CELEX: 62008TJ0299
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nātrija hlorāta tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Tiesības uz aizstāvību
Pienākums norādīt pamatojumu
Sodu un sankciju individualitātes princips
Sodu tiesiskuma princips
Nevainīguma prezumpcija
Labas pārvaldības princips
Tiesiskās drošības princips
Pilnvaru nepareiza izmantošana
Naudas sodi
Atbildību pastiprinošs apstāklis
Atturēšana
Atbildību mīkstinošs apstāklis
Sadarbība administratīvajā procesā
Būtiska pievienotā vērtība

Tiesvedības priekšvēsture
Ar 2008. gada 11. jūnija Lēmumu C(2008) 2626, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un Eiropas Ekonomikas
zonas (EEZ) līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.695 – Nātrija hlorāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas Kopienu
Komisija tāpat kā citiem uzņēmumiem noteica sodu arī prasītājam –
Elf Aquitaine SA
, kas līdz 2006. gadam bija
Arkema France
(agrāk –
Atochem SA
, pēc tam –
ELF Atochem SA
un pēc tam –
Atofina SA
un
Arkema SA
) mātessabiedrība – par to dalību visos nolīgumos un saskaņotās darbībās, kas saistītas ar nātrija hlorāta tirgu EEZ, laika
posmā no 1995. gada 11. maija līdz 2000. gada 9. februārim tiktāl, ciktāl runa ir par prasītāju un
Arkema France
(apstrīdētā lēmuma preambulas 12.–15. apsvērums un 1. pants).
Nātrija hlorāts ir spēcīgs oksidētājs, ko iegūst, veicot nātrija hlorīda šķīduma elektrolīzi kamerā bez diafragmas. Nātrija
hlorātu var ražot kristāliskā veidā vai šķīdumā. To galvenokārt izmanto hlora dioksīda ražošanai, kuru izmanto celulozes un
papīra rūpniecībā ķīmiskās celulozes balināšanai. Citi tā izmantošanas veidi daudz mazākā mērā ir saistīti ar dzeramā ūdens
attīrīšanu, audumu balināšanu, herbicīdiem un urāna bagātināšanu (apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvērums).
Galvenie konkurenti nātrija hlorāta tirgū EEZ 1999. gadā bija šādi uzņēmumi. Vispirms
EKA Chemicals AB
(turpmāk tekstā – “
EKA
”), kura pamatkapitāls pilnībā piederēja grupai
Akzo Nobel
un kuram piederēja 49 % no minētā tirgus.
Finnish Chemicals Oy
, kura pamatkapitāls netieši un pilnībā piederēja
Erikem Luxembourg SA
(turpmāk tekstā – “
ELSA
”) un kuram piederēja 30 % no minētā tirgus.
Arkema France
, kurā 97,55 % no pamatkapitāla no 1992. līdz 2000. gadam piederēja prasītājam un kuram piederēja 9 % no šī tirgus. Visbeidzot
Aragonesas Industrias y Energia SAU
(turpmāk tekstā – “
Aragonesas
”), kura viss pamatkapitāls vai lielākā tā daļa tieši vai netieši no 1992. līdz 2000. gadam piederēja
Uralita SA
, tāpat kā
Solvay SA/NV
piederēja 5 % no šī tirgus, turpretim pārējiem ražotājiem visiem kopā piederēja 2 % no minētā tirgus (apstrīdētā lēmuma preambulas
13., 14., 25.–30., 42. un 46. apsvērums).
2003. gada 28. martā
EKA
iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas 2002. gada 19. februāra paziņojumam par
atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos
(OV C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) saistībā ar aizliegtu vienošanos nātrija hlorāta
tirgū (turpmāk tekstā – “aizliegtā vienošanās”).
EKA
minēto pieteikumu pamatoja ar dokumentāriem pierādījumiem un mutisku paziņojumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 54. un 55. apsvērums).
2003. gada 30. septembrī Komisija pieņēma lēmumu, ar ko piešķīra
EKA
nosacītu atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 15. punktam (apstrīdētā lēmuma preambulas
55. apsvērums).
2004. gada 10. septembrī Komisija nosūtīja
Finnish Chemicals
,
Arkema France
un
Aragonesas
lūgumus sniegt informāciju atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu
īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. panta 2. punktam (apstrīdētā lēmuma preambulas
56. apsvērums).
2004. gada 18. oktobrī
Arkema France
, atbildot uz iepriekš 6. punktā minēto Komisijas lūgumu sniegt informāciju, iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību (apstrīdētā lēmuma preambulas 57. apsvērums).
2004. gada 29. oktobrī
Finnish Chemicals
Komisijai iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību un mutiski sniedza tai informāciju par aizliegto
vienošanos.
Finnish Chemicals
minēto pieteikumu apstiprināja ar 2004. gada 2. novembra vēstuli un vienlaikus sniedza dokumentārus pierādījumus par savu
dalību attiecīgajā pārkāpumā (apstrīdētā lēmuma preambulas 58. apsvērums).
Sākot ar 2004. gada 4. novembri, Komisija atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktam
Arkema France
,
Aragonesas
,
EKA
un
Finnish Chemicals
nosūtīja lūgumus sniegt informāciju. Tā arī satikās ar šiem diviem pēdējiem. Attiecībā uz prasītāju Komisija tam pirmo reizi
nosūtīja lūgumu sniegt informāciju 2008. gada 11. aprīlī (apstrīdētā lēmuma preambulas 59.–65. apsvērums).
Ar 2007. gada 11. jūlija vēstuli Komisija informēja
Arkema France
par savu nodomu noraidīt tā pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību (apstrīdētā lēmuma preambulas 563. apsvērums).
Ar tā paša datuma vēstuli Komisija arī informēja
Finnish Chemicals
par savu nodomu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību piešķirt tam noteiktā naudas soda samazinājumu 30–50 % apmērā
(apstrīdētā lēmuma preambulas 583. apsvērums).
2007. gada 27. jūlijā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kura adresāti vēl bez prasītāja bija
EKA
,
Akzo Nobel NV
,
Finnish Chemicals
,
ELSA
,
Arkema France
,
Aragonesas
un
Uralita
. Tie uz to atbildēja noteiktajā termiņā (apstrīdētā lēmuma preambulas 66. un 67. apsvērums).

Arkema France
un prasītājs savas tiesības tikt mutiski uzklausītiem īstenoja 2007. gada 20. novembrī uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas
amatpersonas (apstrīdētā lēmuma preambulas 68. apsvērums).
2008. gada 11. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas prasītājam tika paziņots 2008. gada 16. jūnijā.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija būtībā norāda, ka
Arkema France
,
EKA
,
Finnish Chemicals
un
Aragonesas
ir īstenojuši nātrija hlorāta tirgus stabilizācijas stratēģiju, kuras galīgais mērķis bija savā starpā sadalīt šī produkta
pārdošanas apjomus, koordinēt cenu noteikšanas politiku attiecībā pret klientiem un tādējādi maksimāli palielināt savu peļņu.
Aizliegtās vienošanās darbība esot bijusi balstīta uz biežu sazināšanos konkurentu starpā divpusējās vai daudzpusējās sanāksmēs
un sarunās pa tālruni, tomēr neievērojot noteiktu plānu. Komisija uzskata, ka
EKA
un
Finnish Chemicals
īstenoja šīs slepenās darbības no 1994. gada 21. septembra,
Arkema France
– no 1995. gada 17. maija,
Aragonesas
– no 1996. gada 16. decembra un
ELSA
– no 1997. gada 13. februāra. Minētās darbības turpinājās līdz 2000. gada 9. februārim vismaz tiktāl, ciktāl runa ir par
Arkema France
,
EKA
,
Finnish Chemicals
un
Aragonesas
(apstrīdētā lēmuma preambulas 69.–71. apsvērums).
Īpaši attiecībā uz
Arkema France
prettiesisko rīcību Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā izklāstītie fakti rāda, ka tas tieši piedalījās attiecīgajās
pret konkurenci vērstajās darbībās. Komisija arī norāda, ka visā pārkāpuma norises laikā prasītājam piederēja vairāk nekā
97 % no
Arkema France
pamatkapitāla. Šī iemesla dēļ Komisija uzskata, ka ir pamats domāt, ka [
Arkema France
] bija jāpielāgojas savas mātessabiedrības noteiktajai politikai un ka tādējādi tas nevarēja rīkoties autonomi. Komisija līdz
ar to secina, ka var prezumēt, ka prasītājam bija izšķiroša ietekme uz
Arkema France
, ko apstiprinot tās uzskaitītie papildu apstākļi (apstrīdētā lēmuma preambulas 384. un 386. apsvērums).
Aprēķinot
Arkema France
un prasītājam noteiktā naudas soda apmēru, Komisija pamatojās uz Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas
Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma
preambulas 498. apsvērums).
Vispirms Komisija norāda, ka, lai noskaidrotu
Arkema France
noteiktā naudas soda pamatsummu, ir jāņem vērā summa, kas atbilst 19 % no produktu, uz kuriem attiecas apspriežamā aizliegtā
vienošanās, pārdošanas apjoma vērtības. Pirmkārt, tā kā
Arkema France
piedalījās pārkāpumā vismaz četrus gadus un astoņus mēnešus, Komisija uzskata, ka šī summa būtu jāreizina ar pieci, lai ņemtu
vērā pārkāpuma ilgumu. Otrkārt, lai attiecīgos uzņēmumus un it īpaši
Arkema France
atturētu no dalības horizontālos nolīgumos par cenu noteikšanu, Komisija uzskata, ka ir nepieciešams noteikt papildu naudas
soda summu, kas atbilst 19 % no minētās pārdošanas apjoma vērtības. Tādējādi Komisija no tā secina, ka
Arkema France
un prasītājam kopā un solidāri ir jānosaka naudas sods EUR 22 700 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 510. un 521.–523. apsvērums).
Turklāt attiecībā uz naudas soda pamatsummas pielāgojumiem Komisija kā atbildību pastiprinošu apstākli norāda, ka apstrīdētā
lēmuma pieņemšanas dienā tā
Arkema France
jau bija noteikusi sodu trīs lēmumos, kuros pēdējais minētais bija saukts pie atbildības par iepriekšējām slepenām darbībām.
Pirmkārt, Komisija būtībā uzskata, ka
Arkema France
atkārtotā prettiesiskā rīcība pamato to, ka tam tiek noteikts naudas soda pamatsummas palielinājums 90 % apmērā. Otrkārt,
tā nenorāda nevienu atbildību mīkstinošu apstākli, kas būtu attiecināms uz
Arkema France
vai prasītāju un kas pamatotu naudas soda samazināšanu. Komisija it īpaši uzskata, ka, ņemot vērā visus attiecīgos faktus,
“nekādi ārkārtas apstākļi” nevar pamatot naudas soda samazinājuma noteikšanu
Arkema France
ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas (apstrīdētā lēmuma preambulas 525., 526., 538. un 544. apsvērums).
Pēc tam Komisija būtībā norāda, ka, lai pārliecinātos, ka naudas sodi ir pietiekami preventīvi, un ņemot vērā, ka prasītājam
ir ļoti liels apgrozījums, ko tas gūst, pārdodot preces, uz kurām pārkāpums neattiecas, un, visbeidzot, ka tā apgrozījums
absolūtos skaitļos ievērojami pārsniedz pārējo attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu, tam ir jānosaka naudas soda pamatsummas palielinājums
70 % apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 545., 548. un 559. apsvērums).
Turklāt Komisija konstatē, ka naudas sodi, kas ir jānosaka īpaši
Arkema France
un prasītājam, ir mazāki nekā 10 % no to attiecīgā kopējā apgrozījuma 2007. gadā un ka naudas sodi, ko tiem var noteikt pirms
2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas, pirmkārt,
Arkema France
ir EUR 43 130 000 un, otrkārt, prasītājam ir EUR 38 590 000 (apstrīdētā lēmuma preambulas 551. un 552. apsvērums).
Visbeidzot Komisija uzskata, ka
Arkema France
nav piemērojams nekāds naudas soda samazinājums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, jo informācija, ko tas sniedzis
Komisijai, nedeva nekādu būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē. Komisija savukārt uzskata, ka
Finnish Chemicals
tai sniedza pierādījumus, kuriem bija būtiska pievienotā vērtība šī paša paziņojuma 21. punkta izpratnē. Tāpēc Komisija tam
piešķir samazinājumu 50 % apmērā no naudas soda apmēra, kas citādi tam būtu noteikts (apstrīdētā lēmuma preambulas 580., 588. un
591. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. un 2. pants ir formulēti šādi:
“
1. pants
Šādi uzņēmumi pārkāpa [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, norādītajos laikposmos piedaloties vairākās vienošanās [vairākos
nolīgumos] un saskaņotās darbībās, lai piešķirtu [sadalītu] pārdošanas apjomus, noteiktu cenas, apmainītos ar slepenu komercinformāciju
par cenām un pārdošanas apjomiem un uzraudzītu pret konkurenci vērstu vienošanos īstenošanu attiecībā uz nātrija hlorātu EEZ
tirgū:
a)      [
EKA
] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;
b)
Akzo Nobel
[..] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;
c)
Finnish Chemicals
[..] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;
d)      [
ELSA
] – no 1997. gada 13. februāra līdz 2000. gada 9. februārim;
e)
Arkema France
[..] – no 1995. gada 17. maija līdz 2000. gada 9. februārim;
f)      [prasītājs] – no 1995. gada 17. maija līdz 2000. gada 9. februārim;
g)
Aragonesas
[..] – no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim;
h)
Uralita
[..] – no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim.
2. pants
Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem uzliek šādu sodanaudu [naudas sodu]:
a)
EKA
[..] un
Akzo Nobel
[..], solidāri: EUR 0;
b)
Finnish Chemicals
[..]: EUR 10 150 000, no kuriem solidāri ar [
ELSA
] (likvidācijā): EUR 50 900;
c)
Arkema France
un [prasītājam], solidāri: EUR 22 700 000;
d)
Arkema France
: EUR 20 430 000;
e)      [prasītājam]: EUR 15 890 000;
f)
Aragonesas
[..] un
Uralita
[..], solidāri: EUR 9 900 000.
[..]”
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā Komisija minētā lēmuma 1. pantā uzskaitītajiem uzņēmumiem liek, pirmkārt, pārtraukt
attiecīgo pārkāpumu, ja tas vēl nav izdarīts, un, otrkārt, atturēties no jebkuras minētā lēmuma 1. pantā norādītās rīcības
vai darbības atkārtošanas, kā arī no tādas rīcības vai darbības, kam ir tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 4. pantā ir uzskaitīti apstrīdētā lēmuma adresāti, kas ir minētā lēmuma 1. pantā uzskaitītie
uzņēmumi.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 1. augustā, prasītājs cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Vispārējā tiesa uzdeva dažus jautājumus
prasītājam un Komisijai. Tā arī lūdza šai pēdējai iesniegt dažus dokumentus. Izņemot to, ka netika iesniegta
EKA
mutvārdu pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda rakstiskā kopija, kuru Komisija atteicās iesniegt, lietas dalībnieki uz
šiem lūgumiem atbildēja noteiktajā termiņā.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva
2010. gada 2. jūnija tiesas sēdē.
Ar 2010. gada 11. jūnija rīkojumu lietā T‑299/08
Elf Aquitaine
/Komisija (Krājumā nav publicēts) Vispārējā tiesa, pirmkārt, lika Komisijai iesniegt
EKA
mutvārdu pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda rakstisko kopiju un, otrkārt, atļāva ar šo dokumentu Vispārējās tiesas
kancelejā iepazīties prasītāja advokātiem. Komisija noteiktajā termiņā iesniedza šo dokumentu, ar ko prasītāja advokāti iepazinās
Vispārējās tiesas kancelejā. Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, prasītājs norādīja, ka, lai gan tas nevar
apstiprināt, ka šis dokuments ir identisks dokumentam, ar kuru tas varēja iepazīties administratīvajā procesā Komisijā, tam
nav iemeslu apšaubīt, ka runa ir par to pašu dokumentu.
Mutvārdu process tika slēgts 2010. gada 16. jūlijā.
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prioritāri, pamatojoties uz EKL 230. pantu, atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
–        pakārtoti, pamatojoties uz EKL 229. pantu, atcelt vai samazināt tam apstrīdētā lēmuma 2. panta c) un e) punktā noteikto naudas
sodu summu;
–        katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
1.
Par prioritāri izvirzītajiem prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
Lai pamatotu savu prasību atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas, prasītājs izvirza desmit pamatus. Pirmais
pamats ir par tādu noteikumu pārkāpumu, ar kuriem regulē atbildības par pārkāpumu attiecināšanu sabiedrību grupās. Otrais
pamats attiecas uz sešu galveno principu pārkāpumu, kas izriet no tā, ka uz [prasītāju] tika attiecināta atbildība par attiecīgo
prettiesisko rīcību. Trešais pamats ir par tā iesniegto pierādījumu sagrozīšanu. Ceturtais pamats ir par pamatojuma pretrunām
apstrīdētajā lēmumā. Piektais pamats ir par labas pārvaldības principa pārkāpumu. Sestais pamats attiecas uz tiesiskās drošības
principa pārkāpumu. Septītais pamats ir par pilnvaru nepareizu izmantošanu. Astotais pamats ir par prasītājam uzliktā individuālā
naudas soda nepamatoto raksturu. Devītais pamats ir par to principu un noteikumu pārkāpumu, ar kuriem regulēja
Arkema France
un [prasītājam] solidāri uzliktā naudas soda aprēķināšanu. Desmitais pamats attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību
noteikumu pārkāpumu.

Par pirmo pamatu – tādu noteikumu pārkāpumu, ar kuriem regulē atbildības par pārkāpumu attiecināšanu sabiedrību grupās
Pirmais prasītāja pamats, saskaņā ar kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpusi noteikumus, ar kuriem regulē atbildības
par pārkāpumu attiecināšanu sabiedrību grupās, ir sadalīts piecās daļās.
Par pirmo daļu – kļūdu tiesību piemērošanā, attiecinot uz prasītāju atbildību par attiecīgo prettiesisko rīcību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdētā lēmuma preambulas 369. apsvērumā
norādot, ka tai nav pienākuma ar konkrētiem faktiem apstiprināt prezumpciju, saskaņā ar kuru mātessabiedrībai, kurai pieder
viss meitassabiedrības pamatkapitāls, faktiski ir izšķiroša ietekme uz šo pēdējo (turpmāk tekstā – “prezumpcija par izšķirošu
ietekmi”).
Pirmkārt, gan no plašas judikatūras, gan no līdzšinējās Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses izrietot, ka tai ir pienākums
apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi ar konkrētiem pierādījumiem, kas apliecina minēto ietekmi. Šiem pierādījumiem
jāparāda vai nu tas, ka mātessabiedrība bija iesaistīta pārkāpumā, vai tas, ka tā par to zināja, vai tas, ka grupas iekšējā
organizācija tai ļāva konkrēti ietekmēt meitassabiedrības komercpolitiku. Prasītājs it īpaši apgalvo, ka Komisija apmēram
četrdesmit gadu laikā pirms 2005. gada 19. janvāra Lēmuma С(2004) 4876 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma
53. pantu (Lieta COMP/E‑1/37.773 – Monohloretiķskābe) (OV 2006, L 353, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Monohloretiķskābe””)
minēja konkrētus pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošu ietekmi. Prasītājs arī precizē, ka 2008. gada 1. oktobra
Lēmuma par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (COMP/C.39181 – Sveču vasks) (OV C 295, 17. lpp.;
turpmāk tekstā – “lēmums “Sveču vasks””) preambulas 574. apsvērumā Komisija atzina, ka pirms 2005. gada tā neattiecināja atbildību
par pārkāpumu uz mātessabiedrību, nesniedzot konkrētus pierādījumus, kas minēto prezumpciju apstiprina.
Otrkārt, prasītājs norāda, ka 2003. gada 10. decembra Lēmumā par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu
(Lieta COMP/E‑2/37.857 – Organiskie peroksīdi) (OV 2005, L 110, 44. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Organiskie peroksīdi””)
Komisija neattiecināja uz prasītāju atbildību par pārkāpumu, par kuru uzlikts sods ar minēto lēmumu, uzskatot, ka
Arkema France
tirgū bija pilnīgi autonoms.
Treškārt, prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisijas pienākumu sniegt papildu pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošu
ietekmi, piemērojot EKL 81. pantu, apstiprina judikatūra par valsts uzņēmumu veiktu pasākumu attiecināšanu uz valsti valsts
atbalsta tiesību jomā. Šajā sakarā tas atsaucas uz Tiesas 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑482/99 Francija/Komisija
(
Recueil
, I‑4397. lpp.) un Vispārējās tiesas 2008. gada 26. jūnija spriedumu lietā T‑442/03
SIC
/Komisija (Krājums, II‑1161. lpp.). Pēc prasītāja domām, saskaņā ar EKL 295. pantu atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam
sabiedrību grupas privāts akcionārs nedrīkst saņemt mazāk labvēlīgu attieksmi nekā valsts akcionārs.
Ceturtkārt, prasītājs norāda, ka Komisijas vērtējums, kurš minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 369. apsvērumā un saskaņā ar
kuru šai pēdējai nav pienākuma apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi ar papildu pierādījumiem, ar kuriem pierāda,
ka mātessabiedrībai ir kontrole pār tās meitassabiedrību, nepieļauj risinājumus, kas pieņemti lielākajā daļā Savienības dalībvalstu,
piemēram, Beļģijā, Francijā, Itālijā un Apvienotajā Karalistē, kā arī ASV, kurām ir nenoliedzama ietekme uz Kopienu konkurences
tiesībām. No vienas puses, visās šajās valstīs konkurences iestādes izmantojot pierādījumu kopumu, ar ko pierāda meitassabiedrības
rīcības autonomiju attiecībā pret tās mātessabiedrību. No otras puses, lai gan nav noliedzams, ka dalībvalstu konkurences
iestāžu pieņemtie risinājumi Komisijai nav saistoši, tai tomēr minētie risinājumi būtu jāņem vērā atbilstoši ciešākas sadarbības
mehānismiem, kas nosaka Komisijas attiecības ar minētajām iestādēm Eiropas konkurences iestāžu tīklā.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka, sākotnēji apstrīdētā lēmuma preambulas 369.–372. apsvērumā atgādinājusi judikatūru par mātessabiedrības
vainojamību meitassabiedrības prettiesiskā rīcībā, Komisija minētā lēmuma preambulas 386. un 387. apsvērumā konstatē:
“(386) Visu pārkāpuma laiku [prasītājam] piederēja vairāk nekā 97 % [
Arkema France
] akciju. Ņemot vērā, ka šādos apstākļos ir saprātīgi uzskatīt, ka meitassabiedrībai ir jāpielāgojas mātessabiedrības noteiktajai
politikai (tādējādi tā nevar rīkoties autonomi) un mātessabiedrībai nav nekādu šķēršļu, nosakot šo politiku attiecībā uz meitassabiedrību,
var prezumēt, [ka prasītājam] bija izšķiroša ietekme uz [
Arkema France
]. Turklāt ir vēl citi fakti, kas apstiprina prezumpciju, saskaņā ar kuru [prasītāja] ietekme tiešām bija izšķiroša. Vispirms
visus [
Arkema France
] valdes locekļus iecēla [prasītājs]. Turklāt no 1994. līdz 1999. gadam [
P
.] vienlaikus bija [
Arkema France
] un [prasītāja] padomes loceklis un [
Arkema France
] valdes loceklis. Tas pats attiecas uz [
I.
