CELEX: 62009CJ0305
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Ajutoare de stat
Stimulente fiscale în favoarea unor întreprinderi care participă la târguri în străinătate
Recuperare

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin neadoptarea în termenele prevăzute
a tuturor măsurilor necesare pentru a abroga schema de ajutoare declarată nelegală și incompatibilă cu piața comună prin Decizia
2005/919/CE a Comisiei din 14 decembrie 2004 privind stimulente fiscale în favoarea unor întreprinderi care participă la târguri
în străinătate (JO 2005, L 335, p. 39) și pentru a recupera de la beneficiari ajutoarele acordate în temeiul schemei amintite,
Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Tratatului CE și al articolelor 2-4 din decizia
menționată.

Cadrul juridic
Considerentul (13) al Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare
a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) are următorul cuprins:
„întrucât, în cazul ajutoarelor ilegale care nu sunt compatibile cu piața comună, trebuie restabilită concurența efectivă;
întrucât, în acest scop, este necesară recuperarea fără întârziere a ajutorului, inclusiv a dobânzii; întrucât este necesar
ca recuperarea să se realizeze în conformitate cu procedurile de drept național; întrucât aplicarea acestor proceduri nu trebuie
să ridice obstacole în calea restabilirii concurenței nedenaturate, prin împiedicarea executării imediate și efective a deciziei
Comisiei; întrucât, pentru a obține acest rezultat, statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura
efectul util al deciziei Comisiei”.
Articolul 14 din Regulamentul nr. 659/1999, intitulat „Recuperarea ajutorului”, prevede:
„(1)      Atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile
necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar (denumită în continuare «decizie de recuperare»). Comisia nu solicită
recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar.
(2)      Ajutorul care urmează să fie recuperat în temeiul unei decizii de recuperare include dobânda calculată pe baza unei rate adecvate,
fixate de Comisie. Dobânda se datorează de la data la care ajutorul ilegal a fost pus la dispoziția beneficiarului până la
data recuperării sale.
(3)      Fără a aduce atingere unui ordin emis de Curtea de Justiție a Comunităților Europene în temeiul articolului [242 CE], recuperarea
se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile legislației naționale a statului membru în cauză, cu condiția
ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei Comisiei. În acest scop și în eventualitatea unei proceduri
derulate în fața instanțelor naționale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislațiile naționale
respective, inclusiv măsuri provizorii, fără a aduce atingere dreptului comunitar.”
Conform 23 alineatul (1) din același regulament:
„Atunci când statul membru în cauză nu respectă deciziile condiționale sau negative, mai ales în situațiile prevăzute la articolul
14, Comisia poate sesiza direct Curtea de Justiție a Comunităților Europene, în conformitate cu articolul [88 alineatul (2)
CE].”

Istoricul cauzei
Conform considerentului (1) al Deciziei 2005/919:
„Decretul‑lege nr. 269 […] din 30 septembrie 2003 privind «Dispoziții urgente care vizează promovarea dezvoltării și corectarea
evoluției finanțelor publice» [denumit în continuare «Decretul‑lege nr. 269/2003»], promulgat de Italia, a fost publicat [în
GURI] nr. 229 din 2 octombrie 2003. Ulterior, articolul 1 alineatul (1) litera (b) din acesta, care prevede stimulente fiscale
specifice pentru întreprinderile care participă la târguri în străinătate, a fost aprobat, fără modificări, prin Legea nr. 326
din 24 noiembrie 2003 […], publicată [în GURI] nr. 274 din 25 noiembrie 2003.”
Astfel cum rezultă din decizia menționată, schema de ajutoare în discuție permitea oricărei întreprinderi supuse impozitului
pe venit în Italia, care desfășura activități la data de 2 octombrie 2003, să deducă din venitul său impozabil cheltuielile
ocazionate în mod direct de participarea sa la târguri în străinătate. Deducerea respectivă ar avea efecte asupra stabilirii
venitului impozabil, pentru exercițiul fiscal 2004, al întreprinderilor al căror ciclu de activitate coincide cu anul civil.
