CELEX: 62006TJ0019
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Den italienska marknaden för köp och första beredning av råtobak
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Fastställande av priser och uppdelning av marknaden
Det solidariskt betalningsansvariga företaget har betalat böterna
Sökande som är föremål för ett insolvensförfarande under rättegången
Berättigat intresse av att få saken prövad föreligger inte längre
Anledning saknas att döma i saken

Bakgrund till tvisten
Sökanden, Mindo Srl, är ett italienskt bolag, nu i likvidation. Bolaget var ursprungligen ett familjeföretag med namnet Reditab
Srl. År 1995 förvärvades det av Intabex Netherlands BV (nedan kallat Intabex), ett dotterbolag till Dimon Inc. Vid förvärvet
ändrades sökandens namn till Dimon Italia Srl. Dess huvudsakliga verksamhet bestod i en första beredning av råtobak. Den 30 september 2004
sålde Intabex samtliga andelar i företaget till fyra privatpersoner som saknade samband med den företagsgrupp inom vilken
Dimon var moderbolag. Vid försäljningen fick sökanden namnet Mindo. Den 13 maj 2005 slogs Dimon och Standard Commercial Corporation
(nedan kallat SCC) samman till ett nytt företag med namnet Alliance One International, Inc. (nedan kallat Alliance One).

Det administrativa förfarandet
Den 15 januari 2002 skickade Europeiska gemenskapernas kommission med stöd av artikel 11 i rådets förordning nr 17 av den
6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av [EG‑]fördragets artiklar [81] och [82] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk
specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), en begäran om upplysningar angående den italienska marknaden för råtobak till de
italienska beredningsföretagen och de italienska producenternas branschorganisationer, närmare bestämt till den italienska
sammanslutningen av tobaksberedningsföretag (APTI, Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani) och till det
italienska förbundet för tobaksproducentsammanslutningar (Unitab, Unione italiana tabacco).
Den 19 februari 2002 mottog kommissionen en ansökan om immunitet mot böter från Deltafina SpA, ett beredningsföretag, medlem
i APTI, med tillämpning av kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45,
2002, s. 3, nedan kallat meddelandet om samarbete). Den 6 mars 2002 beviljade kommissionen nämnda företag villkorad immunitet
med stöd av punkt 15 i nämnda meddelande.
Den 4 april 2002 hölls ett sammanträde på APTI:s kontor. Deltafina informerade härvid deltagarna, däribland Transcatab SpA
och sökanden, om sin ansökan om immunitet och om kommissionens beslut att bevilja företaget villkorad immunitet.
Samma dag mottog kommissionen en ansökan från sökanden om immunitet mot böter enligt punkt 8 i meddelandet om samarbete och,
i andra hand, om nedsättning av eventuella böter enligt punkterna 20–27 i nämnda meddelande. Några timmar senare mottog kommissionen
även en ansökan från Transcatab om nedsättning av eventuella böter enligt punkterna 20–27 i meddelandet.
Den 9 april 2002 bekräftade kommissionen genom skriftligt mottagningsbevis att den hade mottagit sökandens ansökan om immunitet
mot böter och informerade sökanden, med tillämpning av punkt 12 i meddelandet om samarbete, om att immunitet mot böter inte
var möjligt för den misstänkta överträdelsen, eftersom ansökan om immunitet inte uppfyllde villkoren i punkterna 8 a och 9
eller i punkterna 8 b och 10 i nämnda meddelande. Med tillämpning av punkt 25 i meddelandet bekräftade kommissionen genom
skriftligt mottagningsbevis att den hade mottagit sökandens ansökan om nedsättning av eventuella böter.
Den 8 april 2002 tillhandahöll sökanden kompletterande bevismaterial bestående i en ny förklarande skrivelse och tio bilagor.
Den 17 april 2002 bekräftade kommissionen genom skriftligt mottagningsbevis att handlingarna hade mottagits.
Den 18 och den 19 april 2002 genomförde kommissionen med stöd av artikel 14 i förordning nr 17 undersökningar i sökandens
och Transcatabs lokaler samt i Trestina Azienda Tabacchi SpA:s och Romana Tabacchi SpA:s lokaler.
Den 8 oktober 2002 informerade kommissionen sökanden och Transcatab om att de hade varit det första respektive det andra företaget
som tillhandahållit bevismaterial enligt meddelandet om samarbete och att kommissionen därför hade för avsikt att efter det
administrativa förfarandet bevilja dem en nedsättning med mellan 30 och 50 procent respektive med mellan 20 och 30 procent
av de böter som de skulle ha ålagts, till följd av överträdelser som eventuellt skulle ha fastställts om företagen inte hade
samarbetat.
Den 25 februari 2004 utfärdade kommissionen ett meddelande om invändningar som det riktade till tio företag och företagssammanslutningar,
bland andra Deltafina, Transcatab, Romana Tabacchi och sökanden (nedan tillsammans kallade beredningsföretagen) och moderbolagen
till vissa av dem, bland andra Dimon, SCC och Universal Corp., Deltafinas moderbolag. Mottagarna av meddelandet om invändningar
fick tillgång till handlingarna i ärendet, vilka kopierats och översänts till dem av kommissionen på cd‑rom, och de ingav
skriftliga synpunkter på kommissionens invändningar. Ett muntligt hörande ägde rum den 22 juni 2004.
Kommissionen utfärdade ett tillägg till meddelandet om invändningar av den 25 februari 2004, med anledning av vilket ytterligare
ett muntligt hörande hölls den 1 mars 2005.
Efter samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor och med beaktande av förhörsombudets slutrapport, antog
kommissionen den 20 oktober 2005 beslut K(2005) 4012 slutligt av den 20 oktober 2005 om ett förfarande enligt artikel 81.1 [EG]
(ärende COMP/C.38.281/B.2 − Råtobak Italien) (nedan kallat det angripna beslutet). En sammanfattning av beslutet publicerades
i
Europeiska unionens officiella tidning
den 13 februari 2006 (EUT L 353, s. 45).

Det angripna beslutet
Det angripna beslutet rör för det första en horisontell kartell som genomförts av beredningsföretagen på den italienska marknaden
för råtobak (skäl 1 i det angripna beslutet).
Kommissionen konstaterade i det angripna beslutet att beredningsföretagen inom ramen för denna kartell under perioden mellan
år 1995 och början av år 2002 hade fastställt handelsvillkoren för inköp av råtobak i Italien, både vad avser direkta inköp
från producenter och inköp från ”tredje förpackningsföretag”, bland annat genom att fastställa priser och dela upp marknader
(skäl 1 det angripna beslutet).
Det angripna beslutet rör för det andra två andra överträdelser, vid sidan av beredningsföretagens kartell, vilka ägde rum
från början av år 1999 till slutet av år 2001. För APTI:s del bestod överträdelserna i att fastställa vilka avtalspriser som
denna sammanslutning, för sina medlemmars räkning, skulle förhandla fram i samband med ingåendet av branschavtal, med Unitab
medan de för Unitabs del bestod i att fastställa vilka priser som nämnda förbund, för sina medlemmars räkning, skulle förhandla
fram i samband med ingåendet av samma branschavtal.
I det angripna beslutet konstaterade kommissionen att beredningsföretagens uppträdande utgjorde en enda, fortlöpande överträdelse
av artikel 81.1 EG (se, bland annat, skälen 264–269 i det angripna beslutet).
