CELEX: 62012CJ0556
Predlog za sprejetje predhodne odločbe
Elektronska komunikacijska omrežja in storitve
Direktiva 2002/19/ES
Člen 2(a)
Dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter do njihove uporabe
Členi 5, 8, 12 in 13
Pristojnost nacionalnih regulativnih organov
Obveznost v zvezi z dostopom do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter do njihove uporabe
Podjetje s pomembno tržno močjo na določenem trgu
Zaključni kabel, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku
Sorazmernost obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo
Direktiva 2002/21/ES
Člen 8
Politični cilji pri opravljanju nalog nacionalnih regulativnih organov

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, 8 in 12 Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 323), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (
UL L 337, str. 37
, v nadaljevanju: Direktiva o dostopu).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo TDC A/S (v nadaljevanju: TDC), telekomunikacijskim operaterjem, in Teleklagenævnet (komisija za pritožbe v zvezi s telekomunikacijami) zaradi obveznosti prve, da na zahtevo drugega operaterja elektronskih komunikacij namesti zaključne kable, ki končnim uporabnikom omogočajo dostop do optičnega omrežja.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člen 1(1) Direktive o dostopu določa:
„V okviru, določenem z Direktivo 2002/21/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140 (v nadaljevanju: Okvirna direktiva)], ta direktiva usklajuje način, s katerim države članice urejajo dostop do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter njihovo medomrežno povezovanje. Cilj je, da se v skladu z načeli notranjega trga vzpostavi regulativni okvir za odnose med obratovalci omrežij in ponudniki storitev, ki bo omogočil trajnostno konkurenco, medobratovalnost elektronskih komunikacijskih storitev in koristi za potrošnike.“
Člen 2(a) in (b) Direktive o dostopu določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo opredelitve pojmov iz člena 2 [Okvirne direktive].
Uporabljajo se tudi naslednje opredelitve:
(a)
‚dostop‘ pomeni zagotovitev razpoložljivosti naprav in/ali storitev drugemu podjetju pod določenimi pogoji, bodisi na izključni ali neizključni podlagi, za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev, tudi kadar se uporabljajo za dobavo storitev informacijske družbe ali storitev radiodifuzijskih vsebin. Med drugim zajema dostop do omrežnih elementov in pripadajočih naprav, ki lahko vključuje tudi priključitev opreme s fiksnimi ali nefiksnimi sredstvi (zlasti dostop do krajevne zanke ter naprav in storitev, ki so potrebne za zagotavljanje storitev prek krajevne zanke); dostop do fizične infrastrukture, vključno z zgradbami, kanali in drogovi; dostop do ustreznih sistemov programske opreme, vključno s sistemi za obratovalno podporo; dostop do informacijskih sistemov ali podatkovnih zbirk za prednaročanje, zagotavljanje, naročanje, vzdrževanje in zahteve za popravilo ter zaračunavanje; dostop do pretvorbe številk ali do sistemov, ki zagotavljajo enakovredno delovanje; dostop do fiksnih in mobilnih omrežij, zlasti za gostovanja; dostop do sistemov s pogojnim dostopom za digitalne televizijske storitve; dostop do virtualnih omrežnih storitev;
(b)
‚medomrežno povezovanje‘ pomeni fizično in logično povezovanje javnih komunikacijskih omrežij, ki jih uporablja isto ali drugo podjetje, da omogoči uporabnikom iz enega podjetja komunikacijo z uporabniki iz istega ali drugega podjetja ali dostop do storitev, ki jih zagotavlja drugo podjetje. Storitve lahko zagotavljajo udeležene stranke ali druge stranke, ki imajo dostop do omrežja. Medomrežno povezovanje je posebna vrsta dostopa, ki se uporablja med operaterji javnih omrežij.“
Člen 5 Direktive o dostopu, naslovljen „Pooblastila in odgovornosti nacionalnih regulativnih organov v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem“, določa:
„1.   Nacionalni regulativni organi [(v nadaljevanju: NRO)] pri izpolnjevanju ciljev iz člena 8 [Okvirne direktive] spodbujajo in, kjer je primerno, zagotovijo primeren dostop in medomrežno povezovanje ter medobratovalnost storitev v skladu z določbami te direktive, svojo pristojnost pa izvajajo na način, ki pospešuje učinkovitost, trajnostno konkurenco, učinkovite naložbe in inovacije, končnim uporabnikom pa omogoča največje možne koristi.