], kurš no 1994. līdz 1998. gadam bija [
Arkema France
] valdes loceklis un no 1994. gada līdz 1997. gadam – [prasītāja] padomes loceklis. Tāpat arī [
W.
] no 1994. līdz 1999. gadam bija [
Arkema France
] valdē un 1999. gadā tika iecelts [prasītāja] padomē. Turklāt vairākas citas personas, tādas kā [
D.
] (1994‑2000) un [
R.
] (1994‑1997) vienlaikus bija gan [
Arkema France
], gan [prasītāja] valdes locekļi. Ņemot vērā dažādās personāla pārklāšanās starp [
Arkema France
] vadības un kontroles struktūrām, kuru locekļus (attiecībā uz vadības struktūrām) iecēla un – ir pamats to pieņemt – varētu
atlaist [prasītājs], ir skaidrs, ka šis pēdējais bija informēts par visiem [
Arkema France
] pieņemtajiem lēmumiem un jebkurā laikā varēja tos ietekmēt. Turklāt nebija neviena cita nozīmīga akcionāra, kas varētu ietekmēt
meitassabiedrības komercpolitiku.
(387) Ņemot vērā prezumpciju, kas izriet no [prasītāja] dalības [sabiedrībā
Arkema France
] pārkāpuma laikā (vairāk nekā 97 % kapitāla daļu) un organizatoriskajām saiknēm, Komisija uzskata, ka [prasītājam] bija izšķiroša
ietekme uz tā meitassabiedrības [
Arkema France
] rīcību.”
Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 396.–415. apsvērumā Komisija noraida argumentus, kurus
Arkema France
un prasītājs izvirzīja savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, un kuri bija vērsti uz to, lai apstrīdētu
atbildības par attiecīgo pārkāpumu attiecināšanu uz prasītāju.
No apstrīdētā lēmuma pamatojuma, kas izklāstīts iepriekš 41. un 42. punktā, tādējādi izriet, ka Komisija attiecināja atbildību
par attiecīgo pārkāpumu uz prasītāju, pamatojoties uz prezumpciju, saskaņā ar kuru mātessabiedrībai, kurai pieder vairāk nekā
97 % no meitassabiedrības pamatkapitāla, ir izšķiroša ietekme uz šo pēdējo. Komisija arī uzskatīja, ka, pirmkārt, šo prezumpciju
apstiprina papildu pierādījumi, ko tā izklāstījusi apstrīdētājā lēmumā, un, otrkārt, argumenti, kurus
Arkema France
un prasītājs izvirzījuši savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, neļauj minēto prezumpciju atspēkot.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai – saskaņā ar to, ko apgalvo prasītājs – Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot,
ka fakts, ka [prasītājam] pieder vairāk nekā 97 %
Arkema France
pamatkapitāla, pats par sevi ir pietiekams, lai atbildību par attiecīgo pārkāpumu attiecinātu [uz prasītāju].
Tiesa 2009. gada 10. septembra spriedumā lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija (Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts) atgādināja, ka konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (2004. gada
7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 59. punkts) un ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs
vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P,
C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 112. punkts; 2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑222/04
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., Krājums, I‑289. lpp., 107. punkts, un 2006. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑205/03 P
FENIN
/Komisija, Krājums, I‑6295. lpp., 25. punkts).
Tiesa arī precizēja, ka uzņēmuma jēdziens šajā kontekstā ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no
juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. iepriekš 45. punktā minēto
spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par
šo pārkāpumu (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kam varēs uzlikt naudas sodus, un minētajai sabiedrībai
ir jāadresē paziņojums par iebildumiem. Svarīgi ir arī, ka paziņojumā par iebildumiem ir norādīts, kādā statusā juridiskai
personai tiek pārmesti apgalvotie fakti (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa
juridiska persona, šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātes sabiedrības dotus
rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības
(skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido
vienotu uzņēmumu iepriekš 45. un 46. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tātad tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība
veido vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas
sods, un neliek pierādīt mātessabiedrības personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu
lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder 100 % tādas meitassabiedrības pamatkapitāla, kas ir izdarījusi konkurences tiesību
normu pārkāpumu, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv
atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību (skat. iepriekš
45. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības pamatkapitāls pieder mātessabiedrībai, lai prezumētu,
ka šī pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Tādēļ Komisija var uzskatīt mātessabiedrību
par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko
šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas autonomi (skat. iepriekš 45. punktā
minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan Tiesa tik tiešām 2000. gada 16. novembra spriedumā lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I‑9925. lpp., 28. un 29. punkts) papildus īpašumtiesībām uz 100 % meitassabiedrības pamatkapitāla ir minējusi citus apstākļus,
kā, piemēram, to, ka nav apstrīdēts, ka mātessabiedrība ietekmē meitassabiedrības komercpolitiku, un abu sabiedrību kopējo
pārstāvību administratīvā procesa laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi tikai, lai norādītu visus pierādījumus,
uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, nevis tādēļ, lai minētās prezumpcijas īstenošanai noteiktu nosacījumu
par papildu norāžu iesniegšanu par to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi (skat. iepriekš 45. punktā minēto
spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka tad, ja mātessabiedrībai pieder 100 % meitassabiedrības pamatkapitāla, pastāv atspēkojama
prezumpcija, ka šai mātessabiedrībai ir izšķiroša ietekme uz meitassabiedrības rīcību (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu
lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt no Vispārējās tiesas judikatūras izriet, ka tad, ja mātessabiedrībai pieder gandrīz viss meitassabiedrības pamatkapitāls,
var saprātīgi secināt, ka minētā meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi un ka tādējādi tā kopā ar mātessabiedrību
veido vienu un to pašu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu
lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 290. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā atliek konstatēt, pirmkārt, ka prasītājs – kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma preambulas 386. apsvērumā
– neapstrīd, ka tam attiecīgo faktu rašanās laikā piederēja vairāk nekā 97 %
Arkema France
pamatkapitāla, precīzāk, ka tam piederēja 97,55 % minētā pamatkapitāla, kā konstatēts apstrīdētā lēmuma preambulas 13. apsvērumā.
Otrkārt, lai gan prasītājs apgalvo, ka tas, ka
Arkema France
pamatkapitāls nepieder nevienam citam akcionāram, izņemot viņu pašu, nevar apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi,
tas tomēr neizvirza nevienu argumentu, kas liktu apšaubīt Komisijas vērtējumu, kurš minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 396. apsvērumā
un saskaņā ar kuru [situācija, kurā] mātessabiedrībai pieder gandrīz viss meitassabiedrības pamatkapitāls, ir pielīdzināma
[situācijai, kurā] tai pieder viss minētais pamatkapitāls, ņemot vērā, ka būtībā “mazākumakcionāriem šādā gadījumā nav nekādu
īpašu tiesību, izņemot tikai viņu ieinteresētību meitassabiedrības peļņā”.
Līdz ar to saskaņā ar iepriekš 45.–55. punktā izklāstīto judikatūru Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti prezumēja, ka prasītājam
bija izšķiroša ietekme uz
Arkema France
, pamatojoties uz konstatējumu, ka tam piederēja gandrīz viss [
Arkema France
] pamatkapitāls.
Neviens no prasītāja izvirzītajiem argumentiem neatspēko šo secinājumu.
Pirmkārt, argumenti, saskaņā ar kuriem gan no judikatūras, gan no Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses pirms lēmuma “Monohloretiķskābe”
pieņemšanas izriet, ka Komisijai ir pienākums prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu apstiprināt ar konkrētiem pierādījumiem,
ir jānoraida kā nepamatoti. Kā izriet no šī sprieduma 45.–55. punkta, Tiesa saskaņā ar pastāvīgo judikatūru spriedumā lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija (minēts iepriekš 45. punktā) atgādināja, ka Komisijai nav pienākuma apstiprināt minēto prezumpciju ar papildu
pierādījumiem. Turklāt pat tad, ja – kā Komisija esot norādījusi lēmumā “Sveču vasks” – tās lēmumu pieņemšanas praksē pirms
lēmuma “Monohloretiķskābe” pieņemšanas prezumpcija par izšķirošas ietekmes īstenošanu tikusi apstiprināta ar papildu pierādījumiem,
šāds konstatējums tomēr nevar ietekmēt iepriekš 57. punktā minēto secinājumu, saskaņā ar kuru Komisijai apstrīdētajā lēmumā
bija tiesības pamatoties tikai uz to, ka prasītājam pieder gandrīz viss
Arkema France
pamatkapitāls, lai prezumētu, ka tas īsteno izšķirošu ietekmi uz šo pēdējo.
Otrkārt, kā nepamatots ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, attiecinot
uz prasītāju atbildību par attiecīgo prettiesisko rīcību, lai gan [Komisija] tā nebija rīkojusies lēmumā “Organiskie peroksīdi”.
Pirmām kārtām, tiktāl, ciktāl, kā izriet no šī sprieduma 45.–55. punkta, Komisija apstrīdētajā lēmumā attiecināja uz prasītāju
atbildību par attiecīgo pārkāpumu, pamatojoties uz precīzu uzņēmuma jēdziena interpretāciju EKL 81. panta 1. punkta izpratnē,
tas vien, ka Komisija šādi neattiecināja atbildību iepriekš pieņemtā lēmumā, ar ko piemēroja sankcijas
Arkema France
, nevar likt apšaubīt apstrīdētā lēmuma likumību šajā sakarā. Otrām kārtām, tā kā Komisijai ir iespēja, bet ne pienākums atbildību
par pārkāpumu attiecināt uz mātessabiedrību (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 82. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās
no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 331. punkts), tas vien, ka Komisija šādi neattiecināja atbildību lēmumā “Organiskie
peroksīdi”, nenozīmē, ka tai būtu pienākums veikt tādu pašu vērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas
1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94,
T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, saukts “PVC II”,
Recueil
, II‑931. lpp., 990. punkts).
Treškārt, tiktāl, ciktāl prasītājs būtībā apgalvo, ka iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Francija/Komisija (50.–52.,
55. un 56. punkts) un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
SIC
/Komisija (94., 95., 98., 99., 101.–105. un 107. punkts) ir vērsti uz to, lai apliecinātu, ka Komisijai ir pienākums sniegt
papildu pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, uz kuru tā pamatojas, piemērojot EKL
81. pantu, šis arguments ir jānoraida kā neefektīvs. Attiecīgie punkti, kas attiecas uz jautājumu, vai valsts uzņēmuma veikts
pasākums ir attiecināms uz valsti un līdz ar to vai šādu pasākumu var kvalificēt par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē,
pirmām kārtām, nav saistīti ar nosacījumiem, ar kādiem atbildību par EKL 81. panta pārkāpumu attiecina uz mātessabiedrību,
un, otrām kārtām, nav pretrunā EKL 81. panta pārkāpumu jomā pastāvošajai prezumpcijai par izšķirošas ietekmes īstenošanu,
kuras likumību Savienības tiesas ir skaidri atzinušas, kā izriet no iepriekš 45.–55. punktā minētās judikatūras.
Ceturtkārt, kā neefektīvs ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru judikatūra vairākās Savienības dalībvalstīs un ASV būtībā
prasa, lai mātessabiedrības izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību apstiprinātu ar konkrētiem pierādījumiem. Papildus tam,
ka minēto valstu judikatūra nav Komisijai saistoša un nav atbilstošais tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru būtu jāvērtē
apstrīdētā lēmuma likumība, pat ja apstiprinātos, ka minēto valstu judikatūra neatzīst prezumpciju par izšķirošas ietekmes
īstenošanu, tas jebkurā gadījumā nenozīmētu, ka tā ir nelikumīga Kopienu tiesībās.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmā daļa ir jānoraida daļēji kā nepamatota un daļēji kā neefektīva.
Par otro daļu – sabiedrību tiesiskās un ekonomiskās autonomijas principu pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka tad, ja prezumpciju par izšķirošu ietekmi neapstiprina – kā tas bija Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē
pirms lēmuma “Monohloretiķskābe” pieņemšanas – ar papildu pierādījumiem, ar kuriem apstiprina mātessabiedrības iesaistīšanos
meitassabiedrības darbībā tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums, šāda prezumpcija nav saderīga ar juridiskas personas autonomijas
principu, jo tā izraisa automātisku mātessabiedrības atbildību par meitassabiedrības pieļautajiem pārkāpumiem.
Pirmkārt, prasītājs norāda, ka tikai pienācīgi pamatota izņēmuma attiecībā uz juridiskas personas ekonomisko autonomiju gadījumā
var atzīt, ka mātessabiedrība ietilpst uzņēmuma perimetrā [apjomā] EKL 81. panta izpratnē. Šādā izņēmuma gadījumā uz mātessabiedrību
varētu attiecināt atbildību par meitassabiedrības pārkāpumu un tai varētu piespriest solidāri maksāt naudas sodu, kas uzlikts
minētajai meitassabiedrībai, taču tai nevarētu piespriest individuālu naudas sodu.
Prasītājs norāda, ka sabiedrību tiesībās Savienības dalībvalstīs ir nostiprināts juridisko personu tiesiskās autonomijas princips,
tostarp attiecībā uz meitassabiedrībām, kuru viss pamatkapitāls pieder mātessabiedrībai. Šis princips izrietot no juridiskas
personas īpašībām un tostarp piešķirot pilnīgu tiesībspēju un atsevišķu kapitālu katrai sabiedrībai, kas ir pilnā mērā atbildīga
par savu rīcību, tostarp par savas ekonomiskās darbības tirgū sekām. Šajā sakarā prasītājs precizē, ka meitassabiedrības ekonomiskās
autonomijas princips, kas izriet no šai pēdējai piemītošās tiesiskās autonomijas, ir atzīts judikatūrā. Šis princips esot
arī būtisks elements moderno ekonomiku darbībā. Līdz ar to prasītājam un
Arkema France
, kas ir atsevišķas juridiskas personas, abiem ir tiesiskā un ekonomiskā autonomija.
Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka meitassabiedrības ekonomiskās autonomijas princips ir konkrēta izpausme tam, kā šī meitassabiedrība
izmanto visas tās juridiskas personas statusa īpašības. No vienas puses, lielākās daļas Savienības dalībvalstu tiesību analīze
rādot, ka juridiskas personas autonomijas princips ir daļa no galvenā tiesiskā pamata, uz kura ir balstīta sabiedrības organizācija,
un no tā var atkāpties tikai izņēmuma apstākļos, kā izrietot no dažādu valstu judikatūrām. No otras puses, Komisijai, piemērojot
konkurences tiesības, esot pienākums neatstāt bez ievērības Savienības dalībvalstu tiesu judikatūru, citādi tiktu kaitēts
dažādo konkurences tiesību vajadzīgajai konverģencei konkurences iestāžu tīklos Eiropas un starptautiskajā mērogā.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija, attiecinot uz to atbildību par attiecīgo pārkāpumu, ir pārkāpusi sabiedrību tiesiskās
un ekonomiskās autonomijas principus.
Neesot vajadzībai spriest nedz par sabiedrību tiesiskās un ekonomiskās autonomijas principu apjomu, nedz pat par otrā no šiem
principiem esamību, pietiek tikai secināt, ka tie jebkurā gadījumā nevar nozīmēt, ka sabiedrība, kuras viss vai gandrīz viss
kapitāls pieder citai sabiedrībai, tirgū noteikti rīkojas autonomi tikai tāpēc, ka tai ir juridiskas personas statuss vai
atsevišķi ekonomiskie resursi. Šādā pieņēmumā pilnīgi netiktu ņemtas vērā daudzās praksē esošās iespējas mātessabiedrībai,
kurai pieder viss vai gandrīz viss meitassabiedrības kapitāls, ietekmēt šīs pēdējās rīcību oficiālā vai neoficiālā veidā.
Līdz ar to Komisija šajā gadījumā nav pārkāpusi prasītāja minētos tiesiskās un ekonomiskās autonomijas principus.
Argumenti, kurus prasītājs šajā sakarā izvirza, nav atbalstāmi. Pirmkārt, attiecībā uz argumentiem, saskaņā ar kuriem prezumpcija
par izšķirošu ietekmi esot pretrunā tiesībām, kas ir piemērojamas dažās Savienības dalībvalstīs, tie ir jānoraida kā nepamatoti
ar tādu pašu pamatojumu kā tas, kas izklāstīts iepriekš 62. punktā, proti, tostarp [ar pamatojumu,] ka minēto valstu tiesības
nav atbilstošais tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru būtu jāvērtē apstrīdētā lēmuma likumība. Otrkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs
apgalvo, ka Komisija, attiecinot uz to atbildību par attiecīgo pārkāpumu, pārkāpa Savienības dalībvalstīs piemērojamās sabiedrību
tiesības un līdz ar to arī subsidiaritātes principu, ir jākonstatē, ka atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam tad, ja ekonomiska
vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai ir jābūt atbildīgai par šo pārkāpumu, par kuru Komisija ir pilnvarota piemērot
sodu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par trešo daļu – kļūdu saistībā ar to, ka pierādījumi, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā sniegusi, neapstiprina prezumpciju
par izšķirošu ietekmi
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, uzskatot, ka
trīs papildu elementi, kas minēti apstrīdētā lēmuma preambulas 386. apsvērumā (skat. iepriekš 41. punktu), apstiprina prezumpciju
par izšķirošu ietekmi. Šajā sakarā tas būtībā apgalvo, ka, pirmkārt, fakts, ka [prasītājs] iecēla savas meitassabiedrības
valdes locekļus, un, otrkārt, fakts, ka pieci
Arkema France
padomes vai valdes locekļi bija [prasītāja] padomes vai valdes locekļi, neļauj apstiprināt minēto prezumpciju.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar iepriekš 52.–55. punktā minēto judikatūru Komisijai nav pienākuma ar papildu elementiem apstiprināt prezumpciju
par izšķirošu ietekmi, ko tai ir tiesības izvirzīt, ja mātessabiedrībai pieder viss vai gandrīz viss meitassabiedrības pamatkapitāls,
turpretī prasītājam, lai atspēkotu šo prezumpciju, ir pienākums sniegt pietiekamus pierādījumus, ar kuriem var pierādīt, ka
meitassabiedrība tirgū rīkojās autonomi.
Tādējādi, pat ja – saskaņā ar prasītāja apgalvoto – būtu jāuzskata, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 386. apsvērumā
kļūdaini pamatojās uz pierādījumiem, ar kuriem nevarēja apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi, šāda kļūda jebkurā
gadījumā nevarētu likt apšaubīt, ka [Komisija] pamatoti varēja balstīties tikai uz konstatējumu, ka prasītājam piederēja gandrīz
viss meitassabiedrības pamatkapitāls, lai prezumētu, ka tam bija izšķiroša ietekme uz šo pēdējo.
Līdz ar to trešā daļa ir jānoraida kā neefektīva, un nav vajadzības pārbaudīt prasītāja argumentus, kas būtībā ir vērsti uz
to, lai apstrīdētu to pierādījumu atbilstību, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā izraudzījusies, lai apstiprinātu prezumpciju
par izšķirošu ietekmi.
Par ceturto daļu – faktu, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka prasītājs nav sniedzis pierādījumu kopumu, ar ko atspēko
prezumpciju par izšķirošu ietekmi
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka prasītājs nav sniedzis saskaņotu pierādījumu kopumu, ar
ko atspēko prezumpciju par izšķirošu ietekmi un pierāda, no vienas puses,
Arkema France
autonomiju tirgū un, no otras puses, prasītāja neiejaukšanos meitassabiedrības komercpolitikā. Prasītājs precizē, ka pretēji
tam, ko apgalvo Komisija, pierādījumu kopums, ko tas iesniedza, neaprobežojas tikai ar pierādīšanu, ka tas nav bijis aizliegtās
vienošanās dalībnieks vai nav par to zinājis.
Pirmām kārtām, prasītājs norāda, ka tas ar saskaņotu pierādījumu kopumu ir pierādījis
Arkema France
autonomiju tirgū.
Pirmkārt, prasītājs vispirms atgādina, ka saskaņā ar to, ko tas norādījis saistībā ar pirmā pamata pirmo daļu (skat. iepriekš
37. punktu) Komisija atzina
Arkema France
autonomiju tirgū lēmumā “Organiskie peroksīdi”. Turklāt tas apgalvo, ka, tā kā 2006. gada 3. maija lēmumā “Ūdeņraža pārskābe
un perborāts” (Lieta COMP/F/38.620) (OV L 353, 54. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Ūdeņraža pārskābe””) Komisija nevienā brīdī
un ne ar kādiem konkrētiem elementiem necentās apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi, tā uzskatīja, ka nav neviena
pierādījuma, kas ļautu apstiprināt minēto prezumpciju. Visbeidzot tiktāl, ciktāl nātrija hlorāts pieder pie tās pašas produktu
saimes kā produkti, kas minēti lēmumā “Organiskie peroksīdi” un lēmumā “Ūdeņraža pārskābe”, un tas grupā
Elf Aquitaine
tiek apstrādāts tieši tāpat kā produkti, uz kuriem attiecas šie divi minētie lēmumi, Komisija šajā lietā nevarot pamatoti
apgalvot, ka prasītājs ir iejaucies
Arkema France
tirdzniecības stratēģijā.
Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka
Arkema France
piederēja grupai, kam raksturīga decentralizēta meitassabiedrību pārvaldība, un tādējādi prasītājs grupas vadībā rīkojās
tikai kā holdinga sabiedrība, kas neveic reālu darbību un nekādi neiesaistās savu meitassabiedrību pārvaldībā. Šī iemesla
dēļ Komisijai nevajadzēja uz to attiecināt atbildību par attiecīgo pārkāpumu, tāpat kā identiska iemesla dēļ tā šādi neattiecināja
atbildību uz kādu no mātessabiedrībām, kuras tika sodītas 2004. gada 20. oktobra lēmumā par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu
(Lieta COMP/C.38.238, Jēltabaka – Spānija) (OV 2007, L 102, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Jēltabaka – Spānija””).
Treškārt, prasītājs apgalvo, ka
Arkema France
vienmēr ir autonomi noteicis savu tirdzniecības stratēģiju.