Kommissionen preciserade att det angripna beslutet riktade sig till Alliance One i egenskap av rättslig efterträdare till
de två företagsgrupper som Transcatab och sökanden hade ingått i under tiden för överträdelsen, eftersom grupperna hade upphört
att existera när de slogs samman till den nya enheten Alliance One. Beslutet riktade sig även till sökanden, som Intabex hade
sålt till privatpersoner, vilka hade ändrat sökandens namn till Mindo (skälen 349 och 350 i det angripna beslutet).
Kommissionen fann i skäl 351 i det angripna beslutet att Deltafina, Universal, sökanden, Transcatab, Alliance One, Romana
Tabacchi, APTI och Unitab skulle hållas ansvariga för överträdelserna och att det angripna beslutet var riktat till dem.
I skälen 356–404 i det angripna beslutet prövade kommissionen frågan hur stora böter som skulle åläggas de företag som beslutet
var riktat till.
Efter att ha bedömt överträdelsens allvar och efter att i skäl 369 i det angripna beslutet ha slagit fast att den överträdelse
som begåtts av beredningsföretagen var att anses som mycket allvarlig, prövade kommissionen frågorna om de enskilda företagens
betydelse och den avskräckande effekten.
För att göra böterna avskräckande ansåg kommissionen att en multiplikator på 1,5, alltså en höjning med 50 procent, skulle
tillämpas på det utgångsbelopp som fastställts för Deltafina, och att en multiplikator på 1,25, alltså en höjning med 25 procent,
skulle tillämpas på det utgångsbelopp som fastställts för sökanden och Transcatab (skäl 375 i det angripna beslutet).
Kommissionen fastställde sålunda, i skäl 376 i det angripna beslutet, böternas utgångsbelopp enligt följande:
–        Deltafina:          37,5 miljoner euro
–        Transcatab:          12,5 miljoner euro
–        Sökanden:          12,5 miljoner euro
–        Romana Tabacchi: 10 miljoner euro
Kommissionen prövade därefter frågan om överträdelsens varaktighet. Det framgår bland annat av skälen 377–379 i det angripna
beslutet att kommissionen höjde böternas utgångsbelopp med 10 procent per helt överträdelseår och med 5 procent för varje
ytterligare period omfattande minst sex månader. För Deltafina, sökanden och Transcatab höjdes utgångsbeloppet sålunda med
60 procent, motsvarande en överträdelseperiod på sex år och fyra månader, och för Romana Tabacchi höjdes utgångsbeloppet med
25 procent, motsvarande en överträdelseperiod på två år och åtta månader.
Grundbeloppen för de böter som ålades de företag som omfattas av det angripna beslutet kom på detta sätt att fastställas enligt
följande:
–        Deltafina:          60 miljoner euro
–        Transcatab:          20 miljoner euro
–        Sökanden:          20 miljoner euro
–        Romana Tabacchi: 12,5 miljoner euro
I skälen 380–398 i det angripna beslutet prövade kommissionen frågan om förmildrande omständigheter och tillbakavisade härvid
samtliga sökandens argument i detta avseende.
Kommissionen bedömde dessutom huruvida det var nödvändigt att anpassa grundbeloppen för de olika företagen så att de inte
översteg den gräns på 10 procent av omsättningen som föreskrivs i artikel 23.2 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002
om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) (skälen 399–404 i det angripna
beslutet).
Härvid begränsade kommissionen sökandens solidariska ansvar till 10 procent av dess omsättning under det senaste verksamhetsåret,
närmare bestämt 3,99 miljoner euro, eftersom sökanden vid tidpunkten för det angripna beslutet inte hade några kopplingar
till sin tidigare företagsgrupp, inom vilken Dimon var moderbolag (skäl 404 i det angripna beslutet).
I skälen 405–500 i det angripna beslutet prövade kommissionen frågan om tillämpningen av meddelandet om samarbete. Kommissionen
konstaterade bland annat att sökanden hade uppfyllt de villkor som uppställts för ansökan om nedsättning av böterna och fann,
mot bakgrund av det tillhandahållna bevismaterialet och samarbetet under förfarandet, att företaget skulle beviljas den största
möjliga nedsättningen inom de spann som kommissionen hade angett med anledning av ansökan om nedsättning, närmare bestämt
50 procent (skäl 499 i det angripna beslutet).
I artikel 2 i det angripna beslutet fastställde kommissionen, i enlighet med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, de bötesbelopp
som skulle åläggas de företag och företagssammanslutningar som omfattas av det angripna beslutet. Beloppen fastställdes enligt
följande:
–        Deltafina och Universal, solidariskt ansvariga: 30 miljoner euro
–        Sökanden och Alliance One: 10 miljoner euro, för vilket belopp Alliance One är fullt ansvarigt, medan sökanden bara är solidariskt
ansvarig för 3,99 miljoner euro
–        Transcatab och Alliance One, solidariskt ansvariga: 14 miljoner euro
–        Romana Tabacchi: 2,05 miljoner euro
–        APTI: 1 000 euro
–        Unitab: 1 000 euro

Förfarandet
Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 januari 2006.
I ansökan begärde sökanden bland annat att förevarande mål skulle förenas med det mål i vilket Alliance One hade väckt talan
den 24 januari 2006 om delvis ogiltigförklaring av det angripna beslutet (mål T‑25/06, Alliance One International mot kommissionen).
Alliance One framställde motsvarande begäran.
Den 14 februari 2006 betalade Alliance One hela det bötesbelopp som kommissionen hade ålagt nämnda företag och sökanden, som
bara är solidariskt ansvarig för en del av nämnda belopp, nämligen 3,99 miljoner.
Den 4 juli 2006 försattes sökanden i likvidation. Sökanden har inte vid något tillfälle upplyst tribunalen om detta.
Genom separat handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 27 juli 2006 upprepade sökanden sin begäran om att målet
skulle förenas med mål T‑25/06. Den 21 augusti 2006 inkom Alliance One med ett yttrande angående denna begäran och förklarade
att företaget inte hade några invändningar mot sökandens begäran.
Genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 21 augusti 2006 påpekade kommissionen att den inte ansåg att
en förening av målen skulle öka effektiviteten i förfarandet i någon märkbar utsträckning och att den överlät till förstainstansrätten
att avgöra denna fråga.
Förstainstansrätten efterkom inte sökandens begäran om att målen skulle förenas.
En av sökandens borgenärer lämnade den 27 december 2006 in en konkursansökan (istanza di fallimento) beträffande sökanden
vid Tribunale ordinario di Roma, sezione fallimentare (konkursdomstolen i Rom, nedan kallad Tribunale fallimentare di Roma).
Den 5 mars 2007 lämnade sökanden med anledning härav in en ansökan om ackord med överlåtelse av tillgångar (nedan kallat ackordsförfarandet)
vid samma domstol, med stöd av artikel 161 i kungligt dekret nr 267 av den 16 mars 1942 om konkurs, ackord, förenklat konkursförfarande
och tvångslikvidation (regio decreto 16 marzo 1942, n. 267, recante disciplina del fallimento, del concordato preventivo,
dell’amministrazione controllata e della liquidazione coatta amministrativa, i dess ändrade lydelse, extraordinärt tillägg
till GURI nr 81 av den 6 april 1942) (nedan kallad den italienska konkurslagen). Genom beslut av den 27 november 2007 fastställde
Tribunale fallimentare di Roma det ackord som sökanden hade föreslagit.
