII služebního řádu vázán přesně vymezenou pravomocí, bylo možné, aby Komise v žalobní odpovědi a na jednání změnila
odůvodnění a vycházela z toho, že se na žalobkyni toto ustanovení nevztahuje.
Přísluší tedy Soudu, aby v první fázi ověřil, zda mohla být žalobkyně považována za osobu mající na základě rozsudku tribunal
de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013 nárok na vdovský důchod.
Pokud tomu tak bude, přísluší Soudu, aby v druhé fázi určil, zda se prekluzivní lhůta stanovená v článku 42 přílohy VIII služebního
řádu vztahovala na žalobkyni.
–       K otázce, zda měla žalobkyně na základě rozsudku tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu)
ze dne 25. března 2013 nárok na vdovský důchod
Jak již bylo řečeno, z čl. 27 prvního pododstavce přílohy VIII služebního řádu vyplývá, že přiznání pozůstalostního důchodu
rozvedené manželce zesnulého úředníka nebo bývalého úředníka je vázáno na to, že prokáže „nárok na pobírání výživného na svůj
účet, které vyplývá z rozhodnutí soudu nebo z úředně registrovaného a vykonaného vyrovnání mezi bývalými manžely“.
V projednávaném případě vyplývá z listin založených ve spise, že ačkoli podle dohody o rozvodu platil R. van Raan žalobkyni
výživné v měsíční výši 3 000 eur, bylo toto výživné od 1. prosince 2006 zrušeno rozsudkem smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem,
přičemž v souladu s belgickým právem byl rozsudek
ex lege
předběžně vykonatelný.
Ke dni 2. března 2008 – dni úmrtí R. van Raana –bez ohledu na skutečnost, že proti rozsudku smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem
ze dne 18. prosince 2007 podala žalobkyně odvolání, nemohla být považována za osobu mající podle belgického práva nárok na
výživné na svůj vlastní účet vůči svému bývalému manželovi.
Když R. van Raan zemřel, rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 sice nezakládal překážku
věci rozsouzené, neboť žalobkyně podala, jak již bylo uvedeno, proti tomuto rozsudku odvolání. Z důvodu předběžné vykonatelnosti
rozsudku však žalobkyně nedisponovala žádným titulem umožňujícím jí pokračovat ve vymáhání výživného.
Na základě toho nesplňovala žalobkyně ke dni úmrtí R. van Raana podmínky stanovené v čl. 27 prvním pododstavci přílohy VIII
služebního řádu pro přiznání vdovského důchodu.
Ostatně sama Komise ve svých písemnostech připustila, že „článek 27 přílohy VIII [s]lužebního řádu se […] nepoužije“ na situaci
žalobkyně ke dni úmrtí R. van Raana.
Je však nesporné, že rozsudkem ze dne 25. března 2013 tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu)
byl zrušen rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 a původní návrh zesnulého R. van Raana
o zrušení výživného stanoveného v dohodě o rozvodu byl prohlášen za neopodstatněný.
Je třeba určit, zda mělo, jak tvrdí žalobkyně, zrušení rozsudku prvního stupně odvolacím soudem za následek, že jí byl přiznán
nárok na vdovský důchod ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce přílohy VIII služebního řádu.
V tomto ohledu Soud připomíná, že znění ustanovení unijního práva, které jako čl. 27 první pododstavec přílohy VIII služebního
řádu výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním
způsobem s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou. Aplikace unijního práva
může nicméně i přes neexistenci takového výslovného odkazu zahrnovat odkaz na právo členských států, jestliže unijní soud
nemůže v unijním právu nebo v jeho obecných zásadách nalézt skutečnosti, které by mu umožnily autonomním výkladem upřesnit
obsah a dosah ustanovení unijního práva (rozsudek Díaz García v. Parlament, T‑43/90, EU:T:1992:120, bod 36).