No vienas puses, pretēji tam, ko Komisija esot apgalvojusi paziņojuma par iebildumiem 324. punktā, un kā tā arī esot atzinusi
uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas amatpersonas, prasītājs nekad nav pieņēmis vai apstiprinājis
Arkema France
rīcības plānu vai budžetu darbībām, kas īpaši saistītas ar nātrija hlorātu. Gluži pretēji,
Arkema France
rīcībā attiecīgo faktu rašanās laikā esot bijuši visi organizatoriskie, tiesiskie un finanšu līdzekļi un resursi, kas vajadzīgi
ar nātrija hlorātu saistīto darbību tirdzniecības stratēģijas noteikšanai, kā arī šo darbību pārvaldībai.
No otras puses, prasītājs izvirza vairākus argumentus, lai pierādītu, ka
Arkema France
tirgū rīkojās autonomi. Vispirms
Arkema France
esot bijušas neierobežotas tiesības slēgt līgumus bez mātessabiedrības iepriekšējas atļaujas, kas tam deva iespēju pilnīgi
autonomi pārvaldīt savu komercpolitiku. Pēc tam
Arkema France
vienmēr esot brīvi noteicis produktu vai pakalpojumu klāstu, ko tas izplatīja nātrija hlorāta tirgū, jo prasītājs nekad neesot
adresējis savai meitassabiedrībai nevienu instrukciju vai norādi attiecībā uz tās produkciju, noteiktajām cenām vai produkcijas
noieta tirgiem. Turklāt
Arkema France
bijusi pilnīga rīcības brīvība bez mātessabiedrības iejaukšanās noteikt pārdošanas mērķus un bruto peļņu, jo neviens prasītāja
darbinieks nevarēja iejaukties šāda veida lēmumos. Turklāt prasītājs nekad neesot bijis klātesošs nedz tirgos, kuros darbojās
tā meitassabiedrība, nedz augšupejošās vai lejupejošās darbībās saistībā ar šiem tirgiem. Visbeidzot
Arkema France
esot iesaistījies nātrija hlorāta tirgū savā vārdā un uz sava rēķina, nevis kā [prasītāja] pārstāvis vai pārdošanas aģents.
Ceturtkārt, pēc prasītāja domām,
Arkema France
bija pilnīga finansiāla autonomija. Šāds secinājums izrietot no iepriekš 81.–85. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, kā arī
no [prasītāja] ļoti niecīgās ar nātrija hlorātu saistītās darbības grupā strīdīgo faktu rašanās laikā. Tas piebilst, ka finanšu
kontrole, kas [prasītājam] bija pār
Arkema France
, bija ļoti vispārēja un tādējādi nevarēja attiekties uz darbību, kura saistīta ar nātrija hlorātu.
Piektkārt, prasītājs apgalvo, ka
Arkema France
to neinformēja par savu darbību tirgū un tikai pārskatu iesniegšana, ko
Arkema France
veica attiecībā uz prasītāju, aizvien palika to pienākumu robežās, kādas holdingam ir attiecībā uz piemērojamajiem grāmatvedības
noteikumiem un finanšu regulējumu. Līdz ar to pārskatu iesniegšanai joprojām bija ļoti vispārējs raksturs un tā neattiecās
uz
Arkema France
komercpolitiku.
Sestkārt, prasītājs norāda, ka, ņemot vērā visus iepriekš 81.–87. punktā izklāstītos apsvērumus, no vienas puses, Komisijai
esot bijis jākonstatē, ka
Arkema France
darbība nebija pakļauta mātessabiedrības norādījumiem. No otras puses, gan no judikatūras, gan Komisijas lēmumu pieņemšanas
prakses izrietot, ka visi pierādījumi, kurus prasītājs izvirzīja, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, ir atbilstoši,
lai pierādītu tā meitassabiedrības autonomiju. Noraidot pierādījumus, kurus prasītājs tai bija iesniedzis, Komisija
de facto
noliegusi šādu pierādīšanas veidu minētās prezumpcijas atspēkošanai.
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 370. apsvērumā kļūdaini noraidījusi to, ka [prasītāja]
nepiedalīšanās tā meitassabiedrības pieļautajā pārkāpumā, kā arī nezināšana par minēto pārkāpumu ir pārliecinoša un ļauj noraidīt
tā atbildību, turklāt Komisija tā rīkojusies, lai gan tā apstrīdētajā lēmumā skaidri atzinusi, ka prasītājs nekad nav bijis
tieši vai netieši iesaistīts attiecīgajā pārkāpumā. Tomēr Komisija un Savienības tiesas līdzdalību pārkāpumā vai zināšanu
par to esot atzinušas par atbilstošu pierādījumu atbildības par šo pārkāpumu attiecināšanā uz mātessabiedrību.
Trešām kārtām, prasītājs norāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 403. apsvērumā kļūdaini uzskatījusi, ka tas, ka
prasītājs nebija iesaistījies nedz nātrija hlorāta tirgū EEZ, nedz augšupejošās vai lejupejošās darbībās attiecībā uz šī produkta
tirgu, nav pierādījums prasītāja neatkarībai. Šāda nostāja neatbilstot judikatūrai, kāda izriet no Vispārējās tiesas 2007. gada
12. septembra sprieduma lietā T‑30/05
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija (Krājumā nav publicēts).
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka tas ir iesniedzis pierādījumu kopumu, ar ko pierāda
Arkema France
autonomiju nātrija hlorāta tirgū un savu neiejaukšanos meitassabiedrības komercpolitikā.
Ir jāatgādina, ka, pirmkārt, kā izriet no judikatūras, kas it īpaši izklāstīta iepriekš 52.–55. punktā, ja Komisija pamatojas
uz prezumpciju par izšķirošu ietekmi, lai atbildību par pārkāpumu attiecinātu uz mātessabiedrību, šai pēdējai ir pienākums
šo prezumpciju atspēkot, iesniedzot pietiekamus pierādījumus, kas spēj pierādīt, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas autonomi.
Otrkārt, lai pierādītu savas meitassabiedrības autonomiju tirgū un tātad atspēkotu minēto prezumpciju, mātessabiedrībai ir
pienākums iesniegt visus faktus, kas saistīti ar organizatoriskajām, ekonomiskajām un tiesiskajām saiknēm starp viņu pašu
un meitassabiedrību, lai pierādītu, ka tās neveido vienotu ekonomisko vienību.
Šajā gadījumā tādējādi ir jāpārbauda, vai Komisija pamatoti uzskatīja, ka pierādījumu kopuma fakti, ko prasītājs iesniedza,
neļāva pierādīt
Arkema France
autonomiju tirgū un atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi.
Pirmkārt, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru Komisijas nostāja lēmumā “Organiskie peroksīdi” un lēmumā “Ūdeņraža
pārskābe” parāda, ka
Arkema France
tirgū rīkojās autonomi, tas ir jānoraida kā nepamatots. Vispirms ir jānorāda, ka, no vienas puses, prasītājs kļūdaini interpretē
šos lēmumus, ņemot vērā, ka Komisija tajos nekādi nav secinājusi, ka
Arkema France
rīkojās autonomi nedz it īpaši nātrija hlorāta tirgū, nedz, vispārīgi, citu tādu produktu tirgos, kurus tā tirgoja. Būtībā,
kā izriet tostarp no lēmuma “Organiskie peroksīdi” 1. panta, Komisija tikai sodīja
Arkema France
(iepriekš –
Atofina
), nelemjot, vai atbildība par šo pārkāpumu ir jāattiecina uz prasītāju. No otras puses, ir jākonstatē, ka lēmumā “Ūdeņraža
pārskābe”, it īpaši minētā lēmuma preambulas 427. apsvērumā, Komisija būtībā secināja, ka atbildība par šajā lēmumā apspriežamo
pārkāpumu ir jāattiecina uz prasītāju. Līdz ar to ne viens, ne otrs no šiem lēmumiem neļauj secināt, ka Komisija līdzīgos
apstākļos kā šajā lietā uzskatīja, ka
Arkema France
tirgū rīkojās autonomi.
Turklāt tiktāl, ciktāl, kā tika konstatēts iepriekš 60. punktā, Komisijai ir iespēja, bet ne pienākums atbildību par pārkāpumu
attiecināt uz mātessabiedrību un ciktāl šajā gadījumā tā atbildību par attiecīgo pārkāpumu attiecināja uz prasītāju, balstoties
uz precīzu EKL 81. panta interpretāciju, iespējamais konstatējums, ka iepriekšējās lietās Komisija vai nu uzskatīja, ka nav
šādi jāattiecina atbildība, vai arī ar papildu pierādījumiem apstiprināja prezumpciju par izšķirošu ietekmi, jebkurā gadījumā
neļautu šajā lietā secināt, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atbildību par attiecīgo pārkāpumu attiecinot
uz prasītāju.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāja argumentiem, saskaņā ar kuriem
Arkema France
autonomiju apliecina grupas
Elf Aquitaine
decentralizētā pārvaldība un fakts, ka prasītājs bija tikai “holdinga sabiedrība, kas neveic reālu darbību” un neiesaistās
savu meitassabiedrību pārvaldībā, un tādējādi Komisijai nevajadzēja uz prasītāju attiecināt atbildību par pārkāpumu, ko tā
turklāt arī atturējusies darīt attiecībā uz kādu mātessabiedrību lēmumā “Jēltabaka – Spānija”, arī tie ir jānoraida kā nepamatoti.
Vispirms ir jānorāda, ka, no vienas puses, apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītājs ir “holdinga sabiedrība, kas neveic reālu
darbību,” nav pamatots ne ar vienu konkrētu elementu, kas spētu pierādīt, ka tam nebija nekādas izšķirošas ietekmes uz meitassabiedrību.
No otras puses, kā izriet no iepriekš 60. punktā minētās judikatūras, tas, ka Komisija lēmumā “Jēltabaka – Spānija” atbildību
par pārkāpumu neattiecināja uz kādu mātessabiedrību, jebkurā gadījumā nevar atspēkot konstatējumu, saskaņā ar kuru apstrīdētajā
lēmumā bija izpildīti nosacījumi, lai šādi attiecinātu atbildību.
Turklāt jebkurā gadījumā sabiedrību grupu kontekstā holdinga sabiedrības mērķis ir apvienot kapitāldaļas dažādās sabiedrībās
un uzdevums – nodrošināt šo sabiedrību vienotu vadību. Līdz ar to nevar izslēgt, ka prasītājs īstenoja izšķirošu ietekmi uz
meitassabiedrības rīcību, tostarp koordinējot finanšu ieguldījumus grupā
Elf Aquitaine
. Turklāt dažādo prasītāja darbību iekšēja sadale, kas pielīdzināma decentralizētai pārvaldībai, starp dažādām nodaļām vai
struktūrām ir normāla parādība tādās sabiedrību grupās kā grupa, kuru vada prasītājs. Līdz ar to šis arguments nekādi neatspēko
prezumpciju, saskaņā ar kuru prasītājs un
Arkema France
veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.
Treškārt, tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka, no vienas puses,
Arkema France
vienmēr ir autonomi noteicis savu tirdzniecības stratēģiju nātrija hlorāta tirgū, jo prasītājs nekad nav pieņēmis vai apstiprinājis
Arkema France
rīcības plānu vai budžetu darbībām, kas īpaši saistītas ar šo produktu, un ka šis pēdējais būtībā varēja tirgū rīkoties autonomi,
un ka, no otras puses,
Arkema France
bija pilnīga finanšu autonomija, jo prasītāja kontrole pār meitassabiedrību bija ļoti vispārēja, arī šie argumenti ir jānoraida
kā nepamatoti.
Papildus tam, ka prasītāja argumenti nav pamatoti ne ar vienu konkrētu elementu, vispirms ir jānorāda, ka tas, ka prasītājs
nekad nav nedz pieņēmis, nedz apstiprinājis
Arkema France
rīcības plānu un darbību budžetu, neļauj pierādīt, ka tas nevarēja nedz tos grozīt, nedz noraidīt, nedz kontrolēt to piemērošanu.
Turklāt nevar izslēgt, ka prasītājs īstenoja izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību, tostarp koordinējot finanšu ieguldījumus
grupā
Elf Aquitaine
.
Visbeidzot, ja prasītājs – ko tas turklāt apgalvoja atbildē uz paziņojumu par iebildumiem (skat. minētās atbildes 71. lpp.)
un kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 392. apsvēruma – kontrolēja meitassabiedrības vissvarīgākos pienākumus, šis apstāklis
tikai apstiprina Komisijas secinājumu, saskaņā ar kuru minētā meitassabiedrība nebija autonoma attiecībā pret prasītāju.
Ceturtkārt, prasītāja arguments, saskaņā ar kuru
Arkema France
to neinformēja par savu darbību tirgū un iesniedza tam tikai ļoti vispārējus pārskatus atbilstoši Francijas tiesībām un saviem
statūtiem, ir jānoraida kā nepamatots. Šajā sakarā papildus tam, ka ir jānorāda, ka šis arguments nav pamatots ne ar vienu
konkrētu elementu, prasītāja atzīšanās, kura minēta iepriekš 103. punktā un saskaņā ar kuru tas kontrolējis meitassabiedrības
vissvarīgākos pienākumus, ir pretrunā minētajam argumentam.
Piektkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka tas nekad nav piedalījies pārkāpumā, nav par to zinājis un nav bijis iesaistīts
nedz augšupejošās vai lejupejošās darbībās attiecībā uz nātrija hlorāta tirgu, nedz pašā minētajā tirgū, kas tam bijis maznozīmīgs,
ir jākonstatē, ka šie elementi neļauj pierādīt
Arkema France
autonomiju. Vispirms ir jāatgādina, ka no judikatūras izriet, ka Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātessabiedrībai
lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, neizriet ne no tā, ka mātessabiedrība būtu pamudinājusi savu meitassabiedrību izdarīt
pārkāpumu, ne vēl jo vairāk no mātessabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienotu uzņēmumu
(iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 290. punkts). Pēc tam nekādus secinājumus tāpat nevar izdarīt no fakta, ka prasītājs un
Arkema France
darbojās atšķirīgos tirgos vai ka nātrija hlorāta tirgus prasītājam bija maznozīmīgs. Būtībā ir jāuzskata, ka tādā grupā
kā grupa, kuru vada prasītājs, darba sadale ir normāla parādība, kas neļauj atspēkot prezumpciju, saskaņā ar kuru prasītājs
un
Arkema France
veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Līdz ar to šie argumenti ir jānoraida kā neefektīvi.
Sestkārt, prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Komisija
de facto
noliegusi tiesības atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, uzskatot, ka prasītāja iesniegtie pierādījumi neļauj pierādīt
Arkema France
autonomiju, ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā apstrīdētajā lēmumā Komisija ne tikai neapstrīdēja prasītāja tiesības iesniegt
pierādījumus, ar kuriem var atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, bet gan pārbaudīja pierādījumu kopumu, kuru prasītājs
tai bija iesniedzis, un pēc tam pamatoti, kā izriet no iepriekš 95.–105. punktā izklāstītajiem konstatējumiem, secināja, ka
minētā kopuma elementi neļauj atspēkot minēto prezumpciju.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka prasītājs nav iesniedzis pierādījumus,
kas var atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi.
Līdz ar to pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida daļēji kā nepamatota un daļēji kā neefektīva.
Par piekto daļu – prezumpcijas par izšķirošu ietekmi pārveidošanu neatspēkojamā prezumpcijā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka, noraidot pierādījumu kopumu, ko tas iesniedza Komisijai, šī pēdējā prezumpciju par izšķirošu ietekmi,
kurai būtu jābūt atspēkojamai prezumpcijai, pārveidoja neatspēkojamā prezumpcijā.
Pirmām kārtām, prasītājs apgalvo, ka atspēkojamas prezumpcijas pārveidošana neatspēkojamā prezumpcijā pārkāpj nevainīguma
prezumpcijas principu. Vispirms šī pārveidošana veidojot
probatio diabolica
, proti, pierādījumu, kuru nav iespējams apšaubīt un kurš tātad atbilstoši judikatūrai ir nepieņemams. Pēc tam tiesas sēdē
prasītājs precizēja, ka šāda prezumpcija ir pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam, kas nostiprināts, pirmkārt, 1950. gada
4. novembrī Romā parakstītajā Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), kā Eiropas
Cilvēktiesību tiesa to interpretējusi 1988. gada 7. oktobra spriedumā lietā
Salabiaku
pret Franciju (A sērija, Nr. 141‑A, 28. punkts), un, otrkārt, Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kura pasludināta Nicā
2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.) un kurai saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu ir tāds pats juridiskais
spēks kā Līgumiem. Visbeidzot, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem tiesas sēdē, prasītājs precizēja, ka tas uzskata,
ka iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija neatbilst iepriekš minētajiem noteikumiem.
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka Komisija ir padarījusi par neiespējamu atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, ko
tā izvirzīja apstrīdētajā lēmumā.
Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma preambulas 396. un 412. apsvēruma izrietot, ka Komisija atzīst, ka atspēkot prezumpciju par
izšķirošu ietekmi praksē ir gandrīz neiespējami, jo tā tajā norāda, ka “šī prezumpcija apstiprinās gandrīz visos gadījumos”.
Otrkārt, Komisija esot atteikusies ņemt vērā pierādījumus, kurus prasītājs izvirzīja, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu
ietekmi, lai gan šādi pierādījumi, ja tos min Komisija, šai pēdējai ļauj apstiprināt minēto prezumpciju.
Treškārt, no apstrīdētā lēmuma preambulas 401. apsvēruma
in fine
izrietot, ka Komisija kļūdaini uzskata, ka mātessabiedrība ir jāuzskata par atbildīgu par pārkāpumu neatkarīgi no tā, vai
šī mātessabiedrība ir iesaistījusies meitassabiedrības darbībā, vai ir ļāvusi tai brīvi rīkoties un vai ir zinājusi par minētās
meitassabiedrības pieļautajiem pārkāpumiem.
Ceturtkārt, Komisija neesot izdarījusi pienācīgus secinājumus no kļūdainās interpretācijas, kuru tā esot atzinusi uzklausīšanas
laikā pie uzklausīšanas amatpersonas, par apsvērumiem, kurus
Arkema France
sniedza 2004. gada 18. oktobrī, atbildot uz lūgumu sniegt informāciju, ko Komisija tam bija nosūtījusi 2004. gada 10. septembrī,
un kuros tā bija sajaukusi
Elf Atochem
un prasītāju.
Piektkārt, Komisija apstrīdētajā lēmumā esot balstījusies nevis uz konkrētiem pierādījumiem, kas apliecina prasītāja izšķirošu
ietekmi uz
Arkema France
tirdzniecības pārvaldību, bet gan tikai uz nepierādītiem apgalvojumiem, kas veido citas prezumpcijas un pieņēmumus, kurus
Komisija nekādi nav pārbaudījusi.
Sestkārt, no tā, ka tika noraidīti visi pierādījumu kopuma elementi, ko prasītājs bija iesniedzis, esot jāsecina, ka Komisija
prasa negatīvus dokumentārus pierādījumus par mātessabiedrības neiejaukšanos meitassabiedrības komercpolitikā.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka, noraidot pierādījumus, kurus tas Komisijai bija iesniedzis, Komisija pārveidoja prezumpciju
par izšķirošu ietekmi neatspēkojamā prezumpcijā. Šāda prezumpcija esot nelikumīga gan saskaņā ar ECPAK un Eiropas Savienības
Pamattiesību hartu, gan saskaņā ar Eiropas Savienības tiesu un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka atbilstoši iepriekš 52. punktā minētajai judikatūrai prasītājam netika prasīts, lai tas sniedz
pierādījumu par neiejaukšanos meitassabiedrības pārvaldībā, bet tikai lai tas sniedz pietiekamus pierādījumus tam, ka meitassabiedrība
attiecīgajā tirgū rīkojās autonomi.
Apstāklis, ka prasītājs šajā gadījumā nesniedza pierādījumus, ar kuriem var atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, kā
izriet no pirmā pamata ceturtās daļas analīzes (skat. iepriekš 95.–106. punktu), nenozīmē, ka minēto prezumpciju nekādā gadījumā
nevar atspēkot.
Šī iemesla dēļ, pirmkārt, kā neefektīvs ir jānoraida iepriekš 110. punktā minētais prasītāja arguments, saskaņā ar kuru prezumpcija
par izšķirošu ietekmi, kuru Komisija izvirzīja apstrīdētajā lēmumā un kuras likumību Tiesa atzina iepriekš 45. punktā minētajā
spriedumā lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, būtībā ir pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam, kā tas, no vienas puses, atzīts Eiropas Savienības
Pamattiesību hartā un ECPAK un, no otras puses, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa un Savienības tiesas. Otrkārt,
kā nepamatoti ir jānoraida iepriekš 111.–117. punktā minētie argumenti, saskaņā ar kuriem būtībā Komisija ir kļūdaini uzskatījusi,
ka pierādījumi, kurus prasītājs tai bija iesniedzis, pierādīja, ka prasītājam nebija izšķirošas ietekmes uz
Arkema France
, jo, kā tika konstatēts pirmā pamata ceturtās daļas analīzē (skat. iepriekš 95.–106. punktu), tā kā neviens no pierādījumiem,
kurus prasītājs bija iesniedzis, šajā gadījumā neļāva secināt, ka
Arkema France
bija autonoms tirgū, Komisija apstrīdētajā lēmumā atbildību par pārkāpumu attiecināja uz prasītāju.
Tādējādi pirmā pamata piektā daļa un līdz ar to pirmais pamats kopumā ir jānoraida daļēji kā nepamatoti un daļēji kā neefektīvi.

Par otro pamatu – sešu galveno principu pārkāpumu, kas izriet no tā, ka uz prasītāju tika attiecināta atbildība par attiecīgo
prettiesisko rīcību
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija, attiecinot uz to
Arkema France
prettiesisko rīcību, ir pārkāpusi sešus galvenos principus. Šis pamats tādējādi ir sadalīts sešās daļās.
Par pirmo daļu – prasītāja tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā uzskata, ka tika pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību, pirms un pēc tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem.
Pirmām kārtām, prasītājs vispirms norāda, ka Komisijas vērtējumu, kurš minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 406. apsvērumā
un saskaņā ar kuru tai attiecībā pret prasītāju nebija jāievēro īpaša rūpība pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas,
atspēko judikatūra, kāda izriet no Tiesas 2003. gada 2. oktobra sprieduma lietā C‑194/99 P
Thyssen Stahl
/Komisija (
Recueil
, I‑10921. lpp.) un 2006. gada 21. septembra sprieduma lietā C‑105/04 P
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija (Krājums, I‑8725. lpp.). Būtībā prasītājs uzskata, ka Komisijai pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas vajadzēja
izmantot savas izmeklēšanas pilnvaras, lai iegūtu pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošu ietekmi, no prasītāja,
tā vietā, lai aprobežotos tikai ar
Arkema France
iesniegtajiem pierādījumiem. Tiesas sēdē prasītājs precizēja, ka šāds pienākums izriet arī no Vispārējās tiesas 2008. gada
8. jūlija sprieduma lietā T‑99/04
AC‑Treuhand
/Komisija (Krājums, II‑1501. lpp.) un no Komisijas labas prakses kodeksa attiecībā uz LESD 101. un 102. pantu (turpmāk tekstā
– “labas prakses kodekss”), kas tiesas sēdes laikā bija pieejams Komisijas interneta mājaslapā.