În urma deschiderii unei investigații oficiale de către Comisie, autoritățile italiene au informat oficial beneficiarii potențiali
ai schemei de ajutoare în discuție în legătură cu eventualele consecințe ale constatării incompatibilității schemei respective
cu piața comună. După ce a recunoscut incompatibilitatea schemei de ajutoare în cauză, Comisia a apreciat că era necesară
recuperarea de la beneficiari a ajutoarelor deja acordate.
Mai precis, articolele 1-4 din Decizia 2005/919 prevedeau următoarele:
„
Articolul întâi
Schema de ajutoare de stat acordate sub formă de stimulente fiscale în favoarea unor întreprinderi care participă la târguri
în străinătate, prevăzute la articolul 1 alineatul (1) litera (b) din Decretul‑lege nr. 269/2003, pusă în aplicare în mod
nelegal de Italia, cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) din Tratatul CE, este incompatibilă cu piața comună.
Italia va abroga schema de ajutoare menționată la primul paragraf.
Articolul 2
(1)      Italia adoptă toate măsurile necesare pentru a recupera de la beneficiari ajutoarele menționate la articolul 1, puse în mod
nelegal la dispoziția acestora.
Recuperarea are loc fără întârziere, conform procedurilor de drept național.
(2)      În cazul în care ajutorul a fost deja acordat prin intermediul unei reduceri a plăților anticipate privind impozitele datorate
pentru exercițiul fiscal în curs, Italia recuperează în întregime impozitul datorat prin ultima plată prevăzută pentru exercițiul
fiscal 2004.
În toate celelalte cazuri, Italia recuperează impozitul datorat cel târziu la sfârșitul primului exercițiu fiscal consecutiv
datei notificării prezentei decizii.
(3)      Ajutorul care trebuie recuperat cuprinde dobânzile care curg între data la care ajutorul a fost pus la dispoziția beneficiarilor
și data recuperării sale efective, calculate conform dispozițiilor articolelor 9, 10 și 11 din Regulamentul (CE) nr. 794/2004.
Articolul 3
În termen de două luni, începând de la data notificării prezentei decizii, Italia informează Comisia, prin intermediul chestionarului
cuprins în anexă, cu privire la măsurile pe care le‑a adoptat pentru a se conforma acesteia.
În termenul menționat la primul paragraf, Italia:
(a)      obligă toți beneficiarii ajutoarelor prevăzute la articolul 1 să ramburseze ajutoarele nelegale, majorate cu dobânzi;
(b)      prezintă toate documentele care atestă că procedura de recuperare a fost inițiată în privința beneficiarilor ajutoarelor nelegale.
Articolul 4
Republica Italiană este destinatara prezentei decizii.”

Procedura precontencioasă
La 17 decembrie 2004, Decizia 2005/919 a fost notificată Republicii Italiene.
În scopul executării acestei decizii, autoritățile italiene au adoptat o serie de măsuri și au informat Comisia cu privire
la acestea. Astfel, între altele, procedura de executare s‑a desfășurat după cum urmează:
–        autoritățile italiene au informat Comisia cu privire la adoptarea Legii nr. 29 din 25 ianuarie 2006 (GURI nr. 32 din 8 februarie
2006, denumită în continuare „Legea nr. 29/2006”), care a intrat în vigoare la 23 februarie 2006, ale cărei dispoziții prevedeau
în special întreruperea schemei de ajutoare în cauză, precum și modalitățile de identificare, de stabilire și de recuperare
a ajutoarelor primite în mod nelegal;
–        Agenzia delle Entrate a adoptat coduri de recuperare pentru restituirea ajutoarelor în discuție, a transmis structurilor teritoriale
directive și instrumente practice pentru recuperarea acestor ajutoare și, în sfârșit, a adoptat procedura informatică adecvată
pentru monitorizarea stadiului de avansare a recuperării;
–        legiuitorul italian a încercat rezolvarea pe cale legislativă a problemei procedurale ce rezultă din suspendarea ordinelor
prin care se urmărea recuperarea ajutoarelor menționate, dispusă de instanțele naționale, prin adoptarea Decretului‑lege nr. 59
din 8 aprilie 2008 (GURI nr. 84 din 9 aprilie 2008, p. 3, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 59/2008”), care a intrat
în vigoare la 9 aprilie 2008 și care a fost aprobat prin Legea nr. 101 din 6 iunie 2008 (GURI nr. 132 din 7 iunie 2008, p. 4).