[NRO] lahko brez poseganja v ukrepe, ki utegnejo biti sprejeti v skladu s členom 8 v zvezi s podjetji s pomembno tržno močjo, naložijo zlasti:
(a)
obveznosti za podjetja, ki nadzorujejo dostop do končnih uporabnikov, v utemeljenih primerih vključno z obveznostjo medomrežnega povezovanja svojih omrežij, če to še ni bilo storjeno, v obsegu, ki je potreben za zagotovitev povezljivosti med obema koncema;
[…]“
Člen 8 Direktive o dostopu, naslovljen „Naložitev, sprememba ali preklic obveznosti“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da so [NRO] pooblaščeni za naložitev obveznosti, ki so opredeljene v členih 9 do 13a.
2.   Če je obratovalec na podlagi analize trga, ki je bila opravljena v skladu s členom 16 [Okvirne direktive], določen kot obratovalec s pomembno tržno močjo na določenem trgu, mu [NRO] naložijo, kot je to primerno, obveznosti iz členov 9 do 13 te direktive.
[…]
4.   Obveznosti, naložene v skladu s tem členom, morajo temeljiti na naravi ugotovljenega problema, biti sorazmerne in utemeljene glede na cilje, ki so določeni v členu 8 [Okvirne direktive] […]
[…]“
Člen 12 Direktive o dostopu, naslovljen „Obveznosti dostopa do posebnih omrežnih naprav in njihova uporaba“, določa:
„1.   [NRO] lahko v skladu z določbami člena 8 naloži obratovalcem obveznosti, da izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, med drugim takrat, kadar nacionalni regulativni organ meni, da bi zavrnitev dostopa ali neprimerni pogoji s podobnim učinkom ovirali razvoj trajnostnega konkurenčnega maloprodajnega trga ali ne bi bili v interesu končnih uporabnikov.
[…]
2.   Kadar [NRO] preučujejo obveznosti iz odstavka 1, in zlasti, kadar presojajo, kako bi se take obveznosti naložile sorazmerno s cilji iz člena 8 Okvirne direktive, upoštevajo zlasti naslednje dejavnike:
(a)
tehnično in gospodarsko upravičenost uporabe ali namestitve konkurenčnih naprav z vidika stopnje tržnega razvoja, pri čemer se upoštevata narava in vrsta vključenega medomrežnega povezovanja in/ali dostopa, vključno z izvedljivostjo drugih proizvodov za dostop do nabavnega trga, kot je dostop do vodov;
(b)
izvedljivost zagotovitve predlaganega dostopa v zvezi z razpoložljivo kapaciteto;
(c)
začetno vlaganje imetnika naprave, pri čemer se upoštevajo vsa javna vlaganja in tveganja v zvezi z vlaganjem;
(d)
potreba po dolgoročnem varstvu konkurence, pri čemer se posebna pozornost posveti konkurenci na področju infrastrukture;
[…]“
Člen 13 Direktive o dostopu, naslovljen „Obveznost cenovnega nadzora in stroškovnega računovodstva“, določa:
„1.   [NRO] lahko v primerih, kadar analiza trga pokaže, da pomanjkanje učinkovite konkurence pomeni, da utegne zadevni obratovalec zadržati cene na previsoki ravni ali uporabiti razkorak cen v škodo končnih uporabnikov, v skladu z določbami člena 8 naloži obveznosti v zvezi s pokrivanjem stroškov in cenovnim nadzorom, vključno z obveznostmi za stroškovno naravnanost cen in obveznostmi glede sistemov stroškovnega računovodstva, da se zagotovijo določene vrste medomrežnega povezovanja in/ali dostopa. Da bi spodbudili naložbe obratovalcev, vključno v omrežja naslednje generacije, [NRO] upoštevajo naložbe obratovalca in mu zagotovijo primerno stopnjo donosnosti naložbe za ustrezno vložena sredstva, pri čemer se upoštevajo tveganja, povezana s posamičnim projektom novih naložb v omrežje.
[…]“
Člen 2(da) Okvirne direktive opredeljuje omrežno priključno točko (NTP) kot „fizično točko, na kateri ima naročnik dostop do javnega komunikacijskega omrežja“.
Člen 8(1) Okvirne direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da [NRO] pri opravljanju regulativnih nalog, opredeljenih v tej direktivi in v posebnih direktivah, sprejmejo vse primerne ukrepe za dosego ciljev iz odstavkov 2, 3 in 4. Taki ukrepi naj bodo sorazmerni s temi cilji.