Mot bakgrund av referentens rapport beslutade tribunalen (tredje avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet och att
inom ramen för sådana åtgärder för processledning som föreskrivs i artikel 64 i rättegångsreglerna ge parterna tillfälle att
inge handlingar. Parterna efterkom anmodan inom den fastställda fristen.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid den muntliga förhandlingen den 29 november 2010.
Kommissionen, som några dagar före förhandlingen hade fått kännedom om att sökanden befann sig i likvidation sedan juli 2006,
gjorde då gällande att sökanden inte längre hade något berättigat intresse av att få saken prövad, eftersom Alliance One hade
betalat hela det bötesbelopp som de båda hade ålagts, inbegripet det belopp på 3,99 miljoner euro för vilket Alliance One
och sökanden var solidariskt betalningsansvariga, utan att återkräva någon del av det betalade beloppet från sökanden, trots
att sökanden befann sig i likvidation.
Tribunalen anmodade sökanden, såsom en åtgärd för processledning enligt artikel 64 i rättegångsreglerna, att inkomma med alla
relevanta upplysningar och handlingar angående överenskommelser som sökanden eventuellt hade ingått med Alliance One, om sistnämnda
företags betalning av böterna och angående möjligheten att kräva återbetalning från sökanden av en del av de inbetalda böterna.
Detta antecknades i förhandlingsprotokollet. Denna processledningsåtgärd nedtecknades sedan i en skrivelse som tribunalen
skickade till sökanden den 8 december 2010.
Som svar på en fråga från tribunalen angav sökanden i övrigt att syftet med den andra meningen i sökandens tredje yrkande
(se nedan punkt 57) enbart var att erhålla nedsättning av den del av böterna för vilken sökanden var solidariskt betalningsansvarig
tillsammans med Alliance One.
I en skrivelse av den 6 januari 2011 efterkom sökanden den anmodan som tribunalen hade formulerat vid förhandlingen och inkom
med ett antal handlingar. Sökanden uppgav dock inte att företaget hade inlett ett ackordsförfarande som fortfarande pågick.
Sökanden gjorde i sak gällande att företaget fortfarande hade ett berättigat intresse av att få saken prövad i målet.
I ett yttrande av den 21 februari 2011 angående sökandens skrivelse av den 6 januari 2011 gjorde kommissionen återigen gällande
att sökanden inte längre hade något berättigat intresse att få saken prövad. Kommissionen inkom dessutom med en handling från
handelskammaren i Rom (Italien) angående sökandens ekonomiska ställning. I handlingen intygades det att ett ackordsförfarande
angående sökanden, registrerat med nummer 3/07, hade pågått sedan den 21 maj 2007. Kommissionen konstaterade även att tribunalen
kunde förordna om en åtgärd för processledning enligt artikel 64.4 i rättegångsreglerna, bestående i en begäran om upplysningar
från Alliance One angående dess utövande av rätten att väcka talan mot sökanden i syfte att återfå en del av det inbetalade
bötesbeloppet.
Genom skrivelse av den 11 mars 2011 inkom sökanden med sitt yttrande angående kommissionens yttrande av den 21 februari 2011.
Sökanden motsatte sig härvid kommissionens förslag om en processledningsåtgärd bestående i en begäran om upplysningar från
Alliance One och gjorde gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till rättegångsmissbruk.
I en skrivelse av den 17 mars 2011 riktade tribunalen skriftliga frågor till Alliance One, såsom en åtgärd för processledning
enligt artikel 64.3 c i rättegångsreglerna.
I en skrivelse av den 30 mars 2011 besvarade Alliance One de frågor som tribunalen hade ställt den 17 mars 2011. Företaget
uppgav i sak att skälet till att det fortfarande inte hade väckt talan mot sökanden för att få ersättning för en del av det
betalda bötesbeloppet var att det föredrog att invänta utgången av förevarande förfarande. Alliance One uppgav även att företaget
för att inleda en sådan process ”med stor sannolikhet skulle vara tvunget att få till stånd en dom för att erhålla något belopp
[från sökanden] och ett föreläggande om betalning grundat på en sådan dom”. Företaget uppgav dessutom att det, för det fall
tribunalen helt eller delvis skulle ogiltigförklara böterna, skulle bli tvunget att betala tillbaka det ersatta beloppet jämte
ränta till sökanden, vilket skulle ha gjort hela processen ”tung, kostsam och långdragen”. Alliance One bedömde också att
talan inte var preskriberad och att preskription inte heller skulle infalla före utgången av förevarande förfarande. Företaget
erinrade slutligen om att den omständigheten att det pågår ett ackordsförfarande inte hindrar en borgenär från att väcka talan
vid behörig domstol i syfte att uppnå en fastställelsedom mot den gäldenär som är föremål för ackordsförfarandet eller att
yrka föreläggande om betalning så snart som beslutet om fastställelse av ackordet har meddelats.
Genom skrivelser av den 18 respektive den 19 april 2011 inkom sökanden respektive kommissionen med yttranden angående Alliance
Ones upplysningar.
Genom skrivelse av den 12 maj 2011 anmodade tribunalen sökanden, såsom en åtgärd för processledning, dels att inkomma med
vissa handlingar avseende det pågående ackordsförfarandet vid Tribunale fallimentare di Roma, dels att tillhandahålla alla
relevanta upplysningar om verkställandet av ackordsbeslutet.
I en skrivelse av den 20 maj 2011 efterkom sökanden tribunalens begäran. Företaget inkom bland annat med ackordsansökan och
det ackordsförslag som hade skickats till borgenärerna den 5 mars 2007, beslutet om fastställelse av ackordet, som hade meddelats
av Tribunale fallimentare di Roma den 27 november 2007, samt andra handlingar angående hur verkställandet av ackordsbeslutet
fortskred.
Den 25 maj 2011 hölls en muntlig förhandling vid Tribunale fallimentare di Roma i syfte att bedöma verkställandet av ackordsbeslutet
och eventuellt besluta om förverkande eller ogiltigförklaring av ackordet enligt artikel 186 i den italienska konkurslagen.
Den 1 juni 2011 inkom sökanden på begäran från tribunalen med den förteckning över borgenärer som sökanden hade bifogat den
ackordsansökan som lämnats in till Tribunale fallimentare di Roma den 5 mars 2007. I förteckningen finns ingen uppgift om
att Alliance One skulle ha en fordran på sökanden.
Den 15 juni 2011 hölls åter en muntlig förhandling vid Tribunale fallimentare di Roma.
Den 21 juni 2011 inkom kommissionen med sitt yttrande dels över de handlingar som sökanden hade tillhandahållit genom sin
skrivelse av den 20 maj 2011, dels över den borgenärsförteckning som sökanden hade lämnat in den 1 juni 2011.
Genom skrivelse av den 13 juli 2011 svarade sökanden på frågor från tribunalen med anledning av en ny åtgärd för processledning.
Sökanden inkom också med handlingar och redogjorde för sin inställning till frågan huruvida det fortfarande fanns anledning
att döma i saken i förevarande mål, i den mening som avses i artikel 113 i rättegångsreglerna.