Pe întreg parcursul procedurii precontencioase, Comisia a insistat asupra executării imediate și efective a Deciziei 2005/919.
În plus, acesta a solicitat în repetate rânduri informații și clarificări suplimentare privind beneficiarii ajutoarelor în
discuție și modalitățile de adoptare a dispozițiilor normative referitoare la recuperarea acestor ajutoare. Autoritățile italiene
au informat Comisia, prin intermediul mai multor scrisori consecutive, cu privire la stadiul și la modalitățile de executare
a Deciziei 2005/919.
Comisia a atras atenția Republicii Italiene cu privire la caracterul insuficient al procedurii de recuperare a ajutoarelor
declarate nelegale și incompatibile cu piața comună. Mai precis, prin scrisoarea sa din 11 decembrie 2007, Comisia a subliniat
că recuperarea efectuată de autoritățile italiene corespundea unei valori inferioare a 50 % din ajutoarele cu privire la care
trebuia prezumat că fuseseră plătite. Astfel, întrucât a apreciat că recuperarea acestor ajutoare nu progresase, în pofida
intervențiilor legislative, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

Cu privire la acțiune

Argumentele părților
În cererea introductivă, Comisia susține că, în temeiul articolului 249 CE, statul membru destinatar al unei decizii prin
care este obligat să recupereze ajutoare nelegale trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura executarea deciziei
amintite.
În opinia Comisiei, obligația de recuperare constituie o adevărată obligație de rezultat. În plus, recuperarea ar trebui să
fie nu numai efectivă, ci și imediată.
În ceea ce privește necesitatea adoptării unei legi și a măsurilor administrative de aplicare corespunzătoare în vederea executării
Deciziei 2005/919, Comisia ar fi reamintit în mai multe rânduri că alegerea unui instrument legislativ nu constituie mijlocul
cel mai adecvat pentru a garanta executarea imediată și efectivă a acestei decizii.
În continuare, Comisia observă că singurul mijloc de apărare care poate fi invocat de Republica Italiană în prezenta cauză
este acela întemeiat pe imposibilitatea absolută de a executa corect Decizia 2005/919. Or, autoritățile italiene nu ar fi
invocat niciodată vreo imposibilitate absolută în această privință.
În orice caz, condiția privind existența unei imposibilități absolute de executare nu ar fi îndeplinită atunci când statul
membru pârât se limitează, precum în speță, să comunice Comisiei dificultăți juridice, politice sau practice pe care le prezintă
punerea în aplicare a Deciziei 2005/919.
În ce privește deciziile instanțelor naționale prin care se dispun măsuri de suspendare, Comisia subliniază că principiul
efectivității trebuie să se aplice și instanțelor naționale. Sesizată cu o eventuală cerere de suspendare a executării măsurii
de recuperare prezentată de beneficiar, instanța națională ar fi obligată să aplice condițiile prevăzute de jurisprudența
Curții în scopul de a evita ca decizia de recuperare să fie lipsită de efect util. Or, în prezenta cauză, măsurile de suspendare
aplicate de instanțele naționale nu ar îndeplini cerințele care decurg din jurisprudența amintită.
Deși, în temeiul Decretului‑lege nr. 59/2008, menționat la punctul 10 din prezenta hotărâre, în cazul suspendării bazate pe
motivul nelegalității deciziei de recuperare, instanța națională are, în principiu, obligația să adreseze de îndată Curții
o trimitere preliminară cu privire la aceasta, Comisia consideră că această reglementare națională nu pare să fi produs efecte
semnificative asupra practicii procedurale a instanțelor naționale. Astfel, după mai mult de patru ani de la adoptarea Deciziei
2005/919, autoritățile italiene nu ar fi recuperat decât aproximativ 65 % din ajutoarele pentru care a fost trimisă o somație
de plată.
În sfârșit, în ceea ce privește obligația de informare care revine autorităților italiene atât în temeiul articolului 3 din
Decizia 2005/919, cât și al articolului 10 CE, Comisia arată că nu a fost comunicată nicio informație cu privire la recuperarea
ajutoarelor în discuție de la 104 beneficiari care inițial nu erau autorizați să utilizeze schema de ajutoare. Această situație
ar constitui o încălcare a obligației menționate mai sus
Republica Italiană arată că dreptul Uniunii nu impune desfășurarea unei proceduri specifice în scopul recuperării ajutoarelor
de stat, ci impune doar ca aplicarea procedurilor naționale să permită executarea imediată și efectivă a Deciziei 2005/919.