[…]“
Člen 8(2) Okvirne direktive določa:
„Nacionalni regulativni organi podpirajo konkurenco pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij, elektronskih komunikacijskih storitev in pripadajočih naprav ter storitev med drugim tako, da:
[…]
b)
zagotovijo, da v sektorju elektronskih komunikacij, vključno s prenosom vsebin, ni izkrivljanja ali omejevanja konkurence;
[…]“
Člen 8(5) Okvirne direktive določa:
„[NRO] pri uresničevanju političnih ciljev iz odstavkov 2, 3 in 4 uporabijo objektivna, pregledna, nediskriminatorna in sorazmerna regulativna načela, med drugim s:
[…]
(d)
spodbujanjem učinkovitega vlaganja in inovacij na področju novih in izboljšanih infrastruktur, vključno z zagotavljanjem, da vse obveznosti dostopa ustrezno upoštevajo tveganja, ki ga sprejmejo podjetja, ki vlagajo, in z omogočanjem različnih dogovorov o sodelovanju med vlagatelji in strankami, ki iščejo dostop, da razpršijo naložbeno tveganje, ter hkrati zagotovijo, da se ohranita konkurenčnost na trgu in načelo nediskriminacije;
[…]“
Dansko pravo
Člen 40 zakona št. 780 z dne 28. junija 2007 o konkurenci in potrošniških zadevah na telekomunikacijskem trgu (Lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon iz leta 2007), določa:
„Zakonodaja o medomrežnem povezovanju se nanaša na ta področja:
1.
dostop do naprav ali storitev oziroma do njihove dobave za drugega operaterja za zagotavljanje elektronskih storitev komunikacij
[…]
Dostop do naprav ali storitev oziroma njihove dobave v smislu prvega odstavka, točka 1, zgoraj med drugim vključuje dostop:
1.
do omrežnih elementov, vključno z razvezanim dostopom do krajevnih zank in pripadajočih naprav ter priključitvijo opreme,
[…]“
Člen 51 zakona iz leta 2007 določa:
„IT- og Telestyrelsen [direktorat za informacijske in telekomunikacijske tehnologije] operaterjem s pomembno tržno močjo v smislu člena 84d nalaga eno ali več obveznosti, ki so določene v tretjem odstavku zgoraj, razen če člen 76a določa drugače.
[…]
Obveznosti, naložene na podlagi prvega in drugega odstavka zgoraj, temeljijo na naravi ugotovljenih problemov ter so sorazmerne in utemeljene glede na cilje iz člena 1. IT- og Telestyrelsen za vsak trg določi obseg obveznosti in morebitne zaveze o kvaliteti storitev medomrežnega povezovanja, pri čemer morajo dostop do njih zagotoviti operaterji s pomembno tržno močjo v skladu s členom 51, tretji odstavek, točka 1, zgoraj. […]
IT- og Telestyrelsen pri presoji sorazmernosti v smislu četrtega odstavka zgoraj upošteva zlasti:
1.
izvedljivost zagotovitve predvidenega medmrežnega povezovanja, glede na razpoložljive zmogljivosti,
2.
obseg začetnega vlaganja imetnika naprav glede na tveganja, povezana z investicijo,
3.
po potrebi upoštevne pravice industrijske lastnine.“
Zakon iz leta 2007 je bil nadomeščen z zakonom št. 169 o telekomunikacijah (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og -tjenester) z dne 3. marca 2011 (v nadaljevanju: zakon št. 169/2011). Ta zakon je začel veljati 25. maja 2011.
Člen 41 zakona št. 169/2011 določa:
„IT- og Telestyrelsen v okviru odločb, sprejetih na podlagi člena 40, prvi odstavek, operaterjem s pomembno tržno močjo v smislu člena 40 nalaga eno ali več obveznosti. V vsaki odločbi IT- og Telestyrelsen pojasni naravo in obseg obveznosti.
Obveznosti iz prvega odstavka zgoraj lahko vključujejo:
1.
dostop do omrežja […]
2.
prepoved diskriminacije […]
3.
preglednost […]
4.
ločeno vodenje računovodstva […]
5.
cenovni nadzor […]
6.
funkcionalno ločitev […]
V izrednih okoliščinah lahko IT- og Telestyrelsen na podlagi mnenja Evropske komisije vsakemu operaterju s pomembno tržno močjo naloži druge obveznosti, ki niso določene v drugem odstavku zgoraj.