På begäran av tribunalen redogjorde kommissionen den 29 juli 2011 för sin inställning i frågan huruvida det fortfarande fanns
anledning att döma i saken i den mening som avses i nyssnämnda artikel.

Parternas yrkanden
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara artikel 1.1 a i det angripna beslutet i den del artikeln hänför sig till en längre överträdelseperiod, vilken
enligt denna artikel skulle ha slutat den 19 februari 2002 i stället för senast den 15 januari 2002,
–        ogiltigförklara artikel 2 b i det angripna beslutet, eftersom sökanden med stöd av meddelandet om samarbete borde ha beviljats
fullständig immunitet från böter,
–        i andra hand, ändra artikel 2 b i det angripna beslutet och väsentligen sätta ned ”det bötesbelopp som sökanden ålades solidariskt
med Alliance One”,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna,
–        förordna, enligt artikel 50.4 i rättegångsreglerna, att förevarande mål ska förenas med det mål i vilket Alliance One har
väckt talan mot det angripna beslutet.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
Enligt artikel 113 i rättegångsreglerna får tribunalen när som helst på eget initiativ, efter att ha hört parterna, avgöra
om talan ska avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas, eller fastställa att det
inte längre finns något föremål för talan och att det inte längre finns anledning att döma i saken.
Enligt rättspraxis utgör avsaknad av ett berättigat intresse av att få saken prövad ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas,
vilket unionsdomstolen kan pröva på eget initiativ (se förstainstansrättens dom av den 28 september 2004 i mål T‑310/00, MCI
mot kommissionen, REG 2004, s. II‑3253, punkt 45 och där angiven rättspraxis, samt förstainstansrättens beslut av den 10 mars 2005
i de förenade målen T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00–T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00–T‑259/00, T‑265/00,
T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, T‑274/00–T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 och T‑296/00, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia
m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. II‑787, punkt 22 och där angiven rättspraxis). Unionsdomstolen kan på eget initiativ
även pröva frågan huruvida en parts berättigade intresse av att få saken prövad har försvunnit under rättegången.
I förevarande fall ska tribunalen, som har hört parterna, inledningsvis pröva de argument som kommissionen anförde, under
den muntliga förhandlingen och i yttrandet, angående sökandens svar på tribunalens skriftliga frågor. Kommissionen menar att
sökanden inte längre har något berättigat intresse av att fullfölja förfarandet, eftersom det bötesbelopp som sökanden är
solidariskt betalningsansvarig för tillsammans med Alliance One i sin helhet har betalats av sistnämnda företag, som inte
har vidtagit någon åtgärd mot sökanden för att kräva betalning av en del av det redan betalda bötesbeloppet.

Parternas argument
Kommissionen har i sak gjort gällande att sökanden inte har något berättigat intresse av att fullfölja förevarande förfarande,
eftersom Alliance One i februari 2006 betalade hela det belopp som sökanden var solidariskt ansvarig för utan att vidta några
åtgärder för att kräva ersättning från sökanden för en del av det betalda beloppet. Kommissionen har härvid uttryckt sin tveksamhet
angående Alliance Ones rätt att ställa ett sådant ersättningskrav på sökanden. Enligt kommissionen framgår det varken av sökandens
ackordsansökan eller av sökandens räkenskaper, vilka har getts in till bolagsregistret i enlighet med italiensk lag, att det
skulle finnas en sådan rätt. En sådan rätt skulle kunna följa av en garanti eller någon annan handling enligt vilken Alliance
One har åtagit sig att vid försäljningen av sina andelar till sökanden betala hela det bötesbelopp som de hade ålagts.
Kommissionen har dessutom tillbakavisat de argument som sökanden har anfört till stöd för att sökanden alltjämt har ett berättigat
intresse av att få saken prövad.
Vad gäller sökandens påstådda intresse av att skydda sig mot en eventuell skadeståndstalan från tredje man har kommissionen
i sitt yttrande av den 21 februari 2011 angående sökandens skrivelse av den 6 januari 2011 gjort gällande att sökanden inte
har hänvisat till något fall i vilket tredje man som lidit skada av sökandens rättsstridiga beteende har väckt, eller ens
haft möjlighet att väcka talan vid domstol. Vad gäller de skrivelser innehållande ett skadeståndskrav som sökanden ingav den
20 maj respektive den 13 juli 2011 har kommissionen anfört att de inte utgör något bevis för att talan har väckts, och framför
allt inte för att preskription inte redan har inträtt.
Såvitt slutligen avser sökandens påstådda skyldighet att betala Alliance One en del av det bötesbelopp som sistnämnda företag
har betalat in, har kommissionen gjort gällande att det är osannolikt att Alliance One framdeles skulle väcka talan mot sökanden
för att erhålla sådan betalning, särskilt mot bakgrund av att Alliance One inte reagerade vare sig när sökanden försattes
i likvidation eller när ackordsförfarandet inleddes. Kommissionen anser också att den omständigheten att Alliance One synbart
har en sådan rättighet svårligen kan förenas med den omständigheten att detta företag inte har väckt talan på så många år.
För övrigt framgår det inte klart av Alliance Ones svar på tribunalens skriftliga frågor vilka avsikter detta företag har
vad gäller möjligheten att väcka talan mot sökanden i syfte att återkräva en del av det betalda bötesbeloppet. Eftersom Alliance
Ones rätt att väcka talan mot sökanden om betalning av en del av det betalda bötesbeloppet grundar sig direkt på det angripna
beslutet, är det dessutom svårt att förstå vilken slags svårigheter detta företag skulle ha att erhålla en dom i en summarisk
process vid den italienska domstolen.
Sökanden har påstått sig ha ett tydligt och direkt intresse av att fullfölja förfarandet. Att företaget är försatt i likvidation
och att dess tidigare moderbolag Alliance One tillfälligt har kunnat betala hela det bötesbelopp som det ålades tillsammans
med sökanden och för vilket sökanden är solidariskt betalningsansvarig för 3,99 miljoner euro påverkar inte sökandens intresse
att fullfölja förfarandet.
Sökanden har härvid för det första gjort gällande att dess berättigade intresse av att få saken prövad följer av dess grundläggande
rätt till domstolsprövning, som följer av artikel 6 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande
friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), såsom denna rättighet har införlivats
i unionens rättsordning genom artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EUT C 83, 2010, s. 389).
Sökanden har härvid erinrat om att de grunder som den har anfört till stöd för sin talan avser, för det första, den rättsliga
kvalificeringen av vissa faktiska omständigheter (till exempel tillskrivningen av ansvar för vissa avtal som var förberedande
till branschavtalen, förekomsten av förmildrande omständigheter, marknadens begränsade storlek och denna omständighets inverkan
på bedömningen av företagets beteende och tillämpningen av lägre böter), för det andra, att den överträdelse som företaget
påstås ha begått pågick under kortare tid och, för det tredje, kommissionens oriktiga tillämpning av meddelandet om samarbete
(sökanden ville få fullständig immunitet eller, i andra hand, ”delvis immunitet”, från böter enligt artikel 23 i nämnda meddelande).
Sökanden har vidare anfört att dess intresse av att fullfölja förfarandet inte är begränsat till böterna, utan även avser
det ansvar som sökanden har tillskrivits för ett visst beteende och den rättsliga bedömningen av detta beteende.