Tocmai în vederea asigurării executării imediate și efective a Deciziei 2005/919, autoritățile italiene ar fi considerat necesar
să adopte Legea nr. 29/2006. Astfel, în ordinea juridică italiană, instrumentul normativ ar constitui mijlocul cel mai adecvat
pentru a îndeplini cerințele care rezultă din principiul efectivității.
Republica Italiană arată de asemenea că, în corespondența voluminoasă dintre Comisie și autoritățile italiene, acestea din
urmă ar fi semnalat în special dificultățile legate de necesitatea de a calcula sumele datorate și a de a exclude din recuperarea
în discuție întreprinderile mici și mijlocii în privința cărora ajutorul trebuia să fie considerat compatibil cu piața comună.
Cu privire la argumentul Comisiei întemeiat pe ineficacitatea procedurilor judiciare naționale, Republica Italiană subliniază
eforturile legiuitorului, precum și pe cele ale autorității fiscale naționale. În acest context, Republica Italiană arată
de asemenea că nu i se poate imputa că nu a recuperat ajutoarele în discuție în cazul în care recuperarea acestora depinde
de o deciziei a instanței naționale.
În ceea ce privește motivul Comisiei întemeiat pe încălcarea obligației de informare, Republica Italiană susține că a indicat
acestei instituții că situația beneficiarilor potențiali ai ajutoarelor în discuție nu este reglementată prin Legea nr. 29/2006,
ci, mai curând, intră sub incidența regimului evaziunii fiscale. În plus, acest stat membru a prezentat, în cadrul apărării,
o evidență suplimentară a sumelor primite, precum și a litigiilor în curs în acest domeniu.

Aprecierea Curții
Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că, în temeiul articolului 249 CE, statul membru destinatar al unei decizii prin care
este obligat să recupereze ajutoare nelegale trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura executarea deciziei amintite
(a se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Franța, C‑232/05, Rec., p. I‑10071, punctul 42 și jurisprudența citată).
Statul membru trebuie să realizeze o recuperare efectivă a sumelor datorate (a se vedea Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior,
punctul 42, și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Comisia/Italia, C‑304/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 32). O recuperare
tardivă, ulterioară termenelor stabilite, nu poate îndeplini cerințele tratatului (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior,
punctul 32 și jurisprudența citată).
În conformitate cu articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Decizia 2005/919, Republica Italiană este obligată să
recupereze fără întârziere de la beneficiari ajutoarele în discuție. În special, în temeiul alineatului (2) al aceluiași articol,
în cazul în care ajutorul a fost deja acordat sub forma unei reduceri a plăților anticipate privind impozitele datorate pentru
exercițiul fiscal în curs, acest stat membru trebuia să recupereze în întregime impozitului datorat și dobânzile prin ultima
plată prevăzută pentru exercițiul fiscal 2004. În toate celelalte cazuri, impozitul exigibil majorat cu dobânzi trebuia recuperat
cel târziu la sfârșitul primului exercițiu fiscal consecutiv datei notificării acestei decizii, respectiv 17 decembrie 2004.
Or, în prezenta cauză, nu se contestă că, după mai mulți ani de la notificarea Deciziei 2005/919 Republicii Italiene și ulterior
expirării tuturor termenelor stabilite prin aceasta, o parte din ajutoarele nelegale nu a fost încă recuperată de acest stat
membru. O astfel de situație este vădit incompatibilă cu obligația acestuia din urmă de a realiza o recuperare efectivă a
sumelor datorate și constituie o încălcare a obligației de executare imediată și efectivă a Deciziei 2005/919.
Această constatare nu este repusă în discuție de împrejurarea că, astfel cum rezultă din dosar, aproximativ 90 % din capitalul
ajutoarelor nelegale a fost recuperat până în ziua ședinței din prezenta cauză. În plus, nu se contestă că, la data introducerii
prezentei acțiuni, ajutoarele în discuție nu fuseseră recuperate integral.
Pe de altă parte, nu rezultă din dosar că autoritățile italiene au respectat termenele prevăzute la articolul 2 din Decizia
2005/919 în vederea recuperării ajutoarelor nelegale de la beneficiari.