[…]“
Člen 42 zakona št. 169/2011 določa:
„Obveznost dostopa je treba razumeti kot obveznost operaterja s pomembno tržno močjo, da ponudi dejanski ali virtualen dostop do določenih omrežnih elementov, storitev in pripadajočih naprav.
Poleg tega je operaterju mogoče naložiti obveznost izpolnjevanja utemeljenih zahtev glede sklenitve ali spremembe pogodb o dostopu do omrežja. Ta obveznost lahko med drugim vključuje, da:
1.
omogočijo dostop do posebnih elementov in omrežnih naprav, kar vključuje dostop do neaktivnih omrežnih elementov, razvezan dostop do krajevne zanke, zlasti da bi se omogočilo opravljanje storitev predizbire ali izbire operaterjev, in ponudbo za preprodajo naročniškega voda.
[…]
Pri naložitvi obveznosti omogočanja dostopa do omrežja mora IT- og Telestyrelsen upoštevati zlasti te dejavnike:
1.
tehnično in gospodarsko upravičenost uporabe ali namestitve konkurenčnih naprav z vidika stopnje tržnega razvoja, pri čemer se upoštevata narava in vrsta zadevnega dostopa do omrežja in medomrežnega povezovanja,
2.
izvedljivost zagotovitve predlaganega dostopa do omrežja v zvezi z razpoložljivo kapaciteto,
3.
začetno vlaganje imetnika naprave, pri čemer se upoštevajo vsa javna vlaganja in tveganja v zvezi z vlaganjem,
4.
potrebo po dolgoročnem varstvu konkurence, pri čemer se posebna pozornost nameni konkurenci na področju infrastrukture.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da ima družba TDC pomembno tržno moč na veleprodajnem trgu širokopasovnih povezav na bakrenih, televizijskih kabelskih (koaksialnih) in optičnih omrežjih.
Ker je IT- og Telestyrelsen ugotovil, da se na tem trgu pojavljajo težave glede konkurence, je z odločbo z dne 3. novembra 2010 v skladu s tedaj veljavnim zakonom iz leta 2007 družbi TDC naložil več obveznosti, med njimi tudi to, da izpolni utemeljene zahteve za dostop do širokopasovnih povezav prek njenega optičnega omrežja. Ta obveznost je med drugim zajemala namestitev zaključnih kablov na največ 30 metrov razdalje, da se končnemu uporabniku omogoči priključek na optično omrežje, katerega namen je omogočanje širokopasovnega dostopa.
Družba TDC se je zoper to odločbo pritožila pri Teleklagenævnet, ki je v odločbi z dne 20. junija 2011 izpodbijano odločbo v bistvu potrdila. Teleklagenævnet je menila, da je bila obveznost izpolnitve utemeljenih zahtev za dostopa sorazmerna, ker je bila nujna, primerna in zadostna za zagotovitev dejanske konkurence. Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je poleg tega poudarila, da je v skladu z določbami člena 7(3) Okvirne direktive IT- og Telestyrelsen osnutek svoje odločbe z dne 3. novembra 2010 poslala Komisiji in da se slednja v svojem mnenju o tem osnutku ni izrekla glede spornih vidikov te obveznosti.
Družba TDC je 12. avgusta 2011 zoper odločbo Teleklagenævnet z dne 20. junija 2011 vložila tožbo pri Retten på Frederiksberg (prvostopenjsko sodišče v Frederiksbergu), ki je ob upoštevanju načelnih vprašanj, na katere je bilo opozorjeno, zadevo odstopilo Østre Landsret (vzhodno regionalno sodišče).
Pred zadnjenavedenim sodiščem družba TDC zatrjuje, da obveznost namestitve zaključnih kablov na optično omrežje, ki jo nalaga IT- og Telestyrelsen, pomeni obveznost izgradnje nove infrastrukture, po njenem mnenju pa pojem „dostop“ v smislu Direktive o dostopu namestitve takih infrastruktur ne zajema. Dodaja, da je ta obveznost veliko finančno breme, tako da ne spoštuje načela sorazmernosti iz člena 8(1) te direktive.