För det andra har sökanden gjort gällande att dess berättigade intresse av att få saken prövad även följer av dess rätt att
skydda sig mot tredje mans eventuella talan om skadestånd eller talan om ansvar för de överträdelser som anges i det angripna
beslutet, när detta vinner laga kraft. Till sin skrivelse av den 20 maj 2011 har sökanden härvid bifogat ett brev som en sammanslutning
av italienska tobaksproducenter har skickat till sökanden och som innehåller ett krav på skadestånd uppgående till 2,3 miljoner euro
för den överträdelse av konkurrensreglerna som följer av den samverkan som beskrivs i det angripna beslutet. Ett sådant krav
nämns enligt sökanden även i den rapport som ansvarig likvidator för ackordet upprättade den 14 april 2011.
Sökanden anser sig också ha ett objektivt och direkt intresse av en nedsättning, och till och med en ogiltigförklaring, av
böterna. Sökanden har härvid erinrat om att det framgår av artikel 1292 i den italienska civillagen att Alliance One i framtiden
kan väcka regresstalan mot sökanden. Enligt italiensk rätt är företagets styrelseledamöter dessutom skyldiga att skydda sina
borgenärers intressen så att de inte riskerar att äventyras på något sätt. Sökanden har vidare hävdat att avtalen angående
försäljningen av andelarna i sökanden inte innehåller vare sig en hänvisning till det förfarande som inleddes vid kommissionen,
och inom ramen för vilket det angripna beslutet senare antogs, eller någon uttrycklig garanti om ersättning till sökanden
för de böter som kunde komma att fastställas i kommissionens beslut. Det står enligt sökanden därför klart att företaget har
ett intresse av att fullfölja förevarande förfarande, eftersom det inte kan uteslutas att Alliance One i framtiden kommer
att väcka talan mot sökanden för att erhålla betalning av en del av det redan betalda bötesbeloppet. Sökanden har slutligen
hävdat att, även om det antas att det i ovannämnda avtal stadgades ersättning till sökanden för det fall kommissionen ålade
företaget böter, skulle giltigheten av en sådan ersättning äventyras om sökanden inte gavs rätt att bestrida beslutet vid
tribunalen genom att yrka fullständig immunitet från eller en nedsättning av bötesbeloppet.
Sökanden anser även att Alliance Ones svar på tribunalens skriftliga frågor bekräftar att sökanden har ett berättigat intresse
av att få saken prövad. För det första framgår det av nämnda svar att risken för skadeståndstalan från tredje man fortfarande
är aktuell, eftersom preskription ännu inte har inträtt enligt italiensk lag. För det andra har sökanden påpekat att Alliance
Ones rätt att väcka talan mot sökanden för att få ersättning för en del av det redan betalda bötesbeloppet inte är preskriberad.
För det tredje bedömer sökanden att det kommer att bli ensamt ansvarigt för betalningen av beloppet på 3,99 miljoner euro
om Alliance Ones talan i mål T‑25/06 vinner bifall och att det följaktligen står klart att sökanden har ett berättigat intresse
av att få saken prövad.
Sökandens har i sitt svar av den 20 maj 2011 anfört att det i artikel 168 i den italienska konkurslagen inte föreskrivs någon
begränsning av möjligheten för tidigare borgenärer att, under perioden mellan dagen för ackordsansökan och dagen för beslutet
om fastställande av ackordet, väcka talan vid behörig domstol i syfte att erhålla en fastställelsedom mot gäldenären, inom
ramen för ackordsförfarandet, och att efter nämnda period väcka talan vid behörig domstol i syfte att uppnå verkställighet
av fordran på den gäldenär som ackordet avser.
Enligt sökanden finns det inget som begränsar möjligheten, för sådana tidigare borgenärer som inte var överens eller som inte
röstade, att – efter fastställelsen av ackordet och under ackordets faktiska verkställande – få sina fordringar verkställda
gentemot och med hjälp av bolagets likvidator. De måste i sådana fall iaktta borgenärernas kvotdelar och de tidsfrister som
angetts i det fastställda ackordet. Tidigare borgenärer kan utöva sina rättigheter till och med efter det att ackordet har
verkställts, alltjämt under iakttagande av de kvotdelar och tidsfrister som i det fastställda ackordet har angetts för samtliga
borgenärer. Alliance One skulle därför fortfarande kunna väcka talan vid behörig domstol i syfte att erhålla ett föreläggande
om betalning riktat mot sökanden.
Sökanden har dessutom preciserat att frågan huruvida ackordet kan verkställas eller ogiltigförklaras i enlighet med artikel 186
i den italienska konkurslagen nu är föremål för ett kontradiktoriskt förfarande vid Tribunale fallimentare di Roma. Om ackordet
ogiltigförklaras är artiklarna 137 och 138 i nämnda lag tillämpliga, vilket i så fall innebär att konkursförfarandet avseende
sökanden återupptas per automatik. En sådan händelseutveckling innebär emellertid inte att sökanden förlorar sitt intresse
av att fullfölja förevarande förfarande. Enligt sökanden kan Alliance One då nämligen fortfarande kräva betalning av en del
av det redan betalda bötesbeloppet genom en ansökan om att fordringen ska upptas bland konkursboets skulder.
Slutligen erinrade sökanden i sin skrivelse av den 13 juli 2011 om att Alliance One klart har redogjort för skälen till att
detta företag ännu inte har utövat sin rätt att väcka talan mot sökanden för att få ersättning för en del av det redan betalda
bötesbeloppet (se ovan punkt 47). Vidare var sökanden inte skyldig enligt italiensk lagstiftning att uppta Alliance One i
sina räkenskaper, i avsaknad av ett uttryckligt betalningskrav gentemot sökanden. Alliance One måste följaktligen inte heller
upptas på den borgenärsförteckning som lämnades in vid tidpunkten för ackordsansökan. Enligt sökanden stadgas det i den italienska
konkurslagen inte i något fall ett krav på att i räkenskaperna anteckna ett framtida möjligt krav från Alliance One när något
sådant krav inte ännu har framställts och när varken något belopp eller förekomsten av ett sådant krav har fastställts slutligt.

Tribunalens bedömning
En talan om ogiltigförklaring och/eller om ändring av ett beslut som har väckts av en fysisk eller juridisk person kan enligt
fast rättspraxis endast upptas till prövning om sökanden har ett berättigat intresse av att få rättsakten i fråga ogiltigförklarad
och/eller ändrad. Ett sådant intresse föreligger endast om ogiltigförklaringen eller ändringen av rättsakten i sig kan få
rättsliga följder eller, annorlunda uttryckt, få till följd att talan resulterar i en fördel för sökanden (se, för ett liknande
resonemang, domstolens beslut av den 5 mars 2009 i mål C‑183/08 P, kommissionen mot Provincia di Imperia, ej publicerat i
rättsfallssamlingen, punkt 19, samt tribunalens dom i det ovan i punkt 60 nämnda målet MCI mot kommissionen, punkt 44 och
där angiven rättspraxis, och av den 18 mars 2010 i mål T‑189/08, Forum 187 mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000, punkt 62
och där angiven rättspraxis) och om sökanden kan styrka ett faktiskt intresse av att rättsakten ogiltigförklaras och/eller
ändras (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 19 juni 2009 i mål T‑269/03, Socratec mot kommissionen,
ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
Ett sådant intresse måste bestå fram till dess att domstolsavgörandet meddelas, annars kan rätten besluta att det inte längre
finns anledning att döma i saken (se domstolens dom av den 7 juni 2007 i mål C‑362/05 P, Wunenburger mot kommissionen, REG 2007,
s. I‑4333, punkt 42 och där angiven rättspraxis). Genom detta krav säkerställs på processrättslig nivå att talan vid domstolarna,
för att främja god rättskipning, inte väcks i syfte att erhålla prövning av eller svar på rent hypotetiska frågor (se, för
ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 17 oktober 2005 i mål T‑28/02, First Data m.fl. mot kommissionen,
REG 2005, s. II‑4119, punkt 36, och domen i det ovan i punkt 77 nämnda målet Socratec mot kommissionen, punkt 36).