În ceea ce privește argumentele Republicii Italiene invocate în apărarea sa, trebuie arătat că, potrivit unei jurisprudențe
constante, singurul mijloc de apărare care poate fi invocat de un stat membru împotriva unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii
obligațiilor introduse de Comisie în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE este acela întemeiat pe imposibilitatea absolută
de a executa corect decizia în cauză (a se vedea în special Hotărârea din 20 septembrie 2007, Comisia/Spania, C‑177/06, Rep.,
p. I‑7689, punctul 46, Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Franța, C‑214/07, Rep., p. I‑8357, punctul 44, și Hotărârea
Comisia/Italia, citată anterior, punctul 35).
Condiția unei imposibilități absolute de executare nu este îndeplinită atunci când statul membru pârât se limitează să comunice
Comisiei dificultăți juridice, politice sau practice pe care le prezintă punerea în aplicare a deciziei, fără a realiza demersuri
efective pe lângă întreprinderile în cauză în vederea recuperării ajutorului și fără a propune Comisiei modalități alternative
de punere în aplicare a deciziei, care să permită depășirea dificultăților (a se vedea în special Hotărârea din 14 decembrie
2006, Comisia/Spania, C‑485/03-C‑490/03, Rec., p. I‑11887, punctul 74, Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Franța, citată
anterior, punctul 46, și Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 36).
Curtea a decis de asemenea că un stat membru care, cu ocazia executării unei decizii a Comisiei în materie de ajutoare de
stat, se confruntă cu dificultăți neprevăzute și imprevizibile sau identifică urmări neanticipate de Comisie trebuie să prezinte
aceste probleme în vederea aprecierii de către instituția amintită și să propună modificări adecvate ale deciziei în cauză.
Într‑un astfel de caz, în temeiul normei care impune statelor membre și instituțiilor Uniunii obligații reciproce de cooperare
loială, principiu ce stă, între altele, la baza articolului 10 CE, statul membru și Comisia trebuie să colaboreze cu bună‑credință
în scopul depășirii dificultăților existente, cu respectarea deplină a dispozițiilor tratatului și în special a celor referitoare
la ajutoare (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 37 și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie subliniat că, nici în relația sa cu Comisia și nici în cadrul procedurii desfășurate la Curte,
Republica Italiană nu a invocat imposibilitatea absolută de executare a Deciziei 2005/919. În plus, rezultă din dosar că acest
stat membru nu a propus niciodată Comisiei modificări ale Deciziei 2005/919 în vederea depășirii dificultăților legate de
punerea în aplicare efectivă și imediată a acesteia din urmă.
Or, în speță, Republica Italiană s‑a limitat să comunice Comisiei dificultățile juridice, politice sau practice pe care le
prezintă punerea în aplicare a respectivei decizii.
În special, argumentul Republicii Italiene întemeiat pe dificultățile legate de necesitatea de a calcula sumele datorate și
de a exclude din recuperarea în discuție întreprinderile mici și mijlocii pentru care ajutorul trebuia considerat compatibil
cu piața comună nu poate fi admis. Faptul că statul membru în cauză consideră că este necesar să verifice situația individuală
a fiecărei întreprinderi vizate, în vederea efectuării unei analize prealabile pentru a identifica beneficiarii avantajelor
avute în vedere prin decizia Comisiei, nu este de natură să justifice neexecutarea acestei decizii (a se vedea Hotărârea din
1 aprilie 2004, Comisia/Italia, C‑99/02, Rec., p. I‑3353, punctul 23, precum și Hotărârea din 1 iunie 2006, Comisia/Italia,
C‑207/05, punctele 46 și 50).
Este adevărat că, în cursul procedurii de recuperare, legiuitorul italian a realizat un demers serios în vederea garantării
eficacității acestei recuperări, prin adoptarea mai întâi a Legii nr. 29/2006 și ulterior a Decretului‑lege nr. 59/2008. În
special, reiese din dosar că această lege prevedea întreruperea schemei de ajutoare, precum și modalitățile de identificare,
de stabilire și de recuperare a ajutoarelor percepute în mod nelegal. Or, pentru a accelera soluționarea litigiilor aflate
deja în curs, acest decret‑lege era destinat să rezolve problema procedurală a suspendării ordinelor prin care se urmărea
recuperarea ajutoarelor, dispusă de instanțele naționale.