Tālāk, tā kā attiecībā uz prasītāju netika veikti izmeklēšanas pasākumi, tikušas pārkāptas tā tiesības pirms paziņojuma par
iebildumiem pieņemšanas paskaidrot grupas
Elf Aquitaine
darbības veidu, tā attiecības ar
Arkema France
un tā pilnībā pasīvo nozīmi tās
Arkema France
darbības pārvaldībā, kas saistīta ar nātrija hlorātu. Tāpat tam neesot bijusi iespēja pārbaudīt, vai ir patiesa
Arkema France
iesniegtā informācija, attiecībā uz kuru šī pēdējā lūdza ievērot konfidencialitāti, kā, piemēram, prasītāja apgrozījums,
ko
Arkema France
bija iesniedzis Komisijai, atbildot uz tās lūgumu sniegt informāciju.
Turklāt, tā kā izmeklēšana attiecās uz laika posmu pēc
Arkema France
izstāšanās no grupas
Elf Aquitaine
2006. gada 18. maijā, Komisija neesot varējusi saņemt pilnīgas atbildes uz jautājumiem, kurus tā šai sabiedrībai uzdeva.
Prasītājs tādējādi esot zaudējis iespēju, pirmkārt, likt pārveidot pret to izvirzītos iebildumus, jau izmeklēšanas stadijā
pierādot, ka nav iespējams to vainot
Arkema France
izdarītajā pārkāpumā, un, otrkārt, novērst, ka prasītājam tiek piespriesti divi atšķirīgi naudas sodi. Tiesas sēdē prasītājs
piebilda, ka, tā kā paziņojums par iebildumiem tam tika nosūtīts laikā, kad
Arkema France
vairs nebija grupā
Elf Aquitaine
, un tā kā kopš izmeklēšanas sākuma bija pagājuši četri gadi, tā rīcībā vairs nebija pierādījumu, kas tam ļautu minētā paziņojuma
nosūtīšanas dienā pienācīgi aizstāvēties.
Visbeidzot kaitējumu prasītāja iespējai aizstāvēties vēl pastiprināja Komisijas nesaskaņotā un pretrunīgā nostāja lēmumā “Monohloretiķskābe”,
2006. gada 31. maija Lēmumā C(2006, galīgā redakcija) par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta
COMP/F/38.64 – Metakrilāti) (OV 2006, L 322, 20. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Metakrilāti””), lēmumā “Ūdeņraža pārskābe”
un apstrīdētajā lēmumā.
Turklāt tiesas sēdē prasītājs norādīja, pirmkārt, ka Tiesa ir atzinusi konkurences jomā piespriesto naudas sodu krimināltiesisko
raksturu 1999. gada 8. jūlija spriedumā lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija (
Recueil
, I‑4287. lpp.), 2008. gada 22. maija spriedumā lietā C‑266/06 P
Evonik Degussa
/Komisija un Padome (Krājumā nav publicēts) un 2009. gada 23. decembra spriedumā lietā C‑45/08
Spector Photo Group
un
Van Raemdonck
(Krājums, I‑12073. lpp.) un, otrkārt, ka Eiropas Savienības Pamattiesību harta, kas stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī,
ir nekavējoties jāpiemēro lietās, kas tiek skatītas Vispārējā tiesā. Šādos apstākļos prasītājs apgalvo, ka tika pārkāptas
tā pamattiesības, jo Komisija kļūdaini uzskatīja, ka “pamattiesības ir jābauda uzņēmumam, nevis katrai juridiskajai personai
atsevišķi”.
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma preambulas 402.–406. apsvēruma izriet, ka Komisija, pārkāpdama judikatūrā
noteiktās prasības, rūpīgi nepārbaudīja visus pierādījumu kopuma elementus, kurus prasītājs bija iesniedzis, lai atspēkotu
prezumpciju par izšķirošu ietekmi, jo Komisija tikai noraidīja minētos elementus ar nepamatotiem apgalvojumiem, pieņēmumiem
un tikai teorētiskām prezumpcijām, kas neatbilst grupas
Elf Aquitaine
patiesajai darbībai attiecīgo faktu rašanās laikā.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību, pirmkārt, attiecībā uz prasītāju neveicot nevienu izmeklēšanas
pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, un, otrkārt, pēc minētā paziņojuma nosūtīšanas rūpīgi nepārbaudot
visus pierādījumu kopuma elementus, kurus prasītājs tai bija iesniedzis, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana,
būtu varējis administratīvā procesa laikā pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu un apstākļu pastāvēšanu
un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis Līguma pārkāpums
(Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 10. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑310/93 P
BPB Industries
un
British Gypsum
/Komisija,
Recueil
, I‑865. lpp., 21. punkts).
Tāpat kā Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmajā Regulā par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13,
204. lpp.) –, kas tika atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1/2003, šīs pēdējās regulas 27. panta 1. punktā ir paredzēts, ka
lietas dalībniekiem ir jānosūta paziņojums par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija
pamatojas šajā procesa posmā (iepriekš 45. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 67. punkts), lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie
atbildības, un lai tās varētu pienācīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu. Šāds paziņojums par iebildumiem
ir procesuālā garantija, ar ko piemēro Kopienu tiesību pamatprincipu, kurš nosaka, ka tiesības uz aizstāvību ir jāievēro jebkurā
procedūrā (Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 35. punkts).
Šis princips tostarp prasa, ka paziņojumam par iebildumiem, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā paredz uzlikt sodu par
konkurences tiesību normu pārkāpumu, ir jāietver visi norādītie būtiskie fakti par šo uzņēmumu – tādi kā pārmestie fakti,
to kvalificēšana un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu pienācīgi norādīt savus argumentus
pret to uzsāktajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš 135. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši paziņojumā par iebildumiem ir nepārprotami jāprecizē juridiskā persona, kurai varēs piespriest naudas sodus, paziņojums
ir jāadresē šai personai un tajā jābūt norādītam, kādā statusā šai personai tiek pārmesti apgalvotie fakti (šajā ziņā skat.
iepriekš 135. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, 37. un 38. punkts).
Būtībā tieši ar paziņojumu par iebildumiem attiecīgais uzņēmums tiek informēts par visiem būtiskajiem elementiem, uz kuriem
Komisija pamatojas šajā procesa posmā. Līdz ar to tikai pēc minētā paziņojuma nosūtīšanas attiecīgais uzņēmums var pilnībā
atsaukties uz savām tiesībām uz aizstāvību (skat. Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 126. punktā minēto spriedumu lietā
AC‑Treuhand
/Komisija, 48. punkts).
Attiecībā uz pirmo prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību, attiecībā uz prasītāju
neveicot nevienu izmeklēšanas pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, ir jānorāda, ka, lai gan lietas
dalībnieki minēto paziņojumu nav iesnieguši Vispārējai tiesai, tomēr no prasītāja 2007. gada 27. septembra apsvērumiem, atbildot
uz minēto paziņojumu, skaidri izriet, ka Komisija to informēja, ka tā gatavojas to vainot
Arkema France
prettiesiskajā rīcībā, pamatojoties uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu. Prasītājam tātad bija zināms minētajā
paziņojumā pret to izvirzītais iebildums, tam bija iespēja atbildēt, un tas arī tiešām rakstveidā atbildēja uz minēto paziņojumu.
Turklāt tas neapstrīd, ka tam bija iespēja sniegt apsvērumus par minēto paziņojumu un ka tas tiešām sniedza apsvērumus uzklausīšanas
laikā pie uzklausīšanas amatpersonas.
Tas, ka Komisija attiecībā uz prasītāju neveica nevienu izmeklēšanas pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem,
kā arī tas, kā prasītājs turklāt norāda, ka Komisija iepriekšējos lēmumos uz to bija vai nebija attiecinājusi atbildību par
citiem meitassabiedrības pārkāpumiem, nevar likt apšaubīt secinājumu, saskaņā ar kuru Komisija varēja to informēt par iebildumiem,
kas pret to pirmo reizi izvirzīti minētajā paziņojumā. Prasītājs varēja administratīvajā procesā atbilstoši izteikt savu viedokli
par Komisijas paziņojumā par iebildumiem apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību, gan atbildot uz minēto paziņojumu,
gan uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas amatpersonas.
Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi prasītāja tiesības uz aizstāvību, attiecībā uz to neveicot nevienu izmeklēšanas pasākumu,
pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem.
Pārējie argumenti, ko prasītājs ir izvirzījis, neatspēko šo secinājumu.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, kuru prasītājs izvirzīja tiesas sēdē un saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi tā pamattiesības,
kādas atzītas Kopienu judikatūrā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kļūdaini uzskatot, ka pamattiesības ir jābauda
uzņēmumam, nevis katrai juridiskajai personai atsevišķi, tas ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā papildus tam, ka nedz no apstrīdētā
lēmuma, nedz no Komisijas procesuālajiem dokumentiem neizriet, ka tā būtu formulējusi šādu apsvērumu, ir jākonstatē, kā izriet
no apstrīdētā lēmuma preambulas 66. apsvēruma un no minētā lēmuma rezolutīvās daļas 4. panta, ka Komisija nosūtīja paziņojumu
par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu prasītājam un
Arkema France
katram atsevišķi, tādējādi gan administratīvajā procesā, gan pēc tā ievērojot ikvienas no šīm abām sabiedrībām tiesības uz
aizstāvību.
Otrkārt, arguments, saskaņā ar kuru no iepriekš 126. punktā minētās judikatūras izriet, ka Komisija šajā gadījumā kļūdaini
uzskatīja, ka tai attiecībā pret prasītāju nav jāievēro īpaša rūpība, arī ir jānoraida kā nepamatots.
Vispirms iepriekš 126. punktā minētajā spriedumā lietā
Thyssen Stahl
/Komisija (31. punkts) Tiesa lēma, ka ir jākonstatē, ka Komisija pārkāpj kāda uzņēmuma tiesības uz aizstāvību, ja pastāv iespēja,
ka Komisijas pieļautas nepilnības dēļ administratīvajam procesam varētu būt atšķirīgs iznākums. Tiesa minētajā punktā arī
uzskatīja, ka uzņēmums pierāda, ka šāds pārkāpums ir noticis, ja tas pienācīgi pierāda nevis to, ka Komisijas lēmuma saturs
būtu bijis atšķirīgs, bet to, ka šis uzņēmums gadījumā, ja nepilnība nebūtu pieļauta, būtu varējis labāk nodrošināt savu aizstāvību,
piemēram, tāpēc, ka tas būtu varējis savai aizstāvībai izmantot dokumentus, kuriem tam administratīvajā procesā bija liegts
piekļūt. Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka prasītājs nepierāda, ka tas, ka Komisija attiecībā pret to nebija veikusi nevienu
izmeklēšanas pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, būtu varējis likt šai pēdējai nonākt pie atšķirīga
iznākuma apstrīdētajā lēmumā. Būtībā pretēji tam, ko prasītājs apgalvo, tam bija iespēja, balstoties uz paziņojumu par iebildumiem,
darīt zināmus savus apsvērumus par grupas
Elf Aquitaine
darbības veidu, tā attiecībām ar
Arkema France
, kā arī tā apgalvoto tikai pasīvo nozīmi tās
Arkema France
darbības pārvaldībā, kas saistīta ar nātrija hlorātu.
Pēc tam iepriekš 126. punktā minētajā spriedumā lietā
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija (48.–50. un 56. punkts) Tiesa lēma, ka ir jāizvairās no tā, ka tiesības uz aizstāvību var tikt nenovēršami apdraudētas
pārmērīgi ilgas lietas izskatīšanas dēļ un ka šis ilgums var būt šķērslis pierādījumu savākšanai ar mērķi atspēkot tādu darbību
esamību, kuru dēļ attiecīgos uzņēmumus var saukt pie atbildības. Šajā gadījumā ir jānorāda, ka prasītājs neizvirza nevienu
konkrētu faktu, kas pierādītu, ka izmeklēšanas posms procesā, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, būtu bijis
pārmērīgi ilgs un tādējādi bijis šķērslis tam, ka prasītājs var iesniegt pierādījumus, ar kuriem var atspēkot prezumpciju
par izšķirošu ietekmi.
Visbeidzot iepriekš 126. punktā minētajā spriedumā lietā
AC‑Treuhand
/Komisija (56. punkts) Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijai ir pienākums informēt attiecīgo uzņēmumu pirmā attiecībā pret
to veiktā pasākuma laikā, tostarp lūgumos sniegt informāciju, kurus tā šim uzņēmumam nosūtījusi atbilstoši Regulas Nr. 17
11. pantam, tostarp par izmeklēšanas priekšmetu un mērķi. Minētā sprieduma 58. punktā Vispārējā tiesa arī atgādināja, ka no
judikatūras izriet, ka tikai tādā gadījumā, ja Komisijas pieļautā nepilnība ir tāda, kas var konkrēti ietekmēt administratīvajā
procesā iesaistītā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību, šāda nepilnība var novest pie tā, ka Komisijas galīgais lēmums tiek atcelts.
Šajā gadījumā papildus tam, ka no minētā sprieduma nevar secināt, ka Komisijai būtu pienākums, kā prasītājs to apgalvo, veikt
izmeklēšanas pasākumus attiecībā pret uzņēmumu pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, ja tā uzskata, ka tās rīcībā
ir informācija, kas pamato šāda paziņojuma nosūtīšanu, ir jānorāda, ka prasītājs neizvirza nevienu konkrētu faktu, kas pierādītu,
ka tam tādējādi tikusi liegta iespēja iesniegt pierādījumu, ka tam nebija izšķirošas ietekmes uz
Arkema France
.
Treškārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi labas prakses kodeksu, neveicot [pret prasītāju] nevienu
izmeklēšanas pasākumu, ir jākonstatē, ka, no vienas puses, minētais kodekss, kurš saskaņā ar tā 5. punktu ir jāpiemēro tikai
izskatīšanā esošajām un turpmākajām lietām, sākot ar tā publicēšanu
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, tika pieņemts pēc apstrīdētā lēmuma un tādējādi nav piemērojams šajā lietā. No otras puses, katrā ziņā ir jānorāda, ka minētā
kodeksa 14. punktā, atsaucoties uz iepriekš 126. punktā minēto spriedumu lietā
AC‑Treuhand
/Komisija (56. punkts), ir paredzēts, ka “izmeklēšanas pirmā pasākuma laikā (parasti – lūgums sniegt informāciju vai pārbaude)
uzņēmumus informē, ka attiecībā uz tiem tiek veikta pirmstiesas izmeklēšana, kā arī par šīs izmeklēšanas priekšmetu un mērķi”.
Tādējādi, neesot vajadzībai lemt par minētā kodeksa juridisko piemērojamību, jebkurā gadījumā ir jākonstatē, ka tas nerada
Komisijai nekādu saistošu pienākumu veikt izmeklēšanas pasākumus attiecībā pret uzņēmumiem pirms paziņojuma par iebildumiem
pieņemšanas.
Līdz ar to pirmais prasītāja iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Attiecībā uz prasītāja otro iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību tiktāl, ciktāl tā rūpīgi
nepārbaudīja visus pierādījumu kopuma elementus, ko prasītājs bija iesniedzis, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi,
ir jākonstatē, ka, pirmkārt, kā Komisija norāda, prasītājs nenosauc nevienu apstrīdētajā lēmumā minētu faktisku vai tiesisku
elementu, par kuru tas nebūtu varējis sniegt paskaidrojumus atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Otrkārt, ir jāatsaucas
uz apstrīdētā lēmuma preambulas 397.–415. apsvērumu, lai konstatētu, ka Komisija uz argumentiem, kurus
Arkema France
un prasītājs izvirzīja savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, ir atbildējusi pamatoti un izsmeļoši. Līdz
ar to Komisijai nevar pārmest, ka tā šajā sakarā ir pārkāpusi prasītāja tiesības uz aizstāvību.
Tādējādi prasītāja otrais iebildums, kā arī pirmā daļa kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.
Par otro daļu – pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu. Šajā gadījumā šis pārkāpums izrietot
no tā, ka tā vietā, lai minētu konkrētus elementus, kas sniedz atšķirīgu skaidrojumu par lietas faktiem, kādi izriet no prasītāja
iesniegtā pierādījumu kopuma, Komisija esot tikai izvirzījusi jaunus pieņēmumus un prezumpcijas, lai gan saskaņā ar judikatūru
prasītājs bija iesniedzis vēl vienu ticamu faktu izskaidrojumu, kas bija pretējs Komisijas izraudzītajam.
Tiesas sēdē prasītājs piebilda, ka tas, ka attiecībā pret viņu Komisija neveica izmeklēšanu, izraisīja pušu procesuālo tiesību
vienlīdzības principa pārkāpumu tiktāl, ciktāl tas būtu varējis “saglabāt pierādījumus” un “nodrošināties pret apsūdzību par
iejaukšanos meitassabiedrības darbībā”.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu tiktāl, ciktāl tad, kad tas
iesniedza pierādījumu kopumu, kas veidoja ticamu izskaidrojumu tam, ka
Arkema France
darbojās autonomi, Komisijai bija pienākums sniegt konkrētus pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošu ietekmi.
Ir jāatgādina, ka pušu procesuālo tiesību vienlīdzības princips, kā arī tostarp sacīkstes princips, ir vienīgi taisnīgas tiesas
jēdziena elementi (pēc analoģijas skat. Tiesas 2007. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑305/05
Ordre des barreaux francophones et germanophone
u.c., Krājums, I‑5305. lpp., 31. punkts; 2009. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑89/08 P Komisija/Īrija u.c., Krājums, I‑11245. lpp.,
50. punkts, kā arī 2009. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑197/09 RX‑II
M
/
EMEA
(pārskatīšana), Krājums, I‑12033. lpp., 39. un 40. punkts). Tas tostarp paredz pienākumu dot katram lietas dalībniekam saprātīgu
iespēju aizstāvēt savas tiesības apstākļos, kas tam nerada nelabvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar tā pretinieku (skat. ECT
1993. gada 27. oktobra spriedumu lietā
Dombo Beheer BV
pret Nīderlandi, A sērija, Nr. 274, 33. punkts; 2003. gada 15. jūlija spriedumu lietā
Ernst
u.c. pret Beļģiju, 60. punkts, un 2006. gada 18. aprīļa spriedumu lietā
Vezon
pret Franciju, 31. punkts).
Šajā gadījumā pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, tas neatradās nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar Komisiju tāpēc, ka
šī pēdējā pret to bija izvirzījusi prezumpciju par izšķirošu ietekmi, kas balstīta uz kapitāla saiknēm ar
Arkema France
.
Būtībā, tā kā, pirmkārt, kā tika konstatēts iepriekš 57. punktā, Komisija pamatoti prezumēja prasītāja izšķirošo ietekmi uz
Arkema France
, pamatojoties uz to, ka prasītājam piederēja gandrīz viss [
Arkema France
] pamatkapitāls, un, otrkārt, kā izriet no iepriekš 139. un 140. punktā minētajiem konstatējumiem, prasītājs varēja apsvērumos,
atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, un uzklausīšanā pie uzklausīšanas amatpersonas iesniegt visus tiesiskos un faktiskos
elementus, lai atspēkotu šo prezumpciju, Komisija šajā gadījumā nav pārkāpusi pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu.
Arguments, kuru prasītājs izvirzīja tiesas sēdē un saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi pušu procesuālo tiesību vienlīdzības
principu tiktāl, ciktāl prasītājs tad, ja attiecībā pret viņu tiktu veikta izmeklēšana, būtu varējis “saglabāt pierādījumus”,
ka
Arkema France
rīkojās autonomi, un tādējādi “nodrošināties pret apsūdzību par iejaukšanos meitassabiedrības darbībā”, ir jānoraida kā nepamatots.
Būtībā vispirms ir jāatgādina, ka prasītājs, kas bija
Arkema France
mātessabiedrība, kad Komisija 2004. gada 10. septembrī šim pēdējam adresēja lūgumu sniegt informāciju, sākot ar šo datumu,
varēja savākt iespējamos pierādījumus par meitassabiedrības autonomiju. Turklāt prasītāja arguments šajā sakarā nav pamatots
ne ar vienu konkrētu elementu, kas pierādītu, ka pierādījumi, kuri būtu bijuši lietderīgi prasītāja aizstāvībai, būtu pazuduši
vai ka apstrīdētais lēmums varētu būt atšķirīgs, ja pret prasītāju tiktu veikts kāds izmeklēšanas pasākums pirms paziņojuma
par iebildumiem nosūtīšanas. Visbeidzot minētais arguments katrā ziņā neatspēko iepriekš 158. punktā minēto secinājumu, ka
prasītājs varēja apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, un uzklausīšanā pie uzklausīšanas amatpersonas iesniegt
visus tiesiskos un faktiskos elementus, kas bija lietderīgi, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi.
Līdz ar to otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par trešo daļu – nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi nevainīguma prezumpciju, kas ir pamattiesības, kuras ir garantētas ar EK līgumu
un ar ECPAK 6. panta 2. punktu.
Pirmām kārtām, prasītājs norāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 409.–411. apsvērumā Komisija to sodīja par EKL 81. panta
pārkāpumu, pamatojoties uz prezumpciju, kura nebija apstiprināta ne ar vienu konkrētu elementu un kuras dēļ Komisija neņēma
vērā pretējos pierādījumus, ko bija sniedzis prasītājs. Šāds formāls atbildības konstatējums esot balstīts tikai uz mājieniem,
ko Vispārējā tiesa nosodīja 2005. gada 6. oktobra spriedumā apvienotajās lietās T‑22/02 un T‑23/02
Sumitomo Chemical
un
Sumika Fine Chemicals
/Komisija (Krājums, II‑4065. lpp., 106. punkts).
Vispirms Komisijai esot vajadzējis pierādīt, pirmkārt,
Arkema France
vainu un, otrkārt, prasītāja vainu īpaši un atsevišķi. Pēc tam prasītāja vaina katrā ziņā netika pierādīta, jo tās atbildība
tikusi noteikta, pārkāpjot, pirmkārt, noteikumus, ar kuriem regulē atbildības par pārkāpumu attiecināšanu uz mātessabiedrību,
un, otrkārt, prasītāja tiesības uz aizstāvību.
Visbeidzot tiesas sēdē prasītājs norādīja, ka tas, ka pret to netika veikta izmeklēšana, parāda, ka Komisija rīkojās, pamatojoties
uz aizspriedumu. Pēc prasītāja domām, apstrīdētais lēmums ir balstīts uz šo aizspriedumu, kas “turpinājās procedūras dēļ Komisijā,
kura šodien [būtu] pilnīgi nepieņemama, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas prasības,” tiktāl, ciktāl galīgo
lēmumu pieņem iestāde, kas vienlaikus ir “atbildīga par izmeklēšanu, procesa ierosināšanu un lēmumu”.