Teleklagenævnet pa opozarja, da se na zadevnem trgu pojavljajo težave glede konkurence na Danskem, kjer je, prvič, optično omrežje še vedno v gradnji, in kjer, drugič, to omrežje v nasprotju z drugimi omrežji (bakrenim, koaksialnima) ob začetni namestitvi ni neposredno povezano s končnim uporabnikom. Po njenem mnenju obveznost namestitve zaključnih kablov ne pomeni obveznosti gradnje novih infrastruktur, temveč tehnično prilagoditev obstoječega optičnega omrežja. Meni, da je na podlagi členov 8 in 12 Direktive o dostopu IT- og Telestyrelsen pristojen, da operaterjem s pomembno močjo na določenem trgu naloži obveznost, naj izpolnijo utemeljene zahteve drugih operaterjev po medomrežnem povezovanju, tudi če to utegne zahtevati prilagoditve omrežja, med drugim v obliki izkopov jarka. Opozarja, da se pri naložitvi take obveznosti presoja sorazmernosti predvidenih ukrepov opravi ob upoštevanju obsega prvotnih vlaganj lastnika infrastrukture.
Østre Landsret v predložitveni odločbi navaja, da je predmet spora v postopku v glavni stvari obseg obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do optičnega omrežja družbe TCD. Natančneje, po navedbah tega sodišča je bistveno vprašanje pri tem to, ali lahko taka obveznost omogočanja dostopa na podlagi zakona iz leta 2007 in Direktive o dostopu učinkuje tako, da mora družba TDC na zahtevo konkurenčnega telekomunikacijskega podjetja namestiti zaključne kable od svojega optičnega omrežja do končnega uporabnika, pri čemer je treba za to izkopati do 30 metrov dolg jarek.
Østre Landsret je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali opredelitev ‚dostopa‘ v členu 2(a) Direktive o dostopu vključuje dostop v obliki napeljave zaključnih kablov med razdelilno točko na dostopovnem omrežju in zaključnim segmentom na posesti končnega uporabnika? Ali je odgovor na vprašanje drugačen, če zaključni kabli v dolžino merijo največ 30 metrov?
2.
Ali besedna zveza ‚[zahteva za] dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo‘ iz člena 12 Direktive o dostopu v povezavi s členoma 2 in 8 te direktive vključuje napeljavo zaključnega kabla v dolžini 30 metrov med razdelilno točko na dostopovnem omrežju in zaključnim segmentom na posesti končnega uporabnika?
3.
Ali je odgovor na prvo in drugo vprašanje – kadar ima obveznost omogočanja dostopa obliko zahteve, na primer za napeljavo zaključnega kabla med razdelilno točko na dostopovnem omrežju in zaključnim segmentom na posesti končnega uporabnika – drugačen, če mora lastnik elektronskega komunikacijskega omrežja izvesti investicijo, ki bistveno presega nabavne stroške elektronskega komunikacijskega omrežja, do katerega se omogoča dostop?
4.
Ali je odgovor na tretje vprašanje drugačen, če lahko ta lastnik dobi povrnjene stroške napeljave zaključnih kablov na podlagi naložene obveznosti cenovnega nadzora?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člene 2(a), 8 in 12 Direktive o dostopu razlagati tako, da je NRO pooblaščen, da operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav, katerih lastnik je, ter za njihovo uporabo naloži obveznost, naj na zahtevo konkurenčnih operaterjev namesti zaključni kabel, ne daljši od 30 metrov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku.
Pred odgovorom na ti vprašanji je treba opozoriti na pooblastila, ki jih na podlagi Direktive o dostopu imajo NRO, in sicer da operaterjem naložijo obveznost, naj izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, dalje razložiti pojem „zahteva za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo“ ter nato preučiti pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za naložitev takih obveznosti.
Najprej, v zvezi s pooblastili NRO, da naložijo obveznost izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, je treba opozoriti, da člen 8(2) Direktive o dostopu določa, da če je obratovalec na podlagi analize trga, ki je bila opravljena v skladu s členom 16 Okvirne direktive, določen kot obratovalec s pomembno tržno močjo na določenem trgu, so NRO pooblaščeni, da mu naložijo obveznosti iz členov od 9 do 13 Direktive o dostopu.
Med temi obveznostmi so tiste iz člena 12(1), prvi pododstavek, Direktive o dostopu, ki določa, da lahko NRO v skladu z določbami člena 8 te direktive operaterjem naložijo obveznosti, naj izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, kadar menijo, da bi zavrnitev dostopa ali neprimerni pogoji s podobnim učinkom ovirali razvoj trajnostnega konkurenčnega maloprodajnega trga ali ne bi bili v interesu končnih uporabnikov.
Zato člen 12 v povezavi s členom 8 Direktive o dostopu NRO pooblašča, da operaterjem s pomembno tržno močjo na določenem trgu naložijo obveznost, naj izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih elementov njihovega omrežja in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo.