V daném případě, jak výslovně judikoval Soud prvního stupně Evropských společenství v rozsudku M v. Soudní dvůr (T‑172/01,
EU:T:2004:108), pojem výživného [...] stanoveného [...] dohodou mezi bývalými manželi ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce
přílohy VIII služebního řádu nemůže být předmětem autonomního výkladu. Pojem vyživovací povinnosti sjednané mezi bývalými
manželi z důvodu jejich rozvodu naopak spadá do majetkových důsledků, vyplývajících z rozsudku o rozvodu vydaného na základě
pravidel použitelného občanského práva (rozsudek M v. Soudní dvůr, EU:T:2004:108, bod 72).
Proto je pro určení, zda rozvedený manžel úředníka nebo bývalého úředníka může prokázat „ke dni úmrtí bývalého manžela / bývalé
manželky nárok na pobírání výživného na svůj účet, které vyplývá […] z […] vyrovnání mezi bývalými manžely“, třeba vycházet
z práva, které upravuje účinky rozvodu, tedy v projednávaném případě z belgického práva, podle něhož byl prohlášen rozvod.
Jelikož má podle belgického práva zrušení prvostupňového rozhodnutí odvolacím soudem za následek, že toto rozhodnutí se zpětnou
účinností zanikne, rozsudek tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013
rušící rozsudek smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 vyvolal se zpětnou účinností neplatnost
posledně uvedeného rozsudku a obnovení výživného stanoveného v dohodě o rozvodu, přičemž se za těchto okolností má za to,
že toto výživné nebylo nikdy zrušeno.
Vzhledem k obnovení nároku žalobkyně na výživné stanovené v dohodě o rozvodu od 1. září 2006, musí být žalobkyně od 25. března
2013, kdy byl vydán rozsudek tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu), nutně považována
za osobu mající podle belgického práva nárok na výživné vůči R. van Raanovi na svůj vlastní účet ke dni jeho úmrtí.
Z toho vyplývá, že rozsudek tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013
měl za následek, že se žalobkyně stala příjemcem vdovského důchodu ve smyslu čl. 27 prvního pododstavce přílohy VIII služebního
řádu.
Tento závěr nemůže zpochybnit námitka Komise, podle níž je třeba k určení, zda může mít rozvedená manželka úředníka nebo bývalého
úředníka nárok na pozůstalostní důchod na základě článku 27 přílohy VIII služebního řádu, zohlednit toliko situaci existující
k datu úmrtí úředníka nebo bývalého úředníka, aniž by se zohledňovala případná změna této situace se zpětnou účinností. Vyhovět
takovéto námitce by totiž bylo v rozporu s belgickým právem, podle něhož zrušení rozhodnutí, kterým bylo v prvním stupni rozhodnuto
o zrušení výživného, odvolacím soudem má za následek obnovení výživného se zpětnou účinností.
Nelze vyhovět ani argumentu Komise, podle něhož je přiznání nároku na vdovský důchod žalobkyni ode dne úmrtí R. van Raana
v rozporu s ustanoveními čl. 80 třetího pododstavce služebního řádu.
V tomto ohledu je pravda, že ustanovení čl. 80 třetího pododstavce služebního řádu brání tomu, aby byl na základě téhož titulu
ve stejném období uznán zároveň nárok rozvedené manželky úředníka nebo bývalého úředníka na pobírání vdovského důchodu a nárok
dítěte, které je uznané za vyživovanou osobu tohoto úředníka nebo bývalého úředníka ke dni jeho úmrtí, na pobírání sirotčího
důchodu ve vyšší sazbě.
V projednávaném případě ovšem rozsudek tribunal première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března
2013 vedl k tomu, že od 1. září 2006 bylo obnoveno výživné ve prospěch žalobkyně na základě dohody o rozvodu, a v důsledku
toho vznikl žalobkyni nárok na pobírání vdovského důchodu od smrti R. van Raana, avšak současně s tím tento rozsudek odňal
se zpětnou účinností právní základ rozhodnutí Komise přiznávajícímu od měsíce července 2008 sirotčí důchod ve vyšší sazbě
dítěti zesnulého R. van Raana a žalobkyně.