Otrām kārtām, prasītājs vispirms apgalvo, ka, automātiski attiecinot uz to prezumpciju par izšķirošu ietekmi, Komisija pret
to izvirzīja neatspēkojamu vainojamības prezumpciju, kas uzskatāma par
probatio diabolica
un esot nepieņemama. Prasītājs norāda, ka saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru jebkurai prezumpcijai ir jābūt
tā ierobežotai, lai tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību (skat. iepriekš 110. punktā minēto ECT spriedumu lietā
Salabiaku
pret Franciju, 28. punkts, un 2002. gada 23. jūlija spriedumu lietā
Janosevic
pret Zviedriju, Nr. 34619/97, 101. punkts). Pēc tam saskaņā ar Kopienu judikatūru būtu jāizslēdz jebkāda sistemātiska vainojamības
prezumpciju izmantošana un jebkuru vainojamības prezumpciju būtu jāspēj efektīvi atspēkot personai, uz kuru tā attiecināta.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā atsaucas uz nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu tiktāl, ciktāl Komisija to sodījusi par
Arkema France
izdarītu pārkāpumu, pirmkārt, neapstiprinot prezumpciju par izšķirošu ietekmi un neņemot vērā pierādījumu kopumu, kuru tas
bija iesniedzis, lai atspēkotu minēto prezumpciju, un, otrkārt, pārkāpjot tā tiesības uz aizstāvību.
Saskaņā ar judikatūru nevainīguma prezumpcija nozīmē, ka ikvienu apsūdzēto uzskata par nevainīgu, kamēr viņa vaina nav konstatēta
saskaņā ar likumu. Šādi tā liedz lēmumā, ar kuru izbeidz procesu, jebkādi oficiāli konstatēt un pat jebkādi minēt personas,
kas apsūdzēta noteiktā pārkāpumā, atbildību bez iespējām šai personai saņemt visas garantijas, ko parasti piešķir aizstāvības
tiesību īstenošanai procesā, kurš risinās atbilstoši parastajai gaitai un kura rezultātā tiek pieņemts nolēmums par pretenziju
pamatotību (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. oktobra spriedums lietā T‑474/04
Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse
/Komisija, Krājums, II‑4225. lpp., 76. punkts).
Šajā gadījumā nav noliedzams, ka prasītāja meitassabiedrība atzina attiecīgo pārkāpumu. Pēc tam, kā tika izklāstīts iepriekš
57. punktā, Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti prezumēja, ka prasītājs bija atbildīgs par meitassabiedrības rīcību tāpēc,
ka tam piederēja vairāk nekā 97 % no tās pamatkapitāla. Tiktāl, ciktāl, kā tika konstatēts iepriekš 107. punktā, prasītājs
neatspēkoja prezumpciju par izšķirošu ietekmi, Komisija tādējādi pamatoti uz to attiecināja atbildību par attiecīgo pārkāpumu.
Turklāt, kā tika norādīts otrā pamata pirmās daļas par apgalvoto prasītāja tiesību uz aizstāvību pārkāpumu analīzē (skat.
iepriekš 139. un 140. punktu), prasītājs administratīvajā procesā varēja pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par to faktu
un apstākļu patiesumu un atbilstību, kurus Komisija norādījusi paziņojumā par iebildumiem – gan savos apsvērumos, atbildot
uz paziņojumu par iebildumiem, gan uzklausīšanā pie uzklausīšanas amatpersonas –, un tādējādi tas saņēma visas garantijas,
ko parasti piešķir aizstāvības tiesību īstenošanai procesā, kurš risinās atbilstoši parastajai gaitai un kura rezultātā tiek
pieņemts nolēmums par pretenziju pamatotību.
Visbeidzot, kā tika izklāstīts pirmā pamata piektās daļas analīzē (skat. iepriekš 121. punktu), apstāklis, ka prasītājs šajā
gadījumā nesniedza pierādījumus, ar kuriem var atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, nenozīmē, ka minēto prezumpciju
nekādā gadījumā nevar atspēkot un ka – saskaņā ar to, ko arī norādījis prasītājs – Komisija pret to ir vērsusi neatspēkojamu
vainojamības prezumpciju, kas atzīstama par
probatio diabolica
, vai arī ka tā to sodījusi, tikai balstoties uz “aizspriedumu”, kuru prasītājam neesot bijusi iespēja atspēkot.
No tā izriet, ka Komisija nav pārkāpusi nevainīguma prezumpciju, prezumējot prasītāja izšķirošo ietekmi uz tā meitassabiedrību.
Turklāt tiktāl, ciktāl prasītājs tiesas sēdē būtībā apgalvoja, ka šajā gadījumā tikusi pārkāpta nevainīguma prezumpcija, kāda
atzīta Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, jo Komisija ir iestāde, kas ir “atbildīga gan par izmeklēšanu, gan procesa ierosināšanu,
gan lēmumu”, ir jākonstatē, kā to Komisija norādīja mutiski, ka šis iebildums tika izvirzīts novēloti, jo tas pirmo reizi
tika minēts tiesas sēdes posmā un to nevar uzskatīt par paplašinājumu šim pamatam, kāds tas tika izvirzīts prasības pieteikumā
un saskaņā ar kuru prezumpcija par izšķirošu ietekmi, uz kuras Komisija pamatojās apstrīdētajā lēmumā, ir pretrunā nevainīguma
prezumpcijai. Tādējādi šis iebildums ir jānoraida kā nepieņemams saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu.
Līdz ar to otrā pamata trešā daļa ir jānoraida daļēji kā nepamatota un daļēji kā nepieņemama.
Par ceturto daļu – personiskās atbildības un sodu individualitātes principa pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi personiskās atbildības principu un ar to saistīto sodu individualitātes principu,
no vienas puses, pieņemot tāda iespējama uzņēmuma pastāvēšanu un atbildību, kuru veido pats prasītājs un
Arkema France
, un, no otras puses, piespriežot prasītājam samaksāt, pirmkārt, naudas sodu, kurš tam tika uzlikts solidāri ar
Arkema France
, un, otrkārt, individuālu naudas sodu, lai gan Komisijai būtu bijis jāatzīst, ka pastāv divas atsevišķas ekonomiskas vienības,
jo nav konkrētu elementu, kas var apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi. Minēto principu pārkāpumu apstiprinot apstrīdētā
lēmuma preambulas 313. un 315. apsvērums, kuros ir atsauce uz pārkāpuma izdarītāja un līdzizdarītāja jēdzieniem. Tādējādi
Komisija esot kļūdaini kvalificējusi prasītāju par attiecīgā pārkāpuma līdzizdarītāju.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka, attiecinot uz prasītāju atbildību par attiecīgo pārkāpumu, Komisija ir pārkāpusi personiskās
atbildības un sodu individualitātes principus.
Atbilstoši sodu un sankciju individualitātes principam fizisku vai juridisku personu var sodīt tikai par pārkāpumiem, kurus
tai individuāli pārmet (Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 63. punkts), un šo principu piemēro visos administratīvajos procesos, kuru rezultātā var piespriest sodus
saskaņā ar konkurences noteikumiem (Vispārējās tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 118. punkts).
Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 45.–50. punktā izklāstītās judikatūras, šis princips ir jāsaskaņo ar uzņēmuma jēdzienu EKL
81. panta izpratnē. Tādējādi, ja ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības
principu ir jāatbild par šo pārkāpumu.
Kā tika izklāstīts iepriekš 105. punktā, apstāklis, kas Komisijai ļāva pieņemt lēmumu par naudas sodu piemērošanu sabiedrību
grupas mātessabiedrībai, ir nevis tas, ka mātessabiedrība būtu pamudinājusi savu meitassabiedrību izdarīt pārkāpumu vai,
a fortiori
, ka mātessabiedrība pati būtu iesaistīta pārkāpumā, bet gan tas, ka abas sabiedrības veido vienotu uzņēmumu EKL 81. panta
izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš 55. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 292. punkts). Līdz ar to prasītājs tika personiski sodīts par pārkāpumu, kuru, kā tiek uzskatīts, tas izdarīja
to ekonomisko un tiesisko saikņu dēļ, kuras to saistīja ar
Arkema France
un kuras tam ļāva ietekmēt šī pēdējā rīcību tirgū.
No tā izriet, ka atbildības par attiecīgo pārkāpumu attiecināšana uz prasītāju nav pretrunā sodu un sankciju individualitātes
principam.
Šajā sakarā kā nepamatots ir jānoraida prasītāja arguments, saskaņā ar kuru no apstrīdētā lēmuma preambulas 313. un 315. apsvēruma
izriet, ka Komisija to kļūdaini uzskatīja par pārkāpuma līdzizdarītāju vai izdarītāju. Būtībā papildus tam, ka minētajos apsvērumos
Komisija neveic šādu kvalifikāciju attiecībā uz prasītāju, no tā, ja lasa kopā apstrīdētā lēmuma preambulas 367.–375., 386.,
387., 396. un 415. apsvērumu, skaidri izriet, ka Komisija uzskatīja, ka tiktāl, ciktāl prasītājam bija izšķiroša ietekme uz
Arkema France
un ciktāl tie tādējādi veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, šīs sabiedrības, kas veidoja uzņēmumu EKL 81. panta
izpratnē, kurš bija izdarījis pārkāpumu, bija jāatzīst par atbildīgām.
Līdz ar to otrā pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par piekto daļu – sodu tiesiskuma principa pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka, pārkāpjot personiskās atbildības un sodu individualitātes principus, Komisija ir pārkāpusi sodu tiesiskuma
principu. Tas apgalvo, ka tika sodīts, neraugoties uz to, ka nav nevienas tiesību normas, kas paredz uzņēmumam sodu par pārkāpumu,
kurš nav pierādīts. Pirmkārt, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts ļaujot Komisijai sodīt tikai uzņēmumus, “kas piedalās
pārkāpumā”. Otrkārt, pamatnostādnēs esot paredzēts, ka Komisijas sodu uzlikšanas pilnvaras ir jāīsteno, tikai “ievērojot ierobežojumus,
kas noteikti [Regulā Nr. 1/2003]”.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi sodu tiesiskuma principu, uzliekot tam sodu, lai gan Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktā un pamatnostādnēs šāds sods nav paredzēts.
Saskaņā ar judikatūru sodu tiesiskuma princips prasa, ka tiesību normā ir skaidri noteikti pārkāpumi un sodi, ko ar to uzliek.
Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma, un vajadzības gadījumā izmantojot
tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (iepriekš
130. punktā minētais spriedums lietā
Evonik Degussa
/Komisija un Padome, 39. punkts).
Ir jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija ar lēmumu
var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas pārkāpj EKL 81. panta noteikumus.
Šajā gadījumā, ņemot vērā iepriekš 188. punktā minētos noteikumus un tiktāl, ciktāl tika uzskatīts, ka prasītājs un tā meitassabiedrība
Arkema France
veido vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, Komisija, nepārkāpjot sodu tiesiskuma principu, saskaņā ar iepriekš 50. punktā
minēto judikatūru varēja uzlikt naudas sodu juridiskajām personām, kas ir daļa no minētā uzņēmuma.
Attiecīgi otrā pamata piektā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par sesto daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar kuru atbilstoši judikatūrai līdzīgas situācijas nevar aplūkot
atšķirīgi, šajā gadījumā ir ticis pārkāpts divkārt.
Pirmām kārtām, prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu tiktāl, ciktāl lēmumā “Organiskie
peroksīdi” atbildība par pārkāpumu, kurā bija piedalījies
Arkema France
, uz to netika attiecināta, lai gan laikā, kad norisinājās fakti, par kuriem ir runa minētajā lēmumā, grupa
Elf Aquitaine
tika pārvaldīta tāpat kā laikā, kad norisinājās fakti, par kuriem ir runa apstrīdētajā lēmumā. Prasītājs šajā sakarā piebilst,
ka Komisija ir pārkāpusi arī tiesiskās drošības principu.
Prasītājs it īpaši norāda, ka Komisijas argumenti, saskaņā ar kuriem tas, ka iepriekš tā uz prasītāju nebija attiecinājusi
atbildību par attiecīgo pārkāpumu, tai neliedz šādi attiecināt atbildību apstrīdētajā lēmumā, ka tai ir plaša rīcības brīvība
naudas sodu jomā un ka tās līdzšinējā lēmumu pieņemšanas prakse tai nav saistoša, ir jānoraida. Pirmkārt, neesot saskanīgi,
ka identiskās situācijās Komisija var uz to attiecināt vai neattiecināt atbildību par pārkāpumu. Otrkārt, šīs tiesības neietilpstot
rīcības brīvībā, kas tai atzīta, lai nodrošinātu konkurences noteikumu efektīvu piemērošanu, bet gan esot gluži vienkārši
patvaļīgas, nepastāvot iespējai Savienības tiesām veikt pārbaudi.
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka ir ticis pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips starp viņu pašu, no vienas puses, un
Akzo Nobel
un
ELSA
, no otras puses. Šajā sakarā tas norāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 378.–382. un 481.–483. apsvērumā Komisija izraugās
konkrētu pierādījumu kopumu, lai apstiprinātu prezumpciju par izšķirošu attieksmi attiecībā pret
EKA
un
ELSA
, bet nesniedz konkrētus pierādījumus attiecībā uz prasītāju, lai to vainotu
Arkema France
pārkāpumā. Tomēr nekas neattaisnojot šādu atšķirīgu attieksmi.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi
un dažādas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (skat. Tiesas 2007. gada
3. maija spriedumu lietā C‑303/05
Advocaten voor de Wereld
, Krājums, I‑3633. lpp., 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītāja pirmais iebildums, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi gan vienlīdzīgas attieksmes, gan tiesiskās drošības principu
tiktāl, ciktāl tā uz prasītāju neattiecināja atbildību par pārkāpumu, par kuru ir runa lēmumā “Organiskie peroksīdi”, ir jānoraida
kā nepamatots. Būtībā, pirmkārt, tā kā laikā starp lēmuma “Organiskie peroksīdi” un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu Komisija
jau bija attiecinājusi uz prasītāju atbildību par pārkāpumiem, kas konstatēti trijos lēmumos, proti, lēmumā “Monohloretiķskābe”,
lēmumā “Ūdeņraža pārskābe” un lēmumā “Metakrilāti”, prasītājam nevarēja būt nezināmi šādas atbildības attiecināšanas nosacījumi.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas tika minēts iepriekš 60. punktā, tā kā Komisijai ir iespēja, bet ne pienākums,
atbildību par pārkāpumu attiecināt uz mātessabiedrību un šādas atbildības attiecināšanas nosacījumi šajā lietā bija izpildīti,
tas vien, ka Komisija šādi neattiecināja atbildību lēmumā “Organiskie peroksīdi”, nenozīmē, ka tai ir jāveic tāds pats vērtējums
apstrīdētajā lēmumā.
Turklāt prasītāja arguments, saskaņā ar kuru tas, ka Komisijai ir rīcības brīvība, kura tai ļauj vainot mātessabiedrību meitassabiedrības
pārkāpumā, ir patvaļīgi, ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā, lai gan Komisijai saskaņā ar iepriekš 60. punktā minēto judikatūru
ir rīcības brīvība lemt, vai atbildība par pārkāpumu ir attiecināma uz mātessabiedrību, tomēr tās lēmums šādi attiecināt atbildību
kā šajā gadījumā ir pakļauts Savienības tiesu kontrolei, jo tām ir pienākums pārbaudīt, vai atbildības attiecināšanas nosacījumi
ir izpildīti.
Līdz ar to prasītāja pirmais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Prasītāja otrais iebildums, saskaņā ar kuru tas apstrīdētajā lēmumā ir cietis no diskriminējošas attieksmes salīdzinājumā
ar
Akzo Nobel
un
ELSA
tiktāl, ciktāl atšķirībā no šiem pēdējiem Komisija atturējās sniegt konkrētus pierādījumus attiecībā uz prasītāju, lai to
vainotu attiecīgajā pārkāpumā, ir jānoraida kā nepamatots.
Pirmkārt, šī iebilduma pamatā ir apstrīdētā lēmuma kļūdaina interpretācija. Būtībā, tāpat kā Komisija izvirzīja papildu pierādījumus,
lai apstiprinātu prezumpciju par
Akzo Nobel
izšķirošo ietekmi uz meitassabiedrību
EKA
(apstrīdētā lēmuma preambulas 378. apsvērums) un
ELSA
izšķirošo ietekmi uz meitassabiedrību
Finnish Chemicals
(apstrīdētā lēmuma preambulas 481. apsvērums), tā arī minēja pierādījumus, kas ir vērsti uz to, lai apstiprinātu prezumpciju
par prasītāja izšķirošo ietekmi uz
Arkema France
(apstrīdētā lēmuma preambulas 386. apsvērums).
Otrkārt, pat tad, ja Komisija apstrīdētajā lēmumā būtu apstiprinājusi prezumpciju par izšķirošu ietekmi tikai attiecībā uz
Akzo Nobel
un tā meitassabiedrību
EKA
, kā arī attiecībā uz
ELSA
un tā meitassabiedrību
Finnish Chemicals
, bet nevis attiecībā uz prasītāju un tā meitassabiedrību, tas neliktu apšaubīt minētā lēmuma likumību. Būtībā, kā izriet
no iepriekš 77. punktā izklāstītā vērtējuma, Komisijai nebija pienākuma apstiprināt minēto prezumpciju, ņemot vērā, ka
Elf Aquitaine
piederēja gandrīz viss meitassabiedrības pamatkapitāls. Līdz ar to, pat pieņemot, ka minētie uzņēmumi atradās līdzīgā situācijā,
tas, ka Komisija nolēma apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi tikai attiecībā uz dažiem no tiem, nevar izraisīt apstrīdētā
lēmuma atcelšanu.
Tādējādi prasītāja otrais iebildums, kā arī sestā daļa kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.
Tā kā visas sešas otrā pamata daļas ir jānoraida daļēji kā nepamatotas, daļēji kā nepieņemamas un daļēji kā neefektīvas, šis
pamats ir jānoraida kopumā.

Par trešo pamatu – prasītāja iesniegtā pierādījumu kopuma sagrozīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka pamatojums, kuru Komisija minējusi apstrīdētā lēmuma preambulas 400.–404. apsvērumā, lai noraidītu tā
iesniegtā pierādījumu kopuma elementus, parāda, ka Komisija ir sagrozījusi dažus no šiem pierādījumiem, izmantojot ekstrapolācijas,
pieņēmumus un prezumpcijas, kas nav pierādīti. Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 404. apsvērumā minētais Komisijas apgalvojums,
ka šīs lietas fakti atbilst šādiem aptuveniem pieņēmumiem, apstiprinot, ka Komisija ir sagrozījusi minētos pierādījumus.
Komisija iebilst pret šo argumentāciju.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jākonstatē, ka šī pamata atbalstam prasītājs neizvirza nevienu konkrētu elementu, kas apstiprinātu tā apgalvojumu,
saskaņā ar kuru Komisija ir sagrozījusi pierādījumu kopumu, ko prasītājs iesniedzis, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu
ietekmi. Pēc tam, tā kā prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka pierādījumu kopums, kuru prasītājs
tai iesniedza, neatspēko prezumpciju par izšķirošu ietekmi, ir jākonstatē, ka šis pamats ir pirmā pamata ceturtās daļas pārformulējums
un līdz ar to ir jānoraida ar tādu pašu pamatojumu kā iepriekš 95.–107. punktā izklāstītais pamatojums, saskaņā ar kuru tika
nospriests, ka prasītāja iesniegtais pierādījumu kopums neļauj atspēkot minēto prezumpciju.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par ceturto pamatu – pamatojuma pretrunām apstrīdētajā lēmumā
Prasītājs apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir trīs pretrunas, kas to padara par spēkā neesošu. Atbildot uz Vispārējās tiesas
jautājumiem tiesas sēdē, tas apstiprināja, ka tas šajā sakarā min pamatojuma nesniegšanu. Šis pamats ir sadalīts trīs daļās.
Par pirmo daļu – pamatojuma pretrunu attiecībā uz uzņēmuma jēdziena EKL 81. panta 1. punkta izpratnē piemērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pamatojuma pretruna attiecībā uz uzņēmuma jēdziena EKL 81. panta 1. punkta izpratnē
piemērošanu.
Pirmām kārtām, prasītājs norāda, ka, lai gan no apstrīdētā lēmuma preambulas 1. un 320. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja,
ka minētā lēmuma adresāti tika sodīti sakarā ar piedalīšanos attiecīgajā pārkāpumā, tā vienlaikus pretrunīgā veidā tā paša
lēmuma preambulas 69., 384. un 385. apsvērumā norāda, ka [prasītājs] nekad nav piedalījies attiecīgajā pārkāpumā.
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pamatojuma pretruna attiecībā uz Komisijas pieņemto uzņēmuma “perimetru
[apjomu]” EKL 81. panta 1. punkta izpratnē.
Pirmkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 16. un 385. apsvērumā esot definējusi, ka
Arkema France
ir vienīgais uzņēmums, kas atbildīgs par pārkāpumu, lai gan minētā lēmuma 375. un 415. apsvērumā tā esot uzskatījusi, ka
Arkema France
pārkāpums ir jāattiecina uz [prasītāju].
Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā esot pretrunas pamatojumā, kas attiecas uz abu prasītājam uzlikto naudas sodu aprēķināšanu. Šajā
sakarā prasītājs apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā tam uzliek individuālu naudas sodu, lai gan tas nav piedalījies
pārkāpumā, nav par to zinājis un abi naudas sodi, kas tam tika uzlikti, tika aprēķināti, pamatojoties uz
Arkema France
parametriem, kurus prasītājs nekādi nevarēja ietekmēt.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami
un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā
akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Netiek prasīts, lai pamatojumā būtu precizēti visi atbilstošie faktiskie
un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne
tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada
2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 178. punktā minēto spriedumu lietā
Hoek Loos
/Komisija, 58. punkts).
No judikatūras izriet arī tas, ka, ja lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu
saistībā ar vainojamību pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it
īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu (Vispārējās tiesas 1994. gada 28. aprīļa
spriedums lietā T‑38/92
AWS Benelux
/Komisija,
Recueil
, II‑211. lpp., 26. punkts). Tādējādi, lai Komisijas lēmums būtu pietiekami pamatots attiecībā uz to meitassabiedrību, kuras
izdarījušas pārkāpumu, mātessabiedrībām, tajā ir jāietver izsmeļošs pamatojuma izklāsts, lai pamatotu, ka šīs sabiedrības
ir vainojamas pārkāpumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 80. punkts).
Šajā gadījumā, neesot vajadzībai vērtēt katru no apstrīdētā lēmuma preambulas apsvērumiem, kurus min prasītājs, ir jākonstatē,
ka no apstrīdētā lēmuma preambulas 386. un 387. apsvēruma, kas minēti iepriekš 41. un 42. punktā, nepārprotami izriet, ka
tas, kā dēļ Komisija nolēma vainot prasītāju
Arkema France
pārkāpumā un uzlikt tam naudas sodus, bija konstatējums, ka prasītājs un
Arkema France
veido vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.