Det har dessutom slagits fast att om det intresse som en sökande påstår sig ha rör en framtida rättslig ställning måste sökanden
visa att försämringen av den rättsliga ställningen redan vid denna tidpunkt är säker. Följaktligen kan en sökande inte med
framgång åberopa en framtida oviss ställning till stöd för sitt intresse av att begära ogiltigförklaring och/eller ändring
av den angripna rättsakten (förstainstansrättens dom av den 17 september 1992 i mål T‑138/89, NBV och NVB mot kommissionen,
REG 1992, s. II‑2181, punkt 33, av den 14 april 2005 i mål T‑141/03, Sniace mot kommissionen, REG 2005, s. II‑1197, punkt 26,
och domen i det ovan i punkt 77 nämnda målet Socratec mot kommissionen, punkt 39).
Det ska slutligen erinras om att det enligt fast rättspraxis är sökanden som måste lägga fram bevis för att den har ett berättigat
intresse av att få saken prövad, vilket utgör det väsentliga och främsta villkoret för varje talan vid domstol (se, för ett
liknande resonemang och analogt, domstolens beslut av den 31 juli 1989 i mål C‑206/89 R, S mot kommissionen, REG 1989, s. 2841,
punkt 8, förstainstansrättens beslut av den 30 april 2003 i mål T‑167/01, Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke mot kommissionen, REG 2003,
s. II‑1873, punkt 58, och domen i det ovan i punkt 79 nämnda målet Sniace mot kommissionen, punkt 31).
Vid den muntliga förhandlingen anförde kommissionen nya omständigheter som hade inträffat efter det att talan hade väckts
och som kunde tyda på att sökandens berättigade intresse av att få saken prövad hade försvunnit, eftersom Alliance One hade
betalat hela det bötesbelopp som kommissionen hade ålagt Alliance One och sökanden, utan att väcka talan mot sökanden för
att kräva ersättning för en del av bötesbeloppet.
Tribunalen påpekar härvid att det är ostridigt att Alliance One i februari 2006 betalade in hela det bötesbelopp som kommissionen
hade ålagt detta företag och sökanden, som bara var solidariskt ansvarig för en del av nämnda belopp, närmare bestämt 3,99 miljoner
euro, och att Alliance One hittills inte har väckt talan mot sökanden för att få ersättning för en del av bötesbeloppet. Det
kan dessutom konstateras att sökanden försattes i likvidation i juli 2006 och att ett ackordsförfarande vid Tribunale fallimentare
di Roma inleddes beträffande sökanden i maj 2007 och fortfarande pågår. Sökanden har inte upplyst tribunalen om dessa omständigheter
på eget initiativ.
Tribunalen erinrar även om sökandens yrkanden. Sökanden har i första hand yrkat att tribunalen delvis ska ogiltigförklara
det angripna beslutet med hänvisning dels till att kommissionen tillämpade meddelandet om samarbete på ett oriktigt sätt gentemot
sökanden, eftersom den inte beviljade sökanden fullständig immunitet när den fattade beslut om att inte låta Deltafina omfattas
av en sådan, dels till att kommissionen när den fastställde varaktigheten av sökandens deltagande i kartellen tog fel på ungefär
en månad. I andra hand har sökanden yrkat nedsättning av det bötesbelopp för vilket sökanden och Alliance One är solidariskt
ansvariga.
I likhet med vad kommissionen har påpekat avser sökandens talan emellertid i huvudsak bötesbeloppet. Vid en genomgång av grunderna
framgår det nämligen att de argument som sökanden har anfört avseende att sökanden tillskrevs ansvaret för ett visst beteende,
och avseende den rättsliga bedömningen av detta beteende, inte har anförts till stöd för den huvudsakliga grunden, nämligen
att sökanden borde ha beviljats immunitet från böter, utan enbart syftar till att tribunalen i andra hand, för det fall talan
inte skulle bifallas såvitt avser den huvudsakliga grunden, ska besluta om nedsättning av det bötesbelopp för vilket sökanden
och Alliance One är solidariskt ansvariga, nämligen 3,99 miljoner euro. Härvid ska det även påpekas att varken en eventuell
annan rättslig bedömning av de faktiska omständigheter som sökanden har anfört eller en bedömning med utgångspunkt från att
den period under vilken kommissionen har påstått att sökanden deltog i överträdelsen egentligen var några veckor kortare hade
kunnat medföra att det bötesbelopp för vilket sökanden och Alliance One är solidariskt ansvariga sattes ned till en lägre
nivå än den som fastställdes i det angripna beslutet.
Härav följer att en ogiltigförklaring eller ändring av det angripna beslutet på det sätt som sökanden har yrkat under sådana
omständigheter som dem i förevarande mål inte skulle medföra någon fördel för sökanden, eftersom hela det bötesbelopp som
sökanden ålades att betala redan har betalats av företaget Alliance One, solidariskt ansvarigt med sökanden, och att sistnämnda
företag, trots att det inte har något rättsligt samband med sökanden (se ovan punkt 1), inte har väckt talan mot sökanden
för att få ersättning för en del av det betalda beloppet – detta trots att det har gått över fem år sedan nämnda betalning.
Sökanden anser sig dock fortfarande ha ett berättigat intresse av att få sin sak prövad i förevarande mål, eftersom Alliance
One alltjämt skulle kunna väcka talan mot sökanden för att få ersättning för en del av det redan betalda bötesbeloppet, detta
trots det pågående ackordsförfarandet.
Tribunalen konstaterar härvid att sökanden, som är den som måste lägga fram bevis för att den har ett berättigat intresse
av att få saken prövad (se ovan punkt 80), inte i tillräcklig mån har styrkt att Alliance One har en fordran på sökanden och
inte heller att Alliance One – för det fall en sådan fordran föreligger – fortfarande kan eller har för avsikt att kräva in
denna fordran och att sökanden således har ett faktiskt intresse av att yrka ogiltigförklaring eller nedsättning av det bötesbelopp
som de båda företagen ålades i det angripna beslutet. Sökanden har nämligen bara anfört att avtalen om överlåtelse av andelarna
i sökanden till de nuvarande aktieägarna inte innehåller någon uttrycklig garanti om ersättning till sökanden för böter som
eventuellt kunde komma att åläggas i det angripna beslutet och att Alliance One således fortfarande skulle kunna väcka talan
mot sökanden för att få ersättning för en del av det betalda bötesbelopp för vilket sökanden är solidariskt ansvarig.