Dalje, v zvezi s pojmom „dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav“ v smislu člena 12(1) Direktive o dostopu je treba ugotoviti, da se v skladu s členom 2(a) te direktive pojem „dostop“ razume kot zagotovitev razpoložljivosti naprav in/ali storitev drugemu podjetju pod določenimi pogoji, bodisi na izključni ali neizključni podlagi, za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev, tudi kadar se uporabljajo za dobavo storitev informacijske družbe ali storitev radiodifuzijskih vsebin. V tej določbi je pojasnjeno, da „dostop“ med drugim zajema dostop do omrežnih elementov in pripadajočih naprav, ki lahko vključuje tudi priključitev opreme s fiksnimi ali nefiksnimi sredstvi, kar vključuje zlasti dostop do krajevne zanke ter naprav in storitev, ki so potrebne za zagotavljanje storitev prek krajevne zanke, dostop do fizične infrastrukture, vključno z zgradbami, kanali, drogovi ter dostop do fiksnih in mobilnih omrežij, zlasti za gostovanja.
Iz besedila te določbe tako izhaja, prvič, da pojem „dostop“ zajema izvedbo prilagoditev, da se zagotovi razpoložljivost naprav in/ali storitev drugemu podjetju za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev, kot tudi poudarja generalni pravobranilec v točkah 17 in 18 sklepnih predlogov, in drugič, da oblike dostopa v tej določbi niso naštete taksativno.
Člen 2(a) Direktive o dostopu pa ne pojasnjuje, ali lahko dostop v smislu te določbe zajema zaključni kabel med razdelilno točko na dostopovnem omrežju in omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, ki je nujen za vzpostavitev dostopa do obstoječega omrežja.
V teh okoliščinah je treba za razlago pojma „dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav“ v smislu člena 12(1) Direktive o dostopu pojem „dostop“ iz člena 2(a) te direktive preučiti ob upoštevanju njene sistematike in ciljev, ki jim sledi.
V zvezi s sistematiko Direktive o dostopu zadostuje ugotoviti, da ta direktiva medomrežno povezovanje v členu 2(b) opredeljuje kot fizično in logično povezovanje javnih komunikacijskih omrežij, ki jih uporablja isto ali drugo podjetje, da omogoči uporabnikom iz enega podjetja komunikacijo z uporabniki iz istega ali drugega podjetja ali dostop do storitev, ki jih zagotavlja drugo podjetje.
Člen 5(1), drugi pododstavek, točka (a), Direktive o dostopu, ki se nanaša na pooblastila in odgovornosti NRO v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem, pa določa, da lahko ti naložijo obveznosti za podjetja, ki nadzorujejo dostop do končnih uporabnikov, v utemeljenih primerih vključno z obveznostjo medomrežnega povezovanja svojih omrežij, če to še ni bilo storjeno, v obsegu, ki je potreben za zagotovitev povezljivosti med obema koncema.
Iz teh določb izhaja, da pojem „dostop“ v smislu te direktive lahko vključuje prilagoditev obstoječega omrežja, ki omogoča vzpostavitev povezave med tem omrežjem in končnim uporabnikom.
V zvezi s cilji Direktive o dostopu je v njenem členu 1(1) navedeno, da je namen te direktive vzpostaviti „regulativni okvir, ki bo omogočil trajnostno konkurenco, medobratovalnost elektronskih komunikacijskih storitev in koristi za potrošnike“.
Člen 8(1) Okvirne direktive tako določa, da morajo NRO pri opravljanju regulativnih nalog, opredeljenih v Okvirni direktivi ter v posebnih direktivah in torej zlasti v Direktivi o dostopu, sprejeti vse primerne ukrepe za dosego ciljev, opredeljenih v tem členu, ki so podpiranje konkurence pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij, prispevanje k razvoju notranjega trga in podpiranje interesov državljanov Unije.
Pri izpolnjevanju ciljev iz člena 8 Okvirne direktive morajo NRO v okviru pooblastil in odgovornosti, ki so jim dodeljene s členom 5(1), prvi pododstavek, Direktive o dostopu v skladu z njenimi določbami zagotoviti primeren dostop in medomrežno povezovanje ter medobratovalnost storitev, svojo pristojnost pa izvajati tako, da se pospešujejo učinkovitost, trajnostna konkurenca, učinkovite naložbe in inovacije, končnim uporabnikom pa omogoča čim večja korist.