Tātad, pat tad, ja apstiprinātos prasītāja minētās pamatojuma pretrunas apstrīdētajā lēmumā, tomēr paliktu spēkā tas, ka minētajā
lēmumā norādītais pamatojums ļāva, pirmkārt, prasītājam uzzināt viņa apsūdzības un uzlikto naudas sodu pamatojumu, ko pierāda
fakts, ka prasītājs tostarp savos pirmajos divos pamatos apstrīd apstrīdētā lēmuma likumību tiktāl, ciktāl Komisija uz to
ir attiecinājusi atbildību par attiecīgo pārkāpumu, un astotajā un devītajā pamatā apstrīd, ka tam tika piespriests viens
naudas sods solidāri ar
Arkema France
un otrs individuāli, un, otrkārt, Vispārējai tiesai veikt pārbaudi.
Turklāt tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka pretruna pamatojumā izriet no tā, ka naudas sodi, kas tam tika uzlikti apstrīdētā
lēmuma 2. panta c) un e) punktā, tika aprēķināti, pamatojoties uz
Arkema France
“raksturīgajiem parametriem”, šis arguments ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā šajā sakarā ir jānorāda, ka papildus tam,
ka prasītājs nav norādījis, kādā ziņā šis naudas sodu aprēķins būtu pretrunīgs, individuāla naudas soda uzlikšana un tas,
ka šis sods tika aprēķināts, pamatojoties uz
Arkema France
raksturīgajiem parametriem, tieši izriet no pamatnostādņu piemērošanas un tādējādi tam nav vajadzīgs īpašs pamatojums apstrīdētajā
lēmumā. Šādos apstākļos ceturtā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otro daļu – pamatojuma pretrunu attiecībā uz to, vai prasītājs zināja par attiecīgo pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pamatojuma pretruna attiecībā uz to, vai tas varēja zināt par
Arkema France
pārkāpumu. Būtībā sākotnēji Komisija minētajā lēmumā esot apgalvojusi, ka prasītājs noteikti bija informēts par
Arkema France
darbību sakarā ar vienu un to pašu personu klātbūtni prasītāja un
Arkema France
darbinieku vidū, bet tad vēlāk apstrīdētā lēmuma preambulas 401. apsvērumā pretrunīgi esot norādījusi, ka prasītājs varēja
nezināt par meitassabiedrības pret konkurenci vērstajām darbībām.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentāciju.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka daži apstrīdētā lēmuma pamatojuma elementi ir pretrunīgi attiecībā uz to, vai prasītājs
zināja par attiecīgo pārkāpumu, ir jākonstatē, ka pat tad, ja šādas pretrunas apstiprinātos, tas neietekmētu faktu, ka, tā
kā
Arkema France
un prasītājs veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, Komisija saskaņā ar iepriekš 45.–55. punktā minēto
judikatūru varēja attiecināt uz prasītāju atbildību par attiecīgo pārkāpumu neatkarīgi no tā, vai prasītājs par to zināja
un vai tieši piedalījās minētajā pārkāpumā, kas Komisijai nebija jāpierāda. Līdz ar to iespējama pamatojuma pretruna apstrīdētajā
lēmumā šajā sakarā katrā ziņā neietekmētu apstrīdētā lēmuma likumību.
Līdz ar to ceturtā pamata otrā daļa ir jānoraida kā neefektīva.
Par trešo daļu – pamatojuma pretrunu saistībā ar tās kontroles raksturu, ko mātessabiedrība veic attiecībā uz savu meitassabiedrību,
lai to varētu vainot šīs pēdējās izdarītajā pārkāpumā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir divkārša pamatojuma pretruna.
Pirmkārt, prasītājs norāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 407. apsvērumā pamatoti apgalvo, ka atbildības par meitassabiedrības
pārkāpumu attiecināšana uz mātessabiedrību ir pakļauta pierādījumam par to, ka šī mātessabiedrība faktiski kontrolē meitassabiedrības
komercpolitiku. Tomēr analīze, kuru Komisija veica attiecībā uz prasītāja iesniegto pierādījumu kopumu un kura izriet no apstrīdētā
lēmuma preambulas 403. un 404. apsvēruma, parādot, ka Komisija paplašināja šīs prasītāja faktiskās kontroles piemērošanas
jomu ārpus meitassabiedrības komercpolitikas.
Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 403. un 404. apsvērums ir pretrunā apstrīdētā lēmuma preambulas
413. apsvērumam, kurā Komisija apgalvo, ka tā lēmumā “Ūdeņraža pārskābe” pamatojusies tikai uz prezumpciju par prasītāja izšķirošu
ietekmi uz meitassabiedrības komercpolitiku.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs ar šiem abiem iebildumiem, ko tas izvirza, būtībā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pamatojuma pretrunas saistībā
ar tās kontroles raksturu, kas mātessabiedrībai jāveic attiecībā uz savu meitassabiedrību, lai Komisija uz to varētu attiecināt
atbildību par pārkāpumu.
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka pat tad, ja apstiprinātos pamatojuma pretrunas apstrīdētajā lēmumā, tās neietekmētu konstatējumu,
ka Komisija šajā sakarā nav pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo, pirmkārt, kā izriet no pirmā pamata ceturtās daļas
analīzes (skat. iepriekš 95.–107. punktu), prasītājs varēja uzzināt pamatojumu, kura dēļ Komisija secināja, ka tā iesniegtie
pierādījumi neļauj atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, un līdz ar to arī apstrīdēt tā likumību un, otrkārt, Vispārējā
tiesa varēja veikt pārbaudi.
Līdz ar to ceturtā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota un ceturtais pamats kopumā ir jānoraida daļēji kā nepamatots
un daļēji kā neefektīvs.

Par piekto pamatu – labas pārvaldības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi labas pārvaldības principu.
Pirmkārt, Komisija neesot rūpīgi un objektīvi pārbaudījusi visus atbilstošos faktus un it īpaši informāciju, kuru prasītājs
tai bija iesniedzis apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, un kura skaidri un precīzi pierādīja
Arkema France
ekonomisko autonomiju tirgū. Turklāt Komisija neesot individuāli un konkrēti pārbaudījusi prasītāja situāciju.
Otrkārt, labas pārvaldības princips uzliekot Komisijai pienākumu piemērot uzņēmumiem tos pašus noteikumus, ko tā attiecina
uz sevi. Tomēr apstrīdētā lēmuma preambulas 358. apsvērumā Komisija esot atgādinājusi, ka tai ir tiesības pamatoties uz pierādījumu
kopumu, lai pierādītu pārkāpumu, lai gan tā šajā lietā
de facto
liedz šādu pierādīšanas veidu prasītājam. Prasītājs šajā sakarā atsaucas uz pirmā pamata ceturto un piekto daļu.
Treškārt, prasītājs apgalvo, ka pretēji tam, ko Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma preambulas 314. apsvērumā, labas pārvaldības
princips, kā prasītājs norādījis savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, prasa, lai Komisija atliek apstrīdētā
lēmuma pieņemšanu līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pieņems nolēmumu par prasības pieteikumiem, kurus prasītājs iesniedza par
lēmumu “Monohloretiķskābe”, lēmumu “Ūdeņraža pārskābe” un lēmumu “Metakrilāti”. Šajā sakarā prasītājs atgādina, ka fakts,
ka tam liek celt jaunu prasību atcelt kādu Komisijas lēmumu, var būt pretrunā procesuālās ekonomijas prasībai, kā Vispārējā
tiesa nospriedusi 2004. gada 21. oktobra spriedumā lietā T‑36/99
Lenzing
/Komisija (Krājums, II‑3597. lpp.).
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumos, kad Savienības iestādēm ir rīcības brīvība, lai tās varētu veikt savus pienākumus,
Kopienu tiesību sistēmas garantēto tiesību ievērošanai administratīvajā procesā ir vēl jo lielāka nozīme. Šīs garantijas ietver
it īpaši kompetentās iestādes pienākumu rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus izskatāmās lietas būtiskos apstākļus (Tiesas 1991. gada
21. novembra spriedums lietā C‑269/90
Technische Universität München
,
Recueil
, I‑5469. lpp., 14. punkts; Vispārējās tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedums lietā T‑44/90
La Cinq
/Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 86. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 99. punkts).
Šajā gadījumā ir jāpārbauda katrs no trim prasītāja iebildumiem, kas ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka Komisija ir pārkāpusi
labas pārvaldības principu.
Pirmkārt, prasītāja iebildums, saskaņā ar kuru Komisija nav rūpīgi un objektīvi pārbaudījusi pierādījumus, kurus tas bija
izvirzījis, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, un nav pārbaudījusi tā konkrēto situāciju, ir jānoraida kā nepamatots.
Būtībā papildus faktam, ka prasītājs neizvirza nevienu argumentu vai īpašu pierādījumu, kas apstiprinātu šo iebildumu, no
apstrīdētā lēmuma preambulas 396.–415. apsvērumam izriet, ka Komisija pārbaudīja un skaidri noraidīja argumentus, kurus prasītājs
izvirzīja, lai atspēkotu minēto prezumpciju.
Otrkārt, prasītāja iebildums, saskaņā ar kuru Komisija būtībā pārkāpa labas pārvaldības principu tiktāl, ciktāl tā šajā gadījumā
de facto
noraidīja pierādīšanas veidu ar pierādījumu kopumu, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, lai gan Komisija pati
izmantoja šādu pierādīšanas veidu, ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā šajā sakarā ir jākonstatē, ka saskaņā ar to, kas tika
izklāstīts saistībā ar pirmā pamata ceturto daļu (skat. iepriekš 95.–107. punktu), Komisija iepriekš pārbaudīja prasītāja
iesniegto pierādījumu kopumu un pēc tam uzskatīja, ka tie nevar atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi. Komisija tādējādi
šajā sakarā nav pārkāpusi labas pārvaldības principu.
Treškārt, prasītāja iebildums, saskaņā ar kuru Komisijai atbilstoši labas pārvaldības un procesuālās ekonomijas principiem
būtu vajadzējis atlikt šajā tiesvedībā pret to iesākto procesu līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pieņem nolēmumu par prasības
pieteikumiem, kurus prasītājs iesniedza par lēmumu “Monohloretiķskābe”, lēmumu “Ūdeņraža pārskābe” un lēmumu “Metakrilāti”,
ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā vispirms ir jākonstatē, ka papildus faktam, ka Komisijas lēmumiem ir piemērojama spēkā
esamības prezumpcija tik ilgi, kamēr tie netiek atcelti vai atsaukti (Tiesas 1994. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑137/92 P
Komisija/
BASF
u.c.,
Recueil
, I‑2555. lpp., 48. punkts), neviens tiesību akts neuzliek Komisijai pienākumu atlikt lēmumu pieņemšanu lietās, kas attiecas
uz dažādiem faktiem. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, no iepriekš 235. punktā minētā sprieduma lietā
Lenzing
/Komisija (56. punkts) neizriet, ka Komisijai procesuālās ekonomijas iemeslu dēļ šajā gadījumā bija pienākums atlikt apstrīdētā
lēmuma pieņemšanu līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa pieņem nolēmumu par prasības pieteikumiem, kurus prasītājs iesniedza par
citiem lēmumiem, ar kuriem tam uzlikts sods. Būtībā minētā sprieduma 58. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tad, ja tiek
grozīts kāds lēmums, par kuru ir iesniegts prasības pieteikums, lietas dalībniekiem var dot atļauju pielāgot savus prasījumus
šī jaunā fakta iestāšanās dēļ tiktāl, ciktāl “likt prasītājam iesniegt Vispārējā tiesā jaunu prasību par [..] lēmuma atcelšanu
būtu pretrunā pareizai tiesvedībai un procesuālās ekonomijas prasībai”.
Līdz ar to prasītāja trešais iebildums un piektais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.

Par sesto pamatu – tiesiskās drošības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā apgalvo, ka apstrīdētais lēmums nopietni apdraud juridisko drošību, ar kuru tas varēja likumīgi rēķināties,
ņemot vērā pastāvīgo judikatūru, ko tas minējis saistībā ar pirmo pamatu.
Pirmkārt, atbildības par attiecīgo pārkāpumu attiecināšana uz prasītāju apstrīdētajā lēmumā esot balstīta uz kritēriju, kurš
ir vienlaikus gan jauns, gan nesaprotams un kurš atkarīgs no Komisijas labās gribas, neesot nekādiem konkrētiem pierādījumiem
par mātessabiedrības iespējamu iejaukšanos meitassabiedrības komercpolitikā.
Otrkārt, Komisija apstrīdētajā lēmumā pirmo reizi un bez jebkāda tiesiska pamata esot uzlikusi prasītājam divus atsevišķus,
bet kumulatīvus naudas sodus, no kuriem viens, kurš ir individuāls naudas sods, uzlikts to pašu faktu dēļ.
Treškārt, prasītājs apgalvo, kā tas jau apgalvoja saistībā ar ceturtā pamata pirmo daļu, ka tiktāl, ciktāl saiknes, kas to
vieno ar
Arkema France
, ir identiskas šajā lietā un lietā, kurā Komisija pieņēma lēmumu “Organiskie peroksīdi”, nav saprotams, ka Komisija šajās
abās lietās ir pieņēmusi divus pilnīgi atšķirīgus risinājumus.
Komisija iebilst pret šiem argumentiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, prasītāja iebildums, ka Komisija pārkāpa tiesiskās drošības principu tāpēc, ka tā nolēma attiecināt uz prasītāju
atbildību par attiecīgo pārkāpumu saskaņā ar “jaunu” un “nesaprotamu” kritēriju, ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā, no vienas
puses, kā tika konstatēts iepriekš 197. punktā, Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija attiecinājusi uz prasītāju
atbildību par pārkāpumiem, par kuriem sods uzlikts trijos lēmumos, proti, lēmumā “Monohloretiķskābe”, lēmumā “Ūdeņraža pārskābe”
un lēmumā “Metakrilāti”. Līdz ar to prasītājs nevar pamatoti apgalvot, ka tam nebija zināmi nosacījumi atbildības par pārkāpumu
attiecināšanai uz mātessabiedrību. No otras puses, katrā ziņā, kā izriet no iepriekš 45.–55. punktā minētās judikatūras, prezumpcija
par izšķirošu ietekmi, uz kuras Komisija pamatojās apstrīdētajā lēmumā, lai uzliktu prasītājam sodu, nav nedz “jauna”, nedz
“nesaprotama”.
Otrām kārtām, attiecībā uz prasītāja iebildumu, ka Komisija pārkāpa tiesiskās drošības principu, apstrīdētajā lēmumā pirmo
reizi un bez jebkāda tiesiska pamata uzliekot prasītājam divus atsevišķus, bet kumulatīvus naudas sodus, no kuriem viens,
kurš ir individuāls naudas sods, uzlikts to pašu faktu dēļ, vispirms ir jākonstatē, ka atbilstoši sodiem, kas ir paredzēti
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, Komisija var ar lēmumu uzlikt naudas sodus uzņēmumiem,
kas pārkāpj EKL 81. pantu. Ir pierādīts, ka Regulas Nr. 17 15. pantā un Regulas Nr. 1/2003 23. pantā paredzēto sodu mērķis
ir izskaust prettiesiskas darbības, kā arī novērst to atkārtotu izdarīšanu (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu
lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 218. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar judikatūru principā fiziskajai vai juridiskajai personai, kas vadīja attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā,
ir pienākums par to atbildēt, pat ja lēmuma, ar ko tiek konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmuma vadība ir nonākusi
citas personas atbildībā (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 78. punkts).
Lēmumi, kas ir pieņemti, piemērojot EKL 81. pantu, to piemērošanas un izpildīšanas mērķiem tomēr ir jāadresē vienībām, kas
ir juridiskas personas (šajā ziņā skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts, un iepriekš 60. punktā minēto spriedumu “PVC II”, 978. punkts). Tādēļ, ja Komisija pieņem lēmumu,
piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, tai ir jāidentificē fiziska vai juridiska persona vai fiziskas vai juridiskas personas,
kuras var tikt uzskatītas par atbildīgām par attiecīgā uzņēmuma rīcību, kuras par to var tikt sodītas un kurām var adresēt
lēmumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83
Hydrotherm Gerätebau
,
Recueil
, 2999. lpp., 11. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka pamatnostādnes, ko Komisija pieņem naudas sodu aprēķināšanai, nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību,
jo tās nosaka metodoloģiju, kas Komisijai ir jāizmanto, nosakot naudas sodu apmēru (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 8. februāra
spriedumu lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I‑1331. lpp., turpmāk tekstā – “Tiesas spriedums lietā
Danone
”, 23. punkts). Administrācija atsevišķā gadījumā nevar no tām atkāpties, nenorādot iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas
attieksmes principu (Tiesas 2006. gada 18. maija spriedums lietā C‑397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 91. punkts).
Saskaņā ar pamatnostādņu 9.–11. punktu naudas sodu apmēru nosaka divos posmos. Vispirms atbilstoši minēto pamatnostādņu 12.–26. punktam
Komisija nosaka naudas soda pamatsummu, kuru aprēķina, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu pārdošanas apjoma vērtības noteiktu procentuālo
daļu, ko reizina ar laiku, cik ilgi [attiecīgie uzņēmumi] bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, un kurai pieskaita summu,
kas atbilst minētās pārdošanas apjoma vērtības noteiktai procentuālai daļai, lai tos atturētu no dalības aizliegtās vienošanās.
Pēc tam atbilstoši minēto pamatnostādņu 27.–29. punktam Komisija var ņemt vērā apstākļus, kas liek samazināt vai palielināt
naudas soda apmēru. Minēto pamatnostādņu 28. punktā it īpaši ir norādīts, ka būtībā recidīvu var sodīt ar naudas soda pamatsummas
palielinājumu 100 % apmērā par katru iepriekš konstatētu identisku vai līdzīgu pārkāpumu. Turklāt minēto pamatnostādņu 30. un
31. punktā noteiktos apstākļos ir paredzēta papildu palielinājuma summa. It īpaši saskaņā ar minēto pamatnostādņu 30. punktu
“Komisija īpašu uzmanību pievērš tam, lai naudas sodam būtu pietiekami preventīva iedarbība,” un “šajā nolūkā tā var palielināt
naudas sodu, ko uzliek uzņēmumiem ar īpaši lielu apgrozījumu, kurā ietilpst preces un pakalpojumi, kas nav iesaistīti pārkāpumā”.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka tiktāl, ciktāl kādam uzņēmumam, kura kopējais apgrozījums
ir acīmredzami lielāks nekā pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku kopējais apgrozījums, ir vieglāk savākt līdzekļus tam
uzliktā naudas soda samaksai, Komisijai šajā ziņā ir tiesības palielināt minēto naudas sodu, lai nodrošinātu tā pietiekamu
preventīvo iedarbību (šajā ziņā skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz
T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 241. punkts).
Šajā gadījumā, no vienas puses, ir jānorāda, ka saskaņā ar to, kas izriet no šī sprieduma 18.–23. punkta, Komisija apstrīdētajā
lēmumā atbilstoši pamatnostādņu noteikumiem, kuru saturs ir apkopots iepriekš 253. punktā, uzlika, pirmkārt,
Arkema France
un prasītājam solidāri naudas sodu EUR 22 700 000 apmērā, kas atbilst naudas soda pamatsummai (skat. minētā lēmuma 2. panta
c) punktu), otrkārt, individuāli
Arkema France
naudas sodu EUR 20 430 000 apmērā, kas atbilst naudas soda pamatsummas palielinājumam 90 % apmērā recidīva dēļ (skat. minētā
lēmuma 2. panta d) punktu), un, treškārt, individuāli prasītājam naudas sodu EUR 15 890 000 apmērā (skat. minētā lēmuma 2. panta
e) punktu), kas atbilst naudas soda pamatsummas palielinājumam 70 % apmērā saistībā ar prasītāja lielo apgrozījumu, ko tas
gūst, pārdodot preces, uz kurām pārkāpums neattiecas.
No otras puses, ir jāuzsver, ka, lai gan attiecīgā pārkāpuma laikā prasītājs un
Arkema France
veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, minētais uzņēmums vairs nepastāvēja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā,
jo, kā tika izklāstīts iepriekš 1. punktā, prasītājs kopš 2006. gada vairs nekontrolēja
Arkema France
.
Šādos apstākļos atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam Komisija varēja, pirmkārt, uzlikt naudas sodu solidāri
prasītājam un
Arkema France
, kas strīdīgo faktu rašanās laikā abas bija sabiedrības, kuras veidoja uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē un kurām bija jāatbild
par attiecīgo pārkāpumu, un, otrkārt, lai tiktu ņemts vērā iepriekš 255. punktā minētais apstāklis, uzlikt naudas soda pamatsummas
palielinājumu atbilstoši pamatnostādņu 30. punktam tikai prasītājam, kura īpaši lielais apgrozījums salīdzinājumā ar pārējām
sodītajām vienībām apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā, kā Komisija pamatoti konstatēja apstrīdētā lēmuma preambulas 548. un
549. apsvērumā, tam ļāva vieglāk savākt līdzekļus naudas soda samaksai.
Tādējādi Komisija, uzliekot solidāri
Arkema France
un prasītājam naudas sodu, kura summu tā pēc tam palielināja par 70 % tikai attiecībā uz prasītāju, rīkojās atbilstoši naudas
sodu apmēra noteikšanas pilnvarām, kuras tai ir saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu un kuras tā ir apņēmusies
īstenot atbilstoši pamatnostādnēm. Tādējādi prasītāja iebildums, ka Komisija ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu, bez
jebkāda tiesiska pamata uzliekot tam divus atsevišķus, bet kumulatīvus naudas sodus, ir jānoraida kā nepamatots.
Trešām kārtām, prasītāja iebildums, ka Komisija ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu “nevienveidīgas argumentācijas” dēļ,
kuru tā izmantojusi apstrīdētajā lēmumā un lēmumā “Ūdeņraža pārskābe”, ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā papildus tam, ka
abos šajos lēmumos Komisija identiskā veidā uz prasītāju attiecināja atbildību par attiecīgajiem pārkāpumiem, pamatojoties
uz prezumpciju par izšķirošu ietekmi, katrā ziņā ir jāatgādina, kā izriet no iepriekš 60. punktā minētās judikatūras, ka pat
tad, ja Komisija iepriekš pieņemtā lēmumā nebūtu šādi attiecinājusi atbildību, tas nekādi neliegtu tā rīkoties vēlāk pieņemtā
lēmumā.
Līdz ar to sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par septīto pamatu – pilnvaru nepareizu izmantošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka, attiecinot uz to atbildību par attiecīgo pārkāpumu un uzliekot tam divus kumulatīvus naudas sodus,
Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras, kādas tai ir atbilstoši Regulai Nr. 1/2003. Būtībā tam uzliktie sodi neatbilstot
to leģitīmajam mērķim atbilstoši minētajai regulai, jo Komisija esot centusies palielināt naudas sodu citam uzņēmumam, kas
nav prasītājs, proti, tā meitassabiedrībai, kura atzina savu atbildību par attiecīgo pārkāpumu.
Komisija iebilst pret šo argumentāciju.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmums ir pieņemts, nepareizi izmantojot pilnvaras, tikai tad, ja, pastāvot objektīvām, nozīmīgām
un saskaņotām pazīmēm, tas ir ticis pieņemts, lai īstenotu citus mērķus, nevis tos, kas norādīti iepriekš (skat. Vispārējās
tiesas 1998. gada 16. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑133/95 un T‑204/95
IECC
/Komisija,
Recueil
, II‑3645. lpp., 188. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras, attiecinot uz to atbildību
par attiecīgo pārkāpumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas tika pārbaudīts saistībā ar pirmā pamata piecām daļām, Komisija
pamatoti varēja šādi attiecināt atbildību, jo
Arkema France
un prasītājs veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.
Otrkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras, apstrīdētā lēmuma 2. panta
e) punktā tam uzliekot individuālu naudas sodu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas tika konstatēts sestā pamata otrā iebilduma
analīzē (skat. iepriekš 249.–257. punktu), Komisija tikai prasītājam uzlika naudas soda pamatsummas palielinājumu saskaņā
ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu un atbilstoši pamatnostādņu 30. punktam.
Līdz ar to septītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par astoto pamatu – prasītājam uzliktā individuālā naudas soda nepamatoto raksturu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā apgalvo, ka naudas sods, kas tam uzlikts apstrīdētā lēmuma 2. panta e) punktā, nav tiesiski pamatots.
Pirmām kārtām, prasītājs uzskata, ka tam uzliktajam naudas sodam EUR 15 890 000 apmērā nav tiesiska pamata un tas pārkāpj
vairākus Kopienu tiesību noteikumus un principus.
Pirmkārt, individuāla naudas soda uzlikšana prasītājam esot pretrunā EKL 81. panta 1. punktam un Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktam. No vienas puses, nepastāvot ekonomiskai vienotībai ar
Arkema France
, nevarot pamatot prasītājam uzlikto individuālo naudas sodu, jo prasītājs nepiedalījās attiecīgajā pārkāpumā. No otras puses,
esot pretrunīgi apgalvot, ka prasītājs un
Arkema France
veido vienu un to pašu uzņēmumu, un uzlikt individuālu sodu pirmajam nosauktajam, kas nozīmētu pieņemt, ka vienā un tajā
pašā grupā pastāv divi uzņēmumi. Turklāt tikai tieša dalība pārkāpumā izraisa atbildību, atbilstoši kurai var noteikt individuālu
sodu. Tiesas sēdē prasītājs arī norādīja, ka šāda naudas soda rezultātā tas tiek sodīts divas reizes par to pašu pārkāpumu,
kas esot pretrunā Eiropas Savienības Pamattiesību hartai.
Otrkārt, individuāla naudas soda uzlikšana prasītājam pārkāpjot pamatnostādņu 30. punktu, jo minētajā punktā ir tikai atsauce
uz iespēju palielināt “naudas sodu, ko uzliek uzņēmumiem,” un šajā lietā vienīgais “atbilstošais” uzņēmums grupā
Elf Aquitaine
esot
Arkema France
.
Treškārt, prasītājs vispirms uzskata, ka tam uzliktais individuālais naudas sods, neesot nekādam tiesiskam pamatam, pārkāpj
nevainīguma prezumpciju un juridiskas personas autonomijas, tiesiskuma, personiskās atbildības un sodu individualitātes principus.
Turklāt Komisija šajā sakarā esot vēl otru reizi pārkāpusi tiesiskuma principu, jo pamatnostādņu 30. punktā nav precizēti
aprēķina parametri attiecībā uz “naudas soda īpašo palielinājumu ar mērķi nodrošināt tā preventīvo iedarbību”. Naudas soda
palielinājums 70 % apmērā, kas uzlikts prasītājam, tādējādi neesot balstīts ne uz kāda tiesiska pamata, pārkāpjot tiesiskuma
principu, kas prasa, lai dokumentam, ar kuru uzliek sodu, būtu pietiekams precizitātes līmenis. Tiesas sēdē prasītājs arī
norādīja, ka minētajām pamatnostādnēm katrā ziņā nav normatīva akta juridiskā spēka.
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka, apstrīdētā lēmuma preambulas 545.–549. apsvērumā
Arkema France
uzlikto individuālo naudas sodu pamatojot ar apgalvoto nepieciešamību nodrošināt preventīvu iedarbību “saistībā ar uzņēmuma
īpaši lielo kopējo apgrozījumu, kurā ietilpst preces un pakalpojumi, kas nav iesaistīti pārkāpumā,” Komisija ir pārkāpusi
Kopienu tiesības divkārt.
Pirmkārt, no vienas puses, esot netaisnīgi uzlikt prasītājam individuālu naudas sodu preventīvā nolūkā, lai gan minētais naudas
sods ir aprēķināts, ņemot vērā
Arkema France
uzliktā naudas soda pamatsummu, kurā jau ir ietverts īpašs palielinājums preventīvā nolūkā. No otras puses, individuāla naudas
soda uzlikšana prasītājam neesot atbilstoša, jo uzņēmums, kuru, pēc Komisijas domām, veidoja
Arkema France
un prasītājs, kopš 2006. gada vairs nepastāvēja. Turklāt, lai gan preventīvā iedarbība ir faktors, kuru Komisija var ņemt
vērā, aprēķinot naudas soda apmēru, tā tomēr neveido tiesisku pamatu pašam naudas sodam.
Otrkārt, prasītājs uzskata, ka Komisija nevarēja pamatoties tikai uz prasītāja kopējo apgrozījumu, lai tam uzliktu individuālu
naudas sodu, un tai, nosakot naudas soda apmēru, bija jāņem vērā tikai attiecīgā produkta apgrozījuma niecīgā proporcija uzņēmuma
kopējā apgrozījumā. Šajā sakarā prasītājs atgādina, ka saskaņā ar judikatūru uzņēmuma kopējā apgrozījuma lielums veido tikai
aptuvenu un nepilnīgu kritēriju naudas soda apmēra noteikšanai. Tiktāl, ciktāl prasītājs nedarbojas EEZ nātrija hlorāta tirgū,
tam neesot pilnīgi nekādas ekonomiskās spējas radīt kaitējumu konkurencei.
Trešām kārtām, prasītājs apgalvo, ka Komisija nevarēja atsaukties uz lēmumu “Metakrilāti”, lai pamatotu tam individuāli uzliktā
naudas soda nepieciešamību, jo pašlaik Vispārējā tiesā ir iesniegta prasība atcelt minēto lēmumu.
Ceturtām kārtām, prasītājs apgalvo, ka ir netaisnīgi tam individuāli uzlikto naudas sodu aprēķināt, ņemot vērā apstrīdētā
lēmuma preambulas 511.–523. apsvērumā minētos pārkāpuma smaguma, ilguma un preventīvās iedarbības faktorus, kuru parametri
uz to neattiecas, jo tas nezināja par attiecīgo pārkāpumu un nevarēja ietekmēt minētos parametrus.
Piektām kārtām, Komisija, aprēķinot prasītājam individuāli uzlikto naudas sodu, neesot pietiekami ņēmusi vērā četrus faktorus.
Vispirms tai būtu bijis jāņem vērā tas, ka
Arkema France
bija iesaistīta attiecīgajā pārkāpumā mazāku laika posmu nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
. Pēc tam Komisijai būtu bijis jāņem vērā atbildību mīkstinošais apstāklis, kurš norādīts apstrīdētā lēmuma preambulas 401. apsvērumā
un kurš saistīts ar tā iespējamo nolaidību attiecībā pret meitassabiedrību. Turklāt būtu bijuši jāņem vērā procesuālie pārkāpumi,
kas veido prasītāja otrajā pamatā minēto pamattiesību pārkāpumu. Visbeidzot Komisijai būtu bijusi jāņem vērā
Arkema France
sadarbība administratīvajā procesā.
Sestām kārtām, individuāla naudas soda uzlikšana prasītājam divkārt pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu.
Pirmkārt, prasītājs esot vienīgā no mātessabiedrībām, par kurām ir runa apstrīdētajā lēmumā, proti,
Akzo Nobel
,
ELSA
un
Uralita
, kurai ir uzlikts individuāls naudas sods preventīvā nolūkā, un šis naudas sods netaisnīgā veidā ir balstīts uz to, ka divas
reizes ir ņemta vērā preventīvā iedarbība.
Otrkārt, prasītājs norāda, ka no apstrīdētā lēmuma preambulas 524. apsvēruma izriet, ka Komisija
Arkema France
un prasītājam uzliktā naudas soda pamatsummu noapaļoja uz leju tikai par EUR 54 000, lai gan
Finnish Chemicals
un
EKA
uzlikto naudas sodu pamatsummas tika noapaļotas uz leju par attiecīgi EUR 660 000 un EUR 213 500. Tomēr, tieši pamatojoties
uz šo pirmo pamatsummu, ticis aprēķināts prasītājam individuāli uzliktais naudas sods.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apstrīd naudas sodu EUR 15 890 000 apmērā, ko Komisija tam uzlikusi apstrīdētā lēmuma 2. panta e) punktā.
Šajā sakarā tas izvirza sešus iebildumus.
Pirmajā iebildumā prasītājs izvirza trīs argumentus par to, ka nebija tiesiska pamata, kas ļautu Komisijai tam uzlikt individuālu
naudas sodu.
Pirmkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka naudas sodam EUR 15 890 000 apmērā, kas tam uzlikts apstrīdētā lēmuma 2. panta
e) punktā, nav nekāda tiesiska pamata un tas pārkāpj EKL 81. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, nepastāvot
ekonomiskai vienotībai ar
Arkema France
, un ka šī naudas soda uzlikšana ir pretrunā pamatnostādņu 30. punktam, jo minētajā punktā ir tikai atsauce uz iespēju palielināt
“naudas sodu, ko uzliek uzņēmumiem,” un šajā lietā vienīgais “atbilstošais” uzņēmums grupā
Elf Aquitaine
esot
Arkema France
, ir jākonstatē, ka šis arguments ir sestā un septītā pamata otrā iebilduma pārformulējums, kas ir jānoraida ar tādu pašu
pamatojumu kā iepriekš 249.–257. un 264. punktā izklāstītais pamatojums. Būtībā Komisija, uzliekot prasītājam naudas soda
palielinājumu 70 % apmērā no pamatsummas, ņemot vērā, ka lēmuma pieņemšanas dienā tā īpaši lielais apgrozījums tam ļāva vieglāk
savākt līdzekļus naudas soda samaksai, rīkojās atbilstoši naudas sodu apmēra noteikšanas pilnvarām, kuras tai ir saskaņā ar
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu un kuras tā ir apņēmusies īstenot atbilstoši pamatnostādnēm.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru tam uzliktais naudas sods EUR 15 890 000 apmērā pārkāpj nevainīguma
prezumpciju un juridiskas personas autonomijas, personiskās atbildības un sodu individualitātes principus, ir jānorāda, ka
papildus tam, ka tā minētie pārkāpumi nav pamatoti ne ar kādu īpašu argumentāciju, šis arguments ir jānoraida ar tādu pašu
pamatojumu kā tas, kas izklāstīts saistībā ar pirmā pamata otro daļu (skat. iepriekš 69.–73. punktu), kā arī saistībā ar otrā
pamata trešo daļu (skat. iepriekš 167.–174. punktu), ceturto daļu (skat. iepriekš 177.–183. punktu) un piekto daļu (skat.
iepriekš 186.–190. punktu). Būtībā, tā kā
Arkema France
un prasītājs veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, Komisija varēja, nepārkāpjot juridiskas personas autonomijas,
nevainīguma prezumpcijas, personiskās atbildības un sodu individualitātes principus, uzlikt tikai prasītājam naudas soda pamatsummas
palielinājumu sakarā ar tā īpaši lielo apgrozījumu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā.
Treškārt, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru tiesiskuma principa pārkāpums šajā lietā esot vēl jo izteiktāks
tāpēc, ka pamatnostādņu 30. punktā nav pietiekami precīzi noteikts, ka šādos apstākļos var tikt uzlikts naudas soda pamatsummas
palielinājums 70 % apmērā, ir jāatgādina, ka, no vienas puses, pamatnostādnes nav tiesiskais pamats naudas soda apmēra noteikšanai,
bet tikai precizē, kā piemērojams Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts (pēc analoģijas skat. iepriekš 252. punktā minēto
Tiesas spriedumu lietā
Danone
, 28. punkts), un ka, no otras puses, lai gan naudas soda pamatsumma tiek noteikta atkarībā no pārkāpuma, tā smagumu nosaka,
ņemot vērā vairākus citus faktorus, attiecībā uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība (iepriekš 252. punktā minētais Tiesas
spriedums lietā
Danone
, 25. punkts). Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu un atbilstoši pamatnostādņu, kuras Komisija ir apņēmusies
piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību, 30. punktam šī pēdējā varēja uzlikt prasītājam palielinājumu 70 % apmērā no naudas
soda pamatsummas sakarā ar to, ka prasītājs sava īpaši lielā apgrozījuma dēļ varēja vieglāk savākt līdzekļus naudas soda samaksai
nekā pārējās šajā lietā sodītās struktūras.
Tādējādi Komisija šajā lietā ir rīkojusies, nepārkāpjot tiesiskuma principu. Līdz ar to pirmais prasītāja iebildums ir jānoraida
kā nepamatots.
Otrajā iebildumā prasītājs būtībā apstrīd apstrīdētā lēmuma 2. panta e) punktā tam uzliktā individuālā naudas soda apmēru.
Būtībā, pirmkārt, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru ir “netaisnīgi” tam uzlikt individuālu naudas sodu preventīvā
nolūkā, lai gan minētais naudas sods ir aprēķināts, ņemot vērā solidāri
Arkema France
un prasītājam uzliktā naudas soda pamatsummu, kurā jau ir iekļauts īpašs palielinājums preventīvā nolūkā, ir jāatgādina,
ka saskaņā ar to, kas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 523. apsvēruma, prasītājam un
Arkema France
solidāri uzliktais naudas sods EUR 22 700 000 apmērā atbilst naudas soda pamatsummai, kurā atbilstoši pamatnostādņu 25. punktam
ir iekļauta papildu summa 19 % apmērā no
Arkema France
pārdošanas apjoma vērtības (skat. iepriekš 18. punktu), “lai atturētu uzņēmumus pat noslēgt horizontālas vienošanās par cenu
noteikšanu, tirgus sadali un ražošanas ierobežošanu”. Turpretī naudas sods EUR 15 890 000 apmērā, kas uzlikts tikai prasītājam,
atbilst 70 % no naudas soda pamatsummas un atbilstoši pamatnostādņu 30. punktam ir vērsts uz to, lai “naudas sodam būtu pietiekami
preventīva iedarbība” attiecībā uz uzņēmumiem, kuru apgrozījums, kurā ietilpst preces un pakalpojumi, kas nav iesaistīti pārkāpumā,
ir īpaši liels.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka, no vienas puses, papildu summa 19 % apmērā no
Arkema France
pārdošanas apjoma vērtības, kura ņemta vērā naudas soda pamatsummas aprēķināšanā atbilstoši pamatnostādņu 25. punktam, un,
no otras puses, īpašais palielinājums, kas uzlikts prasītājam atbilstoši minēto pamatnostādņu 30. punktam, atbilst diviem
atšķirīgiem preventīviem mērķiem, kurus Komisija pamatoti varēja ņemt vērā, nosakot prasītājam uzliekamo naudas sodu. Līdz
ar to arguments, kuru šis pēdējais izvirzījis šajā sakarā, ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka Komisijai, nosakot tam individuāli uzliktā naudas soda apmēru, bija jāņem vērā
tikai attiecīgā produkta apgrozījuma niecīgā proporcija uzņēmuma kopējā apgrozījumā, tas ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā,
kā izriet no pamatnostādņu 30. punkta, tieši tad, kad attiecīgā uzņēmuma kopējais apgrozījums “īpaši nozīmīgi” pārsniedz to
preču pārdošanas apjoma vērtību, uz kurām attiecas aizliegtā vienošanās, Komisija ir tiesīga noteikt papildu summu preventīvā
nolūkā.
Līdz ar to prasītāja otrais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Trešajā iebildumā prasītājs apgalvo, ka Komisija nevarēja atsaukties uz lēmumu “Metakrilāti”, lai pamatotu tam individuāli
uzliktā naudas soda nepieciešamību, jo pašlaik Vispārējā tiesā ir iesniegta prasība atcelt minēto lēmumu. Šajā ziņā, pirmkārt,
ir jānorāda, ka saskaņā ar to, kas izriet no iepriekš 241. punktā minētās judikatūras, Komisijas lēmumiem ir piemērojama spēkā
esamības prezumpcija tik ilgi, kamēr tie netiek atcelti vai atsaukti. Līdz ar to neviens tiesību akts neliedz Komisijai apstrīdētajā
lēmumā atsaukties uz lēmumu “Metakrilāti”, lai pamatotu savu argumentāciju. Otrkārt, katrā ziņā pat tad, ja Savienības tiesas
atceltu lēmumu “Metakrilāti”, tas neietekmētu apstrīdētā lēmuma likumību, jo, kā tika izklāstīts iepriekš 256. un 257. punktā,
Komisija šajā gadījumā uzlika prasītājam individuālu naudas sodu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu un atbilstoši
pamatnostādņu 30. punktam.
Līdz ar to prasītāja trešais iebildums ir jānoraida par nepamatots.
Ceturtajā iebildumā prasītājs apgalvo, ka ir netaisnīgi aprēķināt tam uzlikto individuālo naudas sodu, ņemot vērā
Arkema France
raksturīgos pārkāpuma smaguma, ilguma un preventīvās iedarbības faktorus, kuru parametri uz prasītāju neattiecas, turklāt
tas tika darīts, lai gan prasītājs nezināja par attiecīgo pārkāpumu un nevarēja ietekmēt minētos parametrus.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka prasītājs neizvirza nevienu argumentu vai pierādījumu, lai apšaubītu, ka saskaņā ar to, kas
tika konstatēts iepriekš 256. un 257. punktā, Komisija prasītājam uzlika individuālu naudas sodu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktu un atbilstoši pamatnostādņu 30. punktam. Tas, ka prasītājs zināja vai nezināja par attiecīgo pārkāpumu
un ka tam uzliktais individuālais naudas sods ir balstīts uz
Arkema France
raksturīgiem datiem, nevar likt apšaubīt šo secinājumu.
Līdz ar to ceturtais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Piektajā iebildumā prasītājs apgalvo, ka Komisija, aprēķinot tam uzlikto individuālo naudas sodu, nav ņēmusi vērā četrus faktorus.
Pēc tā domām, Komisijai būtu bijis jāņem vērā, pirmkārt, fakts, ka
Arkema France
attiecīgajā pārkāpumā bija iesaistīta mazāku laika posmu nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
, otrkārt, atbildību mīkstinošais apstāklis, kuru Komisija ir atzinusi apstrīdētā lēmuma preambulas 401. apsvērumā un kurš
saistīts ar prasītāja iespējamo nolaidību attiecībā pret tā meitassabiedrību, treškārt, procesuālie pārkāpumi, kas veido prasītāja
otrajā pamatā minēto pamattiesību pārkāpumu, un, ceturtkārt,
Arkema France
sadarbība administratīvajā procesā.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas tika izklāstīts iepriekš 254. punktā, prasītājam uzliktais naudas sods EUR 15 890 000
apmērā atbilst tikai naudas soda pamatsummas palielinājumam 70 % apmērā, kas paredzēts pamatnostādņu 30. punktā. Saskaņā ar
minēto punktu pat tad, ja apstiprinātos iepriekš 297. punktā minētie apstākļi, Komisijai nekādā ziņā nebija pienākuma tos
ņemt vērā, nosakot šo palielinājuma līmeni.
Līdz ar to piektais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Sestajā iebildumā prasītājs apgalvo, ka individuāla naudas soda uzlikšana [prasītājam] divkārt pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes
principu.
Pirmkārt, prasītājs apgalvo, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tiktāl, ciktāl tas ir vienīgā no mātessabiedrībām,
par kurām ir runa apstrīdētajā lēmumā, proti,
Akzo Nobel
,
ELSA
un
Uralita
, kurai ir uzlikts individuāls naudas sods saskaņā ar pamatnostādņu 30. punktu, lai gan šis naudas sods netaisnīgā veidā ir
balstīts uz to, ka divas reizes ir ņemta vērā preventīvā iedarbība.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu
aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (skat.
iepriekš 196. punktā minēto spriedumu lietā
Advocaten voor de Wereld
, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jākonstatē – kā Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 548. un 549. punktā un prasītājs to nav
apstrīdējis –, ka šī pēdējā apgrozījums ir ievērojami lielāks nekā pārējiem uzņēmumiem, kuriem apstrīdētajā lēmumā tika uzlikts
naudas sods, jo prasītāja apgrozījums ir EUR 139 389 miljoni, savukārt
EKA
,
ELSA
un
Uralita
apgrozījums ir attiecīgi EUR 550 miljoni, EUR 509 miljoni un EUR 1095 miljoni. Līdz ar to, ņemot vērā tā daudz lielāko apgrozījumu
nekā pārējiem sodītajiem uzņēmumiem, prasītājs nebija situācijā, kas līdzīga minēto uzņēmumu situācijai, un tas pamato to,
ka Komisijas attieksme pret prasītāju bija atšķirīga nekā pret minētajiem uzņēmumiem.
Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, palielinot prasītājam uzlikto naudas sodu atbilstoši pamatnostādņu
30. punktam. Tādējādi prasītāja pirmais arguments ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru no apstrīdētā lēmuma preambulas 524. apsvēruma izriet, ka Komisija
Arkema France
un prasītājam solidāri uzliktā naudas soda pamatsummu noapaļoja uz leju tikai par EUR 54 000, lai gan
Finnish Chemicals
un
EKA
uzlikto naudas sodu pamatsummas tika noapaļotas uz leju par attiecīgi EUR 660 000 un EUR 213 500, vispirms ir jāatgādina,
ka saskaņā ar pamatnostādņu 26. punktu, “nosakot naudas soda pamatsummu, Komisija noapaļo skaitļus”.
Pēc tam, kā izriet no Komisijas atbilžu uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem interpretācijas un no tās šajā sakarā
iesniegtā iekšējā dokumenta, kas skaidro tās izmantoto metodoloģiju to naudas sodu apmēru noapaļošanai uz leju, kuri tika
uzlikti struktūrām, par kurām ir runa apstrīdētajā lēmumā, ir jākonstatē, pirmkārt, ka Komisija samazināja
EKA
un
Akzo Nobel
naudas soda apmēru no EUR 116 243 541 līdz EUR 116 000 000,
Finnish Chemicals
naudas soda apmēru – no EUR 68 773 445 līdz EUR 68 000 000,
ELSA
naudas soda apmēru – no EUR 42 322 120 līdz EUR 42 000 000,
Arkema France
un prasītāja naudas soda apmēru – no EUR 22 754 400 līdz EUR 22 700 000 un, visbeidzot,
Aragonesas
un
Uralita
naudas soda apmēru – no EUR 9 969 300 līdz EUR 9 900 000. Otrkārt, kā Komisija būtībā paskaidro minētajā dokumentā, no šiem
noapaļojumiem uz leju izriet, ka tā noapaļoja uz leju līdz iepriekšējam miljonam euro visu naudas sodu apmērus, ja noapaļošana
uz leju neradīja samazinājumu, kas pārsniedz 2 % no minētā naudas soda apmēra, un līdz iepriekšējam simtam tūkstošu euro tad,
ja noapaļojums uz leju līdz iepriekšējam miljonam būtu izraisījis samazinājumu, kas pārsniedz 2 % no minētā naudas soda apmēra.
Līdz ar to, lai gan pēc pamatnostādņu 26. punkta piemērošanas
EKA
un
Akzo Nobel
, kā arī
Finnish Chemicals
un
ELSA
saņēma tādus naudas soda samazinājumus, proti, attiecīgi EUR 243 541, EUR 773 445 un EUR 322 120 apmērā, kas absolūtos skaitļos
pārsniedz samazinājumus, kurus saņēma, pirmkārt,
Arkema France
un prasītājs un, otrkārt,
Aragonesas
un
Uralita
, proti, attiecīgi EUR 54 400 un EUR 69 300, tomēr Komisijas izraudzītā metodoloģija visiem sodītajiem uzņēmumiem tika piemērota
saskanīgi un minētā metodoloģija ir objektīvi pamatota tiktāl, ciktāl Komisija saskaņā ar savu rīcības brīvību naudas sodu
apmēra noteikšanā varēja lemt, ka minēto naudas sodu apmēru noapaļojumi uz leju katrā ziņā nedrīkst radīt naudas soda samazinājumu,
kas pārsniedz 2 %.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka, noapaļojot uz leju prasītājam un
Arkema France
solidāri uzliktā naudas soda apmēru, Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Ņemot vērā visus iepriekš minētos
apsvērumus, astotais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.

Par devīto pamatu – to principu un noteikumu pārkāpumu, kuri reglamentēja
Arkema France
un prasītājam solidāri uzliktā naudas soda aprēķināšanu
Prasītājs būtībā apstrīd tam solidāri ar
Arkema France
apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā uzliktā naudas soda apmēru. Šis pamats ir sadalīts divās daļās.
Par pirmo daļu –
Arkema France
un prasītājam solidāri uzliktā naudas soda apmēra aprēķināšanas kļūdām
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija, aprēķinot tam solidāri ar
Arkema France
apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā uzliktā naudas soda apmēru, nav ņēmusi vērā dažus elementus.
Pirmām kārtām, prasītājs apstrīd tam solidāri ar
Arkema France
apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā uzliktā naudas soda apmēru, atsaucoties uz tiem četriem argumentiem, kurus tas izvirzīja
astotā pamata, ar ko tas iebilst pret naudas sodu, kurš tam uzlikts apstrīdētā lēmuma 2. panta e) punktā, piektajā iebildumā
(skat. iepriekš 297. punktu). Līdz ar to prasītājs, pirmkārt, apgalvo, ka Komisijai būtu bijis jāņem vērā fakts, ka
Arkema France
attiecīgajā pārkāpumā bija iesaistīta mazāku laika posmu nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
. Otrkārt, Komisijai būtu bijis jāņem vērā atbildību mīkstinošais apstāklis, kuru tā ir minējusi apstrīdētā lēmuma preambulas
401. apsvērumā un kurš saistīts ar prasītāja iespējamo nolaidību attiecībā pret tā meitassabiedrību. Treškārt, Komisijai būtu
bijuši jāņem vērā procesuālie pārkāpumi, kas veido prasītāja otrajā pamatā minēto pamattiesību pārkāpumu. Ceturtkārt, prasītājs
uzskata, ka Komisijai būtu bijusi jāņem vērā
Arkema France
sadarbība administratīvajā procesā.
Otrām kārtām, prasītājs atsaucas uz pirmo argumentu, kuru tas izvirzīja saistībā ar astotā pamata sesto iebildumu (skat. iepriekš
278. punktu) un kurā tas apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, uzliekot tam vienam individuālu
naudas sodu, lai gan pārējām mātessabiedrībām apstrīdētajā lēmumā ir uzlikti tikai solidāri naudas sodi ar to meitassabiedrībām.
Komisija iebilst pret šo argumentāciju.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, attiecībā uz četriem argumentiem, kurus prasītājs izvirzīja, lai apstrīdētu apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā
tam uzliktā naudas soda apmēra aprēķinu, pirmkārt, ir jānoraida kā nepamatots tā arguments, saskaņā ar kuru minētais naudas
sods būtu jāsamazina tāpēc, ka [prasītājs] attiecīgajā pārkāpumā bija iesaistīts mazāku laika posmu nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
. Būtībā šajā sakarā ir jākonstatē, ka saskaņā ar to, kas skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 522. apsvēruma, Komisija
atbilstoši pamatnostādņu 24. punktam attiecībā uz
Arkema France
un prasītāju ņēma vērā reizināšanas koeficientu 5, kas atbilst 4 gadu un 8 mēnešu laika posmam, cik ilgi tas bijis aizliegtās
vienošanās dalībnieks, savukārt attiecībā pret
EKA
un tā mātessabiedrību, kā arī
Finnish Chemicals
un tā mātessabiedrību tā noteikusi reizināšanas koeficientu 5,5 sakarā ar 5 gadu un 4 mēnešu laika posmu, cik ilgi tie bijuši
aizliegtās vienošanās dalībnieki. Līdz ar to prasītāja arguments šajā sakarā ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs atsaucas uz atbildību mīkstinošo apstākli, kuru Komisija esot atzinusi apstrīdētā lēmuma
preambulas 401. apsvērumā un kurš izrietot no prasītāja “iespējamās nolaidības” attiecībā pret tā meitassabiedrību, vispirms
ir jākonstatē, kas šis arguments ir balstīts uz minētā apsvēruma kļūdainu interpretāciju. Būtībā minētajā apsvērumā Komisija
pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, nenorāda, ka nolaidība, ko šis pēdējais pieļāvis meitassabiedrības rīcības kontrolē, veido
atbildību mīkstinošu apstākli, bet, tieši pretēji, ka “rūpības trūkums, kuru savu pienākumu pildīšanā pieļāvusi [
Arkema France
] un [prasītāja] vadība un kurš konkrēti izpaudās tajā, ka abu sabiedrību lēmējstruktūras un pārvaldes struktūras, kā tiek
apgalvots, nezināja visu par savu darba ņēmēju veiktajām darbībām, nevar tiem kalpot par argumentu, lai izvairītos no atbildības
par savu rīcību”. Pēc tam jebkurā gadījumā prasītājs neizvirza nevienu argumentu tā sava apgalvojuma atbalstam, saskaņā ar
kuru Komisija kļūdaini uzskatīja, ka ar tā “iespējamo nolaidību” meitassabiedrības uzraudzībā var pamatot naudas soda samazinājuma
piešķiršanu. Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
Treškārt, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai būtu bijuši jāņem vērā tā otrajā pamatā izklāstītie
pamattiesību pārkāpumi, lai piešķirtu tam solidāri ar
Arkema France
uzliktā naudas soda samazinājumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas tika konstatēts minētā pamata analīzē (skat. iepriekš
204. punktu), Komisija nav pieļāvusi nevienu no prasītāja minētajiem pārkāpumiem. Līdz ar to arī šis arguments ir jānoraida
kā nepamatots.
Ceturtkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai būtu bijusi jāņem vērā
Arkema France
sadarbība administratīvajā procesā, ir jākonstatē, ka prasītājs šajā pamatā neizvirza nevienu īpašu argumentu, lai apstrīdētu
apstrīdētā lēmuma preambulas 543., 544. un 561.–580. apsvērumā minēto Komisijas vērtējumu, saskaņā ar kuru būtībā
Arkema France
sadarbība nepamato to, ka tam tiktu piešķirts naudas soda samazinājums saistībā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu
vai ārpus tās. Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
Otrām kārtām, prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu tiktāl, ciktāl prasītājs
ir vienīgā no sodītajām mātessabiedrībām, kurai tika uzlikts individuāls naudas sods, ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā ir
jāatgādina, ka saskaņā ar to, kas tika konstatēts saistībā ar sesto pamatu (skat. iepriekš 254. punktu), naudas sods, kas
prasītājam uzlikts apstrīdētā lēmuma 2. panta e) punktā, atbilst tā naudas soda pamatsummas palielinājumam 70 % apmērā, kas
tam minētā lēmuma 2. panta c) punktā uzlikts solidāri ar
Arkema France
, saistībā ar to, ka tā īpaši lielais apgrozījums salīdzinājumā ar pārējo sodīto struktūru apgrozījumu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
dienā tam ļautu vieglāk savākt līdzekļus minētā naudas soda samaksai. Tā kā nav noliedzams, ka pārējām apstrīdētajā lēmumā
sodītajām mātessabiedrībām nebija tāda apgrozījuma, ar ko varētu pamatot šādu palielinājumu, ir jākonstatē, ka prasītājs neatradās
situācijā, kas līdzīga tai, kādā atradās minētās sabiedrības, kas liktu Komisijai attiecībā pret tām rīkoties tāpat.
Līdz ar to devītā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otro daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu saistībā ar
Arkema France
un prasītājam solidāri uzlikto naudas sodu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, ņemot vērā, ka prasītājam un
Arkema France
solidāri uzliktais naudas sods ir vislielākais no naudas sodiem, kas apstrīdētajā lēmumā uzlikti sodītajiem uzņēmumiem.
Pirmām kārtām, kā prasītājs turklāt ir norādījis saistībā ar astotā pamata sesto iebildumu (skat. iepriekš 279. punktu), prasītājam
un
Arkema France
solidāri uzliktā naudas soda pamatsummas noapaļojums uz leju bija daudz mazāks nekā
Finnish Chemicals
un
EKA
uzliktā naudas soda pamatsummas noapaļojums uz leju.
Otrām kārtām,
Arkema France
un prasītājam solidāri uzliktajā naudas sodā saskaņā ar pamatnostādnēm neesot pietiekami ņemti vērā divi faktori. Pirmkārt,
Komisija esot nepietiekami ņēmusi vērā
Arkema France
nelielo apgrozījumu EEZ nātrija hlorāta tirgū salīdzinājumā ar to, kāds apgrozījums ir
EKA
, kuram piešķirts atbrīvojums no naudas soda, un
Finnish Chemicals
, kuram uzlikts četras reizes mazāks naudas sods nekā
Arkema France
. Otrkārt, Komisija esot nepietiekami ņēmusi vērā
Arkema France
9 % lielo tirgus daļu nātrija hlorāta tirgū, kura ir neliela salīdzinājumā ar
EKA
tirgus daļu, kas ir piecas reizes lielāka par
Arkema France
tirgus daļu, un
Finnish Chemicals
tirgus daļu, kas ir trīs reizes lielāka par
Arkema France
tirgus daļu. Šajā sakarā prasītājs arī norāda, ka ir tikai četru punktu atšķirība starp
Arkema France
tirgus daļām un
Aragonesas
un
Solvay
tirgus daļām.
Trešām kārtām, prasītājs apgalvo, ka naudas sodā, kas tam uzlikts solidāri ar
Arkema France
, ir nepietiekami ņemts vērā tas, ka
Arkema France
bija mazāk iesaistījies attiecīgajā pārkāpumā salīdzinājumā ar
EKA
un
Finnish Chemicals
.
Komisija iebilst pret šiem argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru prasītājam un
Arkema France
solidāri uzliktā naudas soda pamatsummas noapaļojums uz leju bija daudz mazāks nekā
Finnish Chemicals
un
EKA
uzlikto naudas sodu pamatsummu noapaļojums uz leju, ir jākonstatē, ka šis iebildums ir tieši tāds pats kā astotā pamata sestais
iebildums (skat. iepriekš 279. punktu). Tādējādi tas ir jānoraida kā nepamatots ar tādu pašu pamatojumu kā iepriekš 305.–308. punktā
izklāstītais pamatojums, saskaņā ar kuru būtībā tika konstatēts, ka metodoloģija minētā naudas soda apmēra noapaļošanai uz
leju visiem sodītajiem uzņēmumiem apstrīdētajā lēmumā tika piemērota saskanīgi un ka minētā metodoloģija ir objektīvi pamatota.
Otrām kārtām, prasītāja iebildums, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu tiktāl, ciktāl tā
nepietiekami ņēma vērā, pirmkārt,
Arkema France
nelielo apgrozījumu EEZ nātrija hlorāta tirgū salīdzinājumā ar
EKA
un
Finnish Chemicals
apgrozījumu un, otrkārt,
Arkema France
nelielo tirgus daļu minētajā tirgū, ir jānoraida kā nepamatots.
No vienas puses, ir jākonstatē, ka prasītājs neizvirza ne argumentus, ne pierādījumus, lai apstiprinātu, ka saistībā ar elementiem,
kurus Komisija ņēma vērā, nosakot prasītājam un
Arkema France
solidāri uzlikto naudas sodu, tā apstrīdētajā lēmumā būtu diskriminējoši piemērojusi pamatnostādņu noteikumus. No otras puses,
lai gan ir ievērojama atšķirība starp
Arkema France
un prasītājam uzliktā naudas soda apmēru un
EKA
un
Akzo Nobel
, kā arī
ELSA
un
Finnish Chemicals
solidāri uzlikto naudas sodu apmēriem, neraugoties uz to, ka
Arkema France
tirgus daļa EEZ nātrija hlorāta tirgū bija mazāka nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
, tas ir pamatots ar to, ka
EKA
un
Akzo Nobel
saņēma pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda un ka 10 % no apgrozījuma robeža
Finnish Chemicals
, kurš saņēma naudas soda samazinājumu 50 % saistībā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu, bija apmēram uz pusi
mazāka nekā prasītāja [10 % no apgrozījuma robeža] (skat. tabulas, kas sniegtas apstrīdētā lēmuma preambulas 524. un 552. apsvērumā).
Trešām kārtām, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru naudas sodā, ko Komisija tam uzlikusi solidāri ar
Arkema France
, ir nepietiekami ņemts vērā tas, ka šis pēdējais attiecīgajā pārkāpumā bija iesaistījies mazāk nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
, ir jānorāda, ka papildus tam, ka prasītājs savos procesuālajos dokumentos neizvirza nevienu argumentu vai pierādījumu, kas
pamatotu šo iebildumu, tas neapstrīd pamatojumu, kuru Komisija izklāstījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 536. apsvērumā, lai
noraidītu prasītāja šajā sakarā sniegtos argumentus, un saskaņā ar kuru tostarp “[prasītājs] bieži sazinājās ar konkurentiem
visu laika posmu, kuru tas bija aizliegtās vienošanās dalībnieks”, “šī sākotnējā sazināšanās jau pierāda tā aktīvu līdzdalību
[attiecīgajos] pret konkurenci vērstajos nolīgumos”, kā arī to, ka prasītāja apgalvojumu, ka “tam nevarēja būt starpnieka
loma starp
EKA
un
Finnish Chemicals
sakarā ar tā ierobežoto tirgus daļu, skaidri atspēko [apstrīdētajā lēmumā] sniegtie pierādījumi”.
Līdz ar to prasītāja trešais iebildums un tādējādi arī devītais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.

Par desmito pamatu – 2002. gada paziņojuma par sadarbību noteikumu pārkāpumu
Prasītājs norāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā un faktos, tam nepiešķirot naudas soda samazinājumu
atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību. Šis pamats ir sadalīts divās daļās.
Par pirmo daļu – atteikumu piešķirt naudas soda samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi 2002. gada paziņojumu par sadarbību, nesamazinot prasītājam un
Arkema France
solidāri uzlikto naudas sodu ar pamatojumu, ka šī pēdējā sniegtie pierādījumi ir nepietiekami. Tas šajā sakarā uzskata, ka
tiktāl, ciktāl minētā paziņojuma noteikumi Komisijai ir saistoši, šai pēdējai nebija pamata noraidīt – vai nu nemotivētā veidā,
vai abstraktā un “untumainā” veidā – jebkādu samazinājumu abiem prasītājam uzliktajiem naudas sodiem.
Pirmkārt, kā izrietot no apstrīdētā lēmuma preambulas 554., 561., 581. un 584. apsvēruma, neesot noliedzams, ka
Arkema France
bija pirmais uzņēmums pēc
EKA
, kas Komisijai sniedza pierādījumus par aizliegto vienošanos.
Otrkārt, pēc prasītāja domām, no paša apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka pretēji vērtējumiem, kurus Komisija minējusi
apstrīdētā lēmuma preambulas 568.–580. apsvērumā, Komisija pamatojās uz
Arkema France
sniegtajiem pierādījumiem, lai pierādītu attiecīgo pārkāpumu. Prasītājs šajā sakarā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas
38. un 46. apsvērumu un 63. zemsvītras piezīmi, uz tā preambulas 76. apsvērumu un 116. zemsvītras piezīmi, uz tā preambulas
94. apsvērumu un 136. zemsvītras piezīmi, uz tā preambulas 98. apsvērumu un 142. zemsvītras piezīmi, uz tā preambulas 243. un
251. apsvērumu un 302. zemsvītras piezīmi, kā arī uz tā preambulas 254., 255., 259., 260., 273., 314., 344., 355., 589., 593. un
594. apsvērumu un 118., 259., 293., 337., 540. un 542. zemsvītras piezīmi. Turklāt, pēc prasītāja domām,
Arkema France
sniegtie pierādījumi ļāva apstiprināt dažus ar attiecīgo pārkāpumu saistītus faktus, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas
568., 569., 571.–573., 575. un 576. apsvēruma. Turklāt no apstrīdētā lēmuma preambulas 344. apsvēruma
in limine
izrietot, ka
Aragonesas
uzskatīja, ka
Arkema France
sniegtajai informācijai ir būtiska pievienotā vērtība.
Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi 2002. gada paziņojuma par sadarbību noteikumus, nepiešķirot
Arkema France
naudas soda samazinājumu 30–50 % apmērā, lai gan [
Arkema France
] bija pirmais uzņēmums pēc
EKA
, kas saņēma atbrīvojumu no naudas soda, kurš tai sniedza pierādījumus ar būtisku pievienoto vērtību.
Saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 20. punktu “uzņēmumi, kuri neizpilda nosacījumus, [lai iegūtu atbrīvojumu no
naudas soda,] tomēr var saņemt naudas soda, kas citādi tiem tiktu noteikts, samazinājumu”.
2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punktā ir noteikts, ka, “lai varētu pretendēt uz [naudas soda samazinājumu atbilstoši
minētā paziņojuma 20. punktam], uzņēmumam ir jāsniedz Komisijai pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kam ir būtiska pievienotā
vērtība salīdzinājumā ar Komisijas rīcībā jau esošajiem pierādījumiem, un ir jābeidz piedalīties iespējamajā prettiesiskajā
darbībā ne vēlāk kā brīdī, kad tas sniedz šos pierādījumus”.
2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzētas trīs naudas soda samazinājuma kategorijas.
Pirmajam uzņēmumam, kas izpilda minētā paziņojuma 21. punktā paredzēto nosacījumu, ir tiesības saņemt naudas soda samazinājumu
30–50 % apmērā, otrajam uzņēmumam – naudas soda samazinājumu 20–30 % apmērā un nākamajiem uzņēmumiem – naudas soda samazinājumu
ne vairāk kā 20 % apmērā.
2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā ir paredzēts, ka, “lai noteiktu samazinājuma apmēru
šo kategoriju ietvaros, Komisija ņems vērā dienu, kurā ir paziņoti pierādījumi, kas atbilst [minētā paziņojuma] 21. punktā
paredzētajiem nosacījumiem, un tiem raksturīgās pievienotās vērtības pakāpi”, un ka “tā varēs ņemt vērā arī uzņēmuma nodrošinātās
sadarbības apmēru un nepārtrauktību, sākot no tā sniegtā ieguldījuma dienas”.
Saskaņā ar judikatūru Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķināšanas metodi, un tā šajā sakarā
var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Šādā kontekstā
Komisijai ir jāveic komplekss novērtējums par tādiem faktiem, kas, piemēram, attiecas uz minēto uzņēmumu attiecīgo sadarbību
(Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 81. punkts, un Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑456/05
un T‑457/05
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, Krājums, II‑1443. lpp., 219. punkts).
Turklāt, vērtējot aizliegtas vienošanās dalībnieku sadarbību, apstrīdēt var tikai Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā,
jo, novērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu ieguldījumu, Komisijai ir
plaša rīcības brīvība (iepriekš 340. punktā minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 88. punkts). Šajā sakarā arī ir jāatgādina, ka, lai gan Komisijai ir pienākums pamatot iemeslus, kuru dēļ tā uzskata,
ka pierādījumi, ko uzņēmumi ir iesnieguši atbilstoši paziņojumam par sadarbību, ir ieguldījums, kas pamato vai nepamato noteiktā
naudas soda samazinājumu, uzņēmumiem, kuri vēlas apstrīdēt Komisijas lēmumu šajā sakarā, savukārt ir pienākums pierādīt, ka,
nepastāvot šādai uzņēmumu brīvprātīgi sniegtai informācijai, tā nebūtu varējusi pierādīt lielāko daļu no pārkāpuma un tādējādi
pieņemt lēmumu, ar kuru nosaka naudas sodus (iepriekš 60. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 297. punkts).
Turklāt naudas sodu samazināšana uzņēmumu, kas piedalījušies konkurences tiesību pārkāpumos, sadarbības gadījumā ir pamatota
ar apsvērumu, ka šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma faktu un nepieciešamības gadījumā to izbeigt
(iepriekš 45. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 399. punkts, un Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑338/94
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, II‑1617. lpp., 363. punkts). Ņemot vērā samazināšanas jēgu, Komisija nevar neņemt vērā iesniegtās informācijas lietderību,
kas noteikti ir atkarīga no tiem pierādījumiem, kuri jau ir tās rīcībā (iepriekš 340. punktā minētais spriedums apvienotajās
lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 220. punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka, ja uzņēmums sadarbības ietvaros tikai apstiprina, turklāt mazāk precīzi un izskaidrojoši,
tādu informāciju, kuru sadarbības ietvaros jau ir sniedzis cits uzņēmums, šī uzņēmuma sadarbības pakāpi, kaut arī tā zināmā
mērā ir bijusi Komisijai lietderīga, nevar uzskatīt par līdzīgu tai, kādā ir sadarbojies pirmais uzņēmums, kurš sniedza minēto
informāciju. Paziņojums, kurš zināmā mērā tikai apstiprina Komisijas rīcībā jau esošu paziņojumu, būtiski neatvieglo Komisijas
uzdevumu. Tādējādi šī sadarbība nav pietiekama