Konečně je třeba připomenout, že cílem sledovaným článkem 27 přílohy VIII služebního řádu je umožnit rozvedenému manželovi
úředníka nebo bývalého úředníka, který od něj v době jeho úmrtí dostával výživné, aby po tomto úmrtí nadále pobíral prostředky,
které mu zajistí obživu. Nic přitom neodůvodňuje zbavení rozvedeného manžela úředníka nebo bývalého úředníka pozůstalostního
důchodu, a tedy prostředků, které mu zajišťují obživu, pouze z důvodu, který nezávisí na jeho vůli, že výživné, které pobíral
na základě vnitrostátního práva, bylo před smrtí úředníka nebo bývalého úředníka zrušeno a později po tomto úmrtí bylo obnoveno
se zpětnou účinností.
–       K otázce, zda se prekluzivní lhůta stanovená v článku 42 přílohy VIII služebního řádu vztahovala na žalobkyni
Podle článku 42 přílohy VIII služebního řádu „právní nástupci zesnulého úředníka nebo bývalého úředníka pobírajícího starobní
důchod nebo příspěvek v invaliditě, kteří nezažádali o své důchody nebo o příspěvek do jednoho roku po úmrtí úředníka nebo
bývalého úředníka pobírajícího starobní důchod nebo příspěvek v invaliditě, ztrácejí nárok na tyto důchody s výjimkou řádně
doložených případů vyšší moci“.
Ze samotného znění článku 42 přílohy VIII služebního řádu vyplývá, že prekluzivní lhůta, kterou upravuje, se uplatňuje pouze
v případě právních nástupců zesnulého úředníka nebo bývalého úředníka, kteří mají ke dni úmrtí nárok na důchod nebo na příspěvek.
Případ právních nástupců úředníka nebo bývalého úředníka, kteří jako v projednávaném případě nejsou ke dni jeho úmrtí nositeli
nároků na důchod nebo příspěvek, ale tyto nároky jim jsou přiznány po uvedeném úmrtí a se zpětnou účinností z důvodu přijetí
rozhodnutí vnitrostátního soudu, tudíž nespadá do působnosti článku 42 přílohy VIII služebního řádu.
V projednávaném případě, jak již bylo řečeno, neměla žalobkyně ke dni úmrtí R. van Raana nárok na vdovský důchod, neboť výživné
stanovené dohodou o rozvodu bylo předtím zrušeno rozsudkem smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince
2007 a ještě nebylo obnoveno se zpětnými účinky odvolacím soudem.
Za těchto podmínek se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když sporné rozhodnutí založila na tom, že žalobkyně
pozbyla práv podle článku 42 přílohy VIII služebního řádu, protože nezažádala o důchod do jednoho roku od úmrtí R. van Raana.
Zbývá otázka, zda byla žalobkyně nicméně povinna podat žádost o vyplácení vdovského důchodu v určité lhůtě.
V tomto ohledu je třeba uvést, že služební řád neobsahuje ustanovení ukládající právním nástupcům zesnulého úředníka nebo
bývalého úředníka, kteří se nacházejí v situaci uvedené v bodě 70 tohoto rozsudku, lhůtu pro podání žádosti o vyplácení důchodu
nebo příspěvku, a proto je na Soudu, aby tuto právní mezeru vyplnil (obdobně, pokud se jedná o lhůtu k podání žaloby ve sporech
mezi Evropskou investiční bankou a jejími zaměstnanci, viz rozsudek Dunnett a další v. EIB, T‑192/99, EU:T:2001:72, bod 51).
Zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, které jsou obecnými zásadami unijního práva, totiž brání tomu, aby
orgány a fyzické osoby jednaly bez časového omezení, neboť by tím mohla být ohrožena zejména stabilita dosaženého právního
stavu, a vyžadují, aby byla dodržena přiměřená lhůta (obdobně, pokud se jedná o lhůtu k podání žaloby o náhradu škody, viz
usnesení Marcuccio v. Komise, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, bod 42).