V zvezi s členom 5(1) Direktive o dostopu je Sodišče razsodilo, da je na podlagi izrazov v tem členu razvidno, da imajo NRO nalogo, da s sredstvi, katerih seznam ni limititativen, zagotovijo primeren dostop in primerno medomrežno povezovanje ter medobratovalnost storitev (sodba TeliaSonera Finland, C‑192/08,
EU:C:2009:696
, točka 58).
Prav tako je treba šteti, da obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, ki jih je mogoče naložiti operaterjem s pomembno tržno močjo, niso naštete taksativno, temveč jih morajo za vsak primer posebej določiti NRO ob upoštevanju ciljev, navedenih v členu 8 Okvirne direktive.
Iz vsega navedenega izhaja, da lahko pojem „dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav“ v smislu členov 2(a) in 12(1) Direktive o dostopu zajema namestitev zaključnih kablov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezujejo z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku.
Nazadnje, v zvezi s pogoji, pod katerimi lahko NRO operaterju s pomembno tržno močjo na določenem trgu naloži obveznost, da izpolni utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, je treba ugotoviti, da člen 8(4) Direktive o dostopu določa, da morajo obveznosti, ki jih NRO naložijo tovrstnim operaterjem, temeljiti na naravi ugotovljenega problema, biti sorazmerne in utemeljene glede na cilje, ki so navedeni v členu 8(1) Okvirne direktive in ponovljeni v točki 39 te sodbe.
Iz tega izhaja, da NRO operaterju s pomembno tržno močjo na določenem trgu na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih naprav in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo lahko naloži obveznost, da na zahtevo konkurenčnih operaterjev namesti zaključni kabel, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, če ta obveznost temelji na naravi ugotovljenega problema ter če je sorazmerna in utemeljena glede na cilje, ki so navedeni v členu 8(1) Okvirne direktive.
V obravnavanem primeru je po mnenju Teleklagenævnet iz predložitvene odločbe razvidno, da družba TDC zaradi posebnega načina dograjevanja svojega optičnega omrežja odloča o tem, kdaj so gospodinjstva lahko nanj priključena, zaradi česar ima konkurenčno prednost pri pridobivanju novih strank na maloprodajni ravni, ker so nove stranke pogodbeno vezane na družbo TDC za najmanj šest mesecev. Namen obveznosti za družbo TDC, da namesti zaključne kable, naj bi torej bil v zagotavljanju, da so konkurenčni operaterji lahko v primerljivem položaju z družbo TDC in da uporabljajo njeno omrežje na tistih področjih, na katerih je to omrežje vzpostavljeno, ob upoštevanju končnih uporabnikov, ki naj še ne bi bili povezani. Namestitev teh zaključnih kablov naj bi torej bil nujni pogoj za to, da bi konkurenčni operaterji družbe TDC lahko pridobili stranke in jim ponudili optične storitve pod pogoji poštene konkurence z družbo TDC.
Ob upoštevanju teh dejavnikov mora predložitveno sodišče presoditi, ali obveznost, ki jo NRO nalaga družbi TDC, in sicer da namesti zaključni kabel, ne daljši od 30 metrov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, temelji na naravi ugotovljenega problema in ali je sorazmerna in utemeljena glede na cilje, ki so določeni v členu 8(1) Okvirne direktive.
Ob upoštevanju vseh teh preudarkov je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člene 2(a), 8 in 12 Direktive o dostopu razlagati tako, da je NRO pooblaščen, da operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav, katerih lastnik je, ter za njihovo uporabo naloži obveznost, naj na zahtevo konkurenčnih operaterjev namesti zaključni kabel, ne daljši od 30 metrov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, če ta obveznost temelji na naravi ugotovljenega problema ter če je sorazmerna in utemeljena glede na cilje, ki so določeni v členu 8(1) Okvirne direktive, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
Tretje in četrto vprašanje
S tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 8 in 12 Direktive o dostopu v povezavi z njenim členom 13 razlagati tako, da mora NRO, kadar namerava operaterju, ki je lastnik elektronskega komunikacijskega omrežja, naložiti napeljavo zaključnih kablov, da bi končnega uporabnika povezal s tem omrežjem, upoštevati začetno vlaganje zadevnega operaterja in obstoj cenovnega nadzora, ki omogoča povrnitev stroškov napeljave.