Cu toate acestea, adoptarea măsurilor menționate la punctul anterior nu a permis remedierea întârzierii în recuperarea ajutoarelor
vizate prin Decizia 2005/919. Astfel, intrarea în vigoare a acestora a fost ulterioară termenelor stabilite în decizia menționată,
iar funcționarea lor s‑a dovedit ineficientă, din moment ce, la câțiva ani după notificarea Deciziei 2005/919, până la data
introducerii prezentei acțiuni, și după expirarea tuturor termenelor stabilite prin această decizie, o parte din ajutoarele
nelegale nu a fost recuperată de Republica Italiană.
Or, trebuie să se observe că demersurile legislative destinate să garanteze executarea de către instanțele naționale a unei
decizii a Comisiei prin care un stat membru este obligat să recupereze un ajutor nelegal care sunt adoptate tardiv sau care
se dovedesc ineficiente nu îndeplinesc cerințele care decurg din jurisprudența vizată la punctele 26 și 27 din prezenta hotărâre
(Hotărârea din 22 decembrie 2010, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 42).
În plus, Republica Italiană susține că situația unui anumit număr de beneficiari ai ajutoarelor în discuție nu este reglementată
prin Legea nr. 29/2006, ci, mai curând, intră sub incidența regimului evaziunii fiscale și că, în acest caz, obligația de
a recupera ajutoarele nelegale nu este aplicabilă.
În această privință, trebuie constatat că trimiterea făcută de Republica Italiană la domeniul de aplicare al Legii nr. 29/2006
nu este pertinentă în cauză. Astfel cum rezultă din cuprinsul articolului 1 din Decizia 2005/919 și din considerentul (1)
al acesteia, schema de ajutoare în discuție a fost pusă efectiv în executare în temeiul articolului 1 alineatul (1) litera
(b) din Decretul‑lege nr. 269/2003, aprobat ulterior prin Legea nr. 326/2003 din 24 noiembrie 2003. Or, în temeiul articolului
2 alineatul (1) din Decizia 2005/919, Republica Italiană are obligația să recupereze ajutoarele acordate în funcție de Decretul‑lege
nr. 269/2003. În această perspectivă, problema dacă beneficiul acordat întreprinderilor interesate era conform cu legislația
internă sau, dimpotrivă, constituia un caz de evaziune sau de fraudă fiscală nu are afecte asupra obligației statului membru
în cauză de a recupera ajutoarele în termenele stabilite. Eventuale dificultăți legate de necesitatea de a controla declarațiile
fiscale, în cadrul procedurilor naționale corespunzătoare, nu pot justifica prin ele însele, astfel cum rezultă din cuprinsul
punctelor 33 și 37 din prezenta hotărâre, neexecutarea Deciziei 2005/919 în termenele stabilite.
În plus, cu privire la argumentul Comisiei privind posibilitatea adoptării de către instanțele naționale a unor măsuri de
suspendare în cursul procedurii de recuperare a ajutorului, trebuie amintit că astfel de măsuri pot fi acordate sub rezerva
îndeplinirii condițiilor menționate în jurisprudență (a se vedea în special Hotărârea din 21 februarie 1991, Zuckerfabrik
Süderdithmarschen și Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 și C‑92/89, Rec., p. I‑415, precum și Hotărârea din 9 noiembrie 1995, Atlanta
Fruchthandelsgesellschaft și alții (I), C‑465/93, Rec., p. I‑3761).
În special, o instanță națională poate dispune măsuri provizorii de suspendare dacă aceasta are dubii serioase în legătură
cu validitatea actului Uniunii și, în cazul în care Curtea nu ar fi deja sesizată cu privire la problema validității actului
contestat, instanța amintită însăși sesizează Curtea cu privire la actul în cauză. Or, în prezenta cauză, instanțele Uniunii
nu au fost sesizate cu o întrebare privind legalitatea Deciziei 2005/919. În orice caz, în procedura în fața Curții, Republica
Italiană nu a demonstrat îndeplinirea celorlalte condiții menționate în jurisprudența citată la punctul precedent.