Proto má Soud za to, že zásada právní jistoty ukládá právním nástupcům zemřelého úředníka nebo bývalého úředníka, kteří se
nacházejí v situaci uvedené v bodě 70 tohoto rozsudku, povinnost, aby požádali o vyplácení důchodu nebo příspěvku v přiměřené
lhůtě, která začíná plynout ode dne doručení vnitrostátního soudního rozhodnutí, na jehož základě jim byly nároky na důchod
nebo příspěvek přiznány se zpětnou účinností.
V projednávaném případě sice podklady ze spisu neumožňují určit přesné datum, ke kterému byl rozsudek tribunal de première
instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu) ze dne 25. března 2013 doručen žalobkyni, avšak toto doručení muselo
nutně proběhnout nejdříve 25. března 2013.
Žalobkyně přitom požádala o vyplácení vdovského důchodu již 29. dubna 2013, tedy ve lhůtě, kterou je třeba vzhledem k okolnostem
projednávaného případu považovat za přiměřenou.
Je tedy třeba mít za to, že žalobkyně nepozbyla nároků na vdovský důchod, když požádala o jejich vyplácení.
Komise přesto tvrdí, že ji žalobkyně měla nejpozději do jednoho roku od úmrtí R. van Raana přinejmenším informovat o své osobní
situaci a zejména uvést, že na základě dohody o rozvodu měla vůči R. van Raanovi nárok na výživné, že toto výživné bylo zrušeno
rozsudkem smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007 a že řízení o odvolání proti tomuto rozsudku
stále probíhalo před tribunal de première instance de Bruxelles (soud prvního stupně v Bruselu).
Ze znění ani ze struktury článku 42 přílohy VIII služebního řádu však nelze dovodit, že by byla žalobkyně povinna předložit
Komisi takovéto informace, neboť toto ustanovení se omezuje na stanovení lhůty právním nástupcům zesnulého úředníka nebo bývalého
úředníka, kteří mají skutečně nárok na důchod nebo příspěvek, k zažádání o důchody.
Proto je skutečnost, že žalobkyně nedodala Komisi informace o své osobní situaci, zejména o odvolání, které podala proti rozsudku
smírčího soudce z obvodu Overijse-Zaventem ze dne 18. prosince 2007, zcela irelevantní, pokud jde o otázku, zda včas požádala
o vyplácení svého vdovského důchodu.
Z výše uvedeného vyplývá, že sporné rozhodnutí musí být zrušeno a není nutné zkoumat ostatní námitky vznesené na podporu jediného
žalobního důvodu.

K nákladům řízení
Podle článku 101 jednacího řádu, s výhradou ostatních ustanovení osmé kapitoly druhé hlavy uvedeného řádu, ponese účastník
řízení, který neměl úspěch ve věci, vlastní náklady řízení a bude mu uložena náhrada nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem
řízení, pokud to druhý účastník řízení požadoval. Podle čl. 102 odst. 1 téhož řádu může Soud v souladu s požadavky ekvity
rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení, ale bude mu uložena pouze částečná
náhrada nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení, nebo mu dokonce tato náhrada nákladů řízení uložena nebude.
Z odůvodnění tohoto rozsudku vyplývá, že Komise neměla ve věci úspěch. Žalobkyně kromě toho v návrhových žádáních výslovně
požadovala, aby byla Komisi uložena náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že okolnosti projednávané věci neodůvodňují použití
ustanovení čl. 102 odst. 1 jednacího řádu, musí Komise nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady vynaložené žalobkyní.
Z těchto důvodů
SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí Evropské komise ze dne 3. června 2013, kterým bylo J. Borghans zamítnuto přiznání vdovského důchodu, se zrušuje.
2)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené J. Borghans.
Bradley
Kreppel
Rofes i Pujol
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 23. března 2015.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
W. Hakenberg

K. Bradley
*
Jednací jazyk: francouzština.