I likhet med vad kommissionen har påpekat föreskrivs det i artikel 161 i den italienska konkurslagen att gäldenären vid ansökan
om ackord bland annat ska redogöra för och uppskatta tillgångarna och lämna in en förteckning över sina gäldenärer och borgenärer.
Det föreskrivs även att förvaltaren, efter det att ackordsförfarandet – som i sak syftar till att fastställa skulderna under
behörig domstols kontroll – har inletts enligt artikel 171 i ovannämnda lag, ska kontrollera borgenärsförteckningen på grundval
av de räkenskaper som ska lämnas in samtidigt som ansökan innan borgenärerna kallas till det sammanträde som föreskrivs i
artikel 174 i den italienska konkurslagen. Enligt artikel 175 i nämnda lag ska gäldenären och borgenärerna vid nämnda sammanträde,
vid vilket domaren ska vara ordförande, undersöka bland annat att fordringarna i konkursen är säkra (se, för ett liknande
resonemang, generaladvokaten Légers förslag till avgörande i mål C‑145/01, kommissionen mot Italien, i vilket dom meddelades
den 5 juni 2003, REG 2003, s. I‑5581, I‑5583, punkt 79).
Vidare är det utrett att Alliance One inte fanns upptaget som borgenär i sökandens räkenskaper och att det inte heller fanns
upptaget på den borgenärsförteckning som sökanden upprättade och som förvaltaren kontrollerade enligt artikel 161 i den italienska
konkurslagen inom ramen för ackordsförfarandet vid Tribunale fallimentare di Roma.
Vidare har sökandens påstående att företaget inte var skyldigt att ta upp Alliance Ones fordring på sökanden i sina räkenskaper
eller att föra upp Alliance One på borgenärsförteckningen inte styrkts, det finns ingen grund för det i bestämmelserna i den
italienska konkurslagen eller i den italienska civillagen, till vilka sökanden har hänvisat, och det är under alla förhållanden
allmänt känt att ändamålet med ackord i huvudsak är att nå en överenskommelse med alla borgenärer efter att det redogjorts
exakt för bolagets ekonomiska situation under kontroll av en rättslig myndighet, för att undvika att bolaget går i konkurs.
Eftersom Alliance One betalade hela det bötesbelopp som de båda företagen hade ålagts i det angripna beslutet hade det dessutom,
tvärtemot vad sökanden har påstått, varit möjligt för detta företag att på grundval av nämnda beslut omedelbart väcka talan
mot sökanden för att få ersättning för en del av det betalda bötesbeloppet, vilket Alliance One också har bekräftat i sin
skrivelse av den 30 mars 2011. Under alla förhållanden föreskrivs det i den italienska konkurslagen, såsom angetts ovan i
punkt 88, att frågan huruvida skulderna i konkursen är säkra ska utredas och diskuteras vid borgenärssammanträdet.
Inte heller har sökanden, trots att detta företag har kvalificerat Alliance One som ”tidigare borgenär”, i den mening som
avses i artikel 184 i den italienska konkurslagen, anfört någon förklaring i detta avseende eller angående skälen till att
Alliance One inte ens har försökt att göra sin fordran gällande i nämnda förfarande och inte har motsatt sig det trots att
en sådan fordran, som var betydligt mycket större än alla dem som faktiskt registrerats, eventuellt kunde inverka på de andra
borgenärernas beslut att godta sökandens ackordsförslag. Om det antas att Alliance Ones fordran på sökanden hade registrerats,
skulle den ha haft en inte obetydlig påverkan på det ackord som fastställdes av Tribunale fallimentare di Roma.
Sökanden har också anfört att även om förhandlingarna om förvärvet av aktierna i företaget ägde rum efter det att kommissionen
hade skickat sitt meddelande om invändningar finns det i avtalen angående överlåtelsen av dessa aktier till de nuvarande aktieägarna
ingen uttrycklig hänvisning till det administrativa förfarande som ledde till det angripna beslutet. De innehåller heller
inte någon garanti eller något stadgande om ersättning till sökandens förmån, för det fall kommissionen skulle komma att ålägga
sökanden böter. Av handlingarna i målet framgår det emellertid att sökanden efter att ha fått kännedom om det bötesbelopp
som sökanden skulle betala solidariskt med Alliance One – som överstiger dess aktievärde – inte försökte få någon ersättning
av Alliance One för undanhållande av information. I ackordsansökan beklagade sig sökanden däremot över att Alliance One under
de förhandlingar som föregick aktieöverlåtelsen i fråga hade undanhållit andra ”fakta och omständigheter som senare visade
sig medföra skada”. Av handlingarna i målet framgår även dels att sökanden några månader efter ackordsansökan väckte talan
i detta avseende mot Intabex, det dotterbolag till Alliance One som hade överfört aktierna, vid Tribunale civile di Roma (domstolen
för civilrättsliga mål i Rom), med yrkande om att Intabex skulle betala 7,3 miljoner euro, dels att Alliance One inte ens
har lämnat in något genkäromål för att få ersättning för en del av det betalda bötesbeloppet.
Med hänsyn till det ovan anförda är det inte uteslutet att Alliance One har åtagit sig att betala sökandens andel av bötesbeloppet
och inte heller att Alliance One sedan har avstått från att begära återbetalning.
Härutöver ska det påpekas inte bara att Alliance One inte har väckt talan mot sökanden för att få ersättning för en del av
det betalda beloppet, såsom det har konstaterats ovan i punkt 47, utan även att Alliance One i sin skrivelse av den 30 mars 2011
underlät att uttryckligen ange om, och i så fall när företaget hade för avsikt att väcka sådan talan. Det ska härvid preciseras
att, i motsats till vad sökanden har anfört i sin skrivelse av den 6 januari 2011, den typ av ackord som sökanden valde, nämligen
ackord med överlåtelse av tillgångar, huvudsakligen syftar till att gäldenärens tillgångar ska omsättas för att borgenärernas
fordringar ska tillgodoses kollektivt och att den medför att verksamheten upphör. Sökanden har inte bestritt denna bedömning,
som för övrigt klart bekräftas av sökandens balansräkningar för åren 2008 och 2009, vilka kommissionen har inkommit med.
Det ska tilläggas att förevarande förfarande, i likhet med vad kommissionen har gjort gällande, inte nämns i den detaljerade
rapporten av den 14 april 2011 angående sökandens ekonomiska situation, vilken likvidatorn lämnade in till borgenärskommittén,
detta trots att ett antal andra pågående tvister omnämndes i rapporten. Detta visar att sökanden, i motsats till vad företaget
självt har påstått, har ansett att förevarande förfarande saknar betydelse både för företagets framtida ekonomiska situation
och för dess borgenärer.
Vad gäller sökandens argument att sökanden blir ensam ansvarig för betalningen av 3,99 miljoner euro om Alliance Ones talan
i mål T‑25/06 vinner bifall, ska det påpekas att tribunalen genom dom av den 9 september 2011 i nämnda mål ogillade Alliance
Ones talan om ogiltigförklaring och att detta företag således alltjämt är solidariskt ansvarigt för betalningen av nämnda
belopp, vilket det betalade redan i februari 2006.