În realitate, singurele decizii naționale depuse la dosar de către părțile din prezenta cauză, privind recuperarea dispusă
prin Decizia 2005/919, și anume Decizia adoptată de Commissione tributaria provinciale di Treviso la 2 iulie 2007 și Decizia
adoptată de Commissione tributaria regionale di Venezia‑Mestre la 15 decembrie 2008, au ca obiect, astfel cum a admis Republica
Italiană în cursul ascultării pledoariilor, controlul legalității unui act național prin care se urmărește recuperarea ajutorului
nelegal acordat unei întreprinderi beneficiare a acestui ajutor și nu repun în discuție legalitatea Deciziei 2005/919. În
consecință, Hotărârile citate anterior Zuckerfabrik Süderdithmarschen și Zuckerfabrik Soest, precum și Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
și alții (I) nu sunt aplicabile în ceea ce privește deciziile naționale amintite.
În această privință, trebuie amintit că, deși controlul de către instanța națională al legalității formale a unui act național
care are drept scop recuperarea unui ajutor de stat nelegal trebuie să fie considerat o simplă expresie a principiului general
de drept al Uniunii privind protecția jurisdicțională efectivă, trebuie totuși subliniat că, în temeiul articolului 14 alineatul
(3) din Regulamentul nr. 659/1999, instanțele naționale sunt obligate să garanteze efectivitatea deplină a deciziei prin care
se dispune recuperarea ajutorului ilegal și să ajungă la o soluție conformă cu finalitatea acestei decizii (a se vedea Hotărârea
din 20 mai 2010, Scott și Kimberly Clark, C‑210/09, Rep., p. I‑4613, punctele 25 și 29).
Astfel, anularea unui act național de punere în aplicare a unei decizii a Comisiei prin care se dispune recuperarea ajutorului
nelegal, care se opune executării imediate și efective a deciziei menționate, este incompatibilă cu cerințele care decurg
din articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea Scott și Kimberly
Clark, citată anterior, punctul 30).
Cu privire la deciziile naționale menționate la punctul 45 din prezenta hotărâre, trebuie constatat că, astfel cum rezultă
din dosar, întreprinderea beneficiară a ajutorului nelegal, care este obligată să îl ramburseze în temeiul unui act național
de somație de plată pe care aceasta l‑a atacat, a efectuat plata doar în urma deciziei pronunțate în apel la 15 decembrie
2008, prin care s‑a respins acțiunea în anulare. În consecință, considerațiile precedente evidențiază că anularea în primă
instanță a actului național de somație de plată a cauzat o întârziere considerabilă în recuperarea ajutoarelor nelegale. Această
situație nu este de natură să garanteze executarea imediată și efectivă a Deciziei 2005/919.
Rezultă din cele de mai sus că prezenta acțiune este întemeiată în măsura în care Comisia impută Republicii Italiene neadoptarea
în termenele prevăzute a tuturor măsurilor necesare pentru a recupera de la beneficiari toate ajutoarele acordate în temeiul
schemei de ajutoare declarate nelegală și incompatibilă cu piața comună prin Decizia 2005/919.
Ținând seama de concluzia de la punctul precedent, nu este necesară pronunțarea asupra capătului de cerere al Comisiei care
vizează condamnarea Republicii Italiene pentru neinformarea Comisiei cu privire la măsurile menționate la punctul amintit,
având în vedere că acest stat membru chiar nu a executat Decizia 2005/919 în termenele prevăzute (Hotărârea din 22 decembrie
2010, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 57 și jurisprudența citată).
Prin urmare, trebuie constatat că, prin neadoptarea în termenele prevăzute a tuturor măsurilor necesare pentru a recupera
de la beneficiari toate ajutoarele acordate în temeiul schemei de ajutoare declarate nelegală și incompatibilă cu piața comună
prin Decizia 2005/919, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 din această
decizie.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată,
iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Prin neadoptarea în termenele prevăzute a tuturor măsurilor necesare pentru a recupera de la beneficiari toate ajutoarele
acordate în temeiul schemei de ajutoare declarate nelegală și incompatibilă cu piața comună prin Decizia 2005/919/CE a Comisiei
din 14 decembrie 2004 privind stimulente fiscale în favoarea unor întreprinderi care participă la târguri în străinătate,
Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 din această decizie.
2)
Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: italiana.