V zvezi s tem je treba poudariti, da morajo NRO v skladu s členom 12(2), od (a) do (d), Direktive o dostopu, kadar preučujejo obveznosti iz odstavka 1 tega člena in zlasti kadar presojajo, kako bi se take obveznosti naložile sorazmerno s cilji iz člena 8 Okvirne direktive, upoštevati zlasti tehnično in gospodarsko upravičenost uporabe ali namestitve konkurenčnih naprav z vidika stopnje tržnega razvoja – pri čemer se upoštevata narava in vrsta vključenega medomrežnega povezovanja in dostopa – izvedljivost zagotovitve predlaganega dostopa, da se presodi sorazmernost obveznosti, naloženih operaterjem s pomembno tržno močjo na določenem trgu, začetno vlaganje imetnika naprave – pri čemer se upoštevajo vsa javna vlaganja in tveganja v zvezi z vlaganjem – in potrebo po dolgoročnem varstvu konkurence, pri čemer se posebna pozornost nameni konkurenci na področju infrastrukture.
Člen 13(1) Direktive o dostopu določa, da lahko NRO podjetjem s pomembno tržno močjo na določenem trgu v primerih, kadar analiza trga pokaže, da pomanjkanje učinkovite konkurence pomeni, da utegne zadevni obratovalec zadržati cene na previsoki ravni ali uporabiti razkorak cen v škodo končnih uporabnikov, naloži obveznosti v zvezi s pokrivanjem stroškov in cenovnim nadzorom, da se zagotovijo določene vrste medomrežnega povezovanja in/ali dostopa. Da bi spodbudili naložbe obratovalcev, vključno v omrežja naslednje generacije, morajo NRO upoštevati naložbe obratovalca in mu zagotoviti primerno stopnjo donosnosti naložbe za ustrezno vložena sredstva, pri čemer se upoštevajo tveganja, povezana s posamičnim projektom naložb.
Poleg tega člen 8(5) Okvirne direktive tudi določa, da morajo NRO pri uresničevanju političnih ciljev, ki so podpiranje konkurence, prispevanje k razvoju notranjega trga in podpora interesov državljanov Unije, uporabiti objektivna, nediskriminatorna in sorazmerna regulativna načela. Med temi načeli je v točki (d) te določbe navedeno načelo spodbujanja učinkovitega vlaganja in inovacij na področju novih in izboljšanih infrastruktur, vključno z zagotavljanjem, da vse obveznosti dostopa ustrezno upoštevajo tveganja, ki ga sprejmejo podjetja, ki vlagajo, in z omogočanjem različnih dogovorov o sodelovanju med vlagatelji in strankami, ki iščejo dostop, da razpršijo naložbeno tveganje, ter hkrati zagotovijo, da se ohranita konkurenčnost na trgu in načelo nediskriminacije.
Iz navedenega izhaja, kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah 37 in 38 sklepnih predlogov, da morajo NRO v okviru presoje sorazmernosti predvidene obveznosti glede na cilje, navedene v členu 8(1) Okvirne direktive, poleg drugih dejavnikov upoštevati začetno vlaganje imetnika naprav in obstoj sistema cenovnega nadzora. Kadar nameravajo na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo temu imetniku naložiti, naj prilagodi obstoječe omrežje, kar bo omogočilo vzpostavitev povezave med tem omrežjem in končnim uporabnikom, morajo upoštevati stroške te prilagoditve.
Iz vseh teh preudarkov izhaja, da je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člena 8 in 12 Direktive o dostopu v povezavi z njenim členom 13 razlagati tako, da mora NRO, kadar namerava operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu naložiti napeljavo zaključnih kablov, da bi končnega uporabnika povezal z omrežjem, upoštevati začetno vlaganje zadevnega operaterja in obstoj cenovnega nadzora, ki omogoča povrnitev stroškov napeljave.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Člene 2(a), 8 in 12 Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, je treba razlagati tako, da je nacionalni regulativni organ pooblaščen, da operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo naloži obveznost, naj na zahtevo konkurenčnih operaterjev namesti zaključni kabel, ne daljši od 30 metrov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, če ta obveznost temelji na naravi ugotovljenega problema ter če je sorazmerna in utemeljena glede na cilje, ki so določeni v členu 8(1) Direktive 2002/21/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

2.
Člena 8 in 12 Direktive 2002/19, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, v povezavi z njenim členom 13 je treba razlagati tako, da mora nacionalni regulativni organ, kadar namerava operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu naložiti napeljavo zaključnih kablov, da bi končnega uporabnika povezal z omrežjem, upoštevati začetno vlaganje zadevnega operaterja in obstoj cenovnega nadzora, ki omogoča povrnitev stroškov napeljave.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: danščina.