Såvitt avser sökandens argument att dess berättigade intresse av att få saken prövad följer av den grundläggande rätten att
föra talan vid en domstol som följer av artikel 6 i Europakonventionen och som skyddas genom artikel 47 i stadgan om de grundläggande
rättigheterna, vill tribunalen först och främst erinra om att ett berättigat intresse av att få saken prövad utgör det väsentliga
och främsta villkoret för varje talan vid domstol (se ovan punkt 80). Vidare ska det påpekas att rätten till domstolsprövning,
i vilken rätten att föra talan vid en domstol ingår som en särskild del, inte är absolut. Vissa underförstådda begränsningar
är tillåtna, bland annat vad gäller sakprövningsförutsättningarna för en talan. Dessa begränsningar får emellertid inte hindra
den enskildes rätt att föra talan vid en domstol på ett sådant sätt eller i sådan omfattning att det medför en kränkning av
kärnan i rätten till domstolsprövning. Begränsningarna ska åsyfta ett berättigat mål, och vidtagna åtgärder ska stå i rimlig
proportion till det eftersträvade målet (se, för ett liknande resonemang och analogt, domstolens beslut av den 16 november 2010
i mål C‑73/10 P, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert mot kommissionen, REU 2010, s. I‑0000, punkt 53).
Det kan emellertid inte hävdas att ett villkor som är väsentligt och det främsta villkoret för varje talan vid domstol – såsom
villkoret om berättigat intresse av att få saken prövad, som bland annat syftar till att säkerställa god rättskipning – och
villkorets tillämpning i det aktuella fallet har hindrat sökanden från att använda sig av det rättsmedel som fanns för att
bestrida det angripna beslutet (se, för ett liknande resonemang och analogt, beslutet i det ovan i punkt 97 nämnda målet Internationale
Fruchtimport Gesellschaft Weichert mot kommissionen, punkt 55).
Även om kravet på ett berättigat intresse kan förefalla utgöra en begränsning av rätten till domstolsprövning, medför detta
villkor nämligen inte uppenbart en kränkning av kärnan i denna rättighet, eftersom kravet på att sökanden, när talan väcks
och ända fram till dess att domstolsavgörandet meddelas, har ett berättigat intresse av att föra talan mot en rättsakt som
enligt sökanden går vederbörande emot har ett berättigat mål, som slutligt består i att, till främjande av god rättskipning,
förhindra att talan förs vid unionsdomstolen, i syfte att denna ska pröva rent hypotetiska frågor där avgörandet inte kan
innebära några rättsliga följder eller, som i förevarande fall, någon fördel för sökanden.
Såvitt avser risken för att tredje man väcker talan om skadestånd mot sökanden vid nationell domstol påpekar tribunalen följande.
För det första har det inte styrkts att försämringen av sökandens rättsliga ställning är säker i den mening som avses i rättspraxis
(se ovan punkt 79). Även om det berörda företagets agerande, vilket har tillskrivits bland annat sökanden, kan ligga till
grund för handlingar som kan medföra att sökanden blir ansvarig enligt tillämplig nationell rätt, kan det konstateras att
en eventuell skadeståndstalan vid nationell domstol är oberoende av om det angripna beslutet ogiltigförklaras. Under alla
förhållanden har sökanden inte anfört några omständigheter som gör det möjligt att slå fast under vilka villkor som en eventuell
ogiltigförklaring av det angripna beslutet i förevarande fall skulle göra det möjligt för sökanden att förhindra varje risk
för att en talan om skadestånd riktas mot sökanden av tredje man som påstår sig ha lidit skada. Sökanden har i detta avseende
bara inkommit med brev, bifogade sökandens skrivelser av den 20 maj respektive den 13 juli 2011, alltså när sökanden redan
var förvarnad (
in tempore suspecto
). Sökanden står tillsammans med de andra tre beredningsföretag som omfattas av det angripna beslutet som mottagare av breven,
vilka innehåller ett skadeståndskrav från ett kooperativ av tobaksproducenter, sedermera i likvidation, i provinsen Lecce
(Italien). Förekomsten av sådana brev – varav ett inte ens har något avsändardatum och togs emot av sökanden först efter det
att sökandens berättigade intresse av att få saken prövad hade ifrågasatts i förevarande förfarande – innebär inte i sig att
det är styrkt att tredje man som lidit skada genom det rättsstridiga beteende som anges i det angripna beslutet har väckt
talan mot sökanden. Sökanden har inte bestritt kommissionens konstaterande i det angripna beslutet angående den överträdelse
som det företag vars beteende Alliance One och sökanden har tillskrivits har gjort sig skyldigt till. Mot bakgrund härav saknar
förevarande förfarande samband med sådan talan som tredje man eventuellt väcker på grundval av den bevisning och de konstateranden
som nämns i beslutet. Även om det antas att talan, i framtiden och bara eventuellt, verkligen kan komma att väckas mot sökanden
kan detta företag inte påverkas ekonomiskt av en sådan talan, eftersom sökanden inte ens är i stånd att betala sina nuvarande
borgenärer.
Sökanden har åberopat den skyldighet som dess styrelseledamöter, och sedermera dess likvidator, har enligt italiensk rätt
att skydda företagets borgenärers intressen så att de inte riskerar att äventyras på något sätt. Sökanden har emellertid inte
visat i vilken mån en sådan skyldighet, om en sådan kunde konstateras, innebär att sökanden har ett intresse av att fullfölja
förevarande förfarande. Detta argument går dessutom stick i stäv med likvidatorns inställning under ackordsförfarandet, eftersom
likvidatorn, såsom framgår av handlingarna, inte ens har informerat borgenärerna, konkursförvaltaren eller Tribunale fallimentare
di Roma om att förevarande förfarande pågår (se ovan punkt 95).
Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan sökanden inte anses ha styrkt att den har ett faktiskt intresse av att fullfölja
förevarande förfarande, varför det inte längre finns anledning att döma i saken.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.6 i rättegångsreglerna ska tribunalen i mål där det inte finns anledning att döma i saken besluta om kostnader
enligt vad den finner skäligt.
I förevarande mål har sökanden brustit i lojalitet mot tribunalen genom att först underlåta att upplysa tribunalen om att
sökanden hade försatts i likvidation innan det muntliga förfarandet inleddes och sedan, trots de åtgärder för processledning
som vidtogs efter den muntliga förhandlingen, låta bli att upplysa tribunalen om att ett ackordsförfarande hade inletts år 2007
och fortfarande pågick vid Tribunale fallimentare di Roma. Det var nämligen inte förrän efter en genomgång av de handlingar
som kommissionen lämnade in som bilaga till sitt yttrande av den 21 februari 2011 (se ovan punkt 44), som tribunalen kunde
få kännedom om att sökanden hade blivit föremål för ett ackordsförfarande.
Oklarheterna i vissa av sökandens svar har i övrigt gjort att tribunalen har sett sig tvungen att förordna om flera åtgärder
för processledning, bland annat till utredande av faktiska omständigheter som inträffade långt före den muntliga förhandlingen,
vilka har tyngt det muntliga förfarandet och fördröjt avslutandet av detsamma.
Tribunalen ogillar således talan och förpliktar sökanden att bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tredje avdelningen)
följande:
1)
Det finns inte längre anledning att döma i saken.
2)
Mindo Srl ska ersätta rättegångskostnaderna.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 5 oktober 2011.
Underskrifter
*
*Rättegångsspråk: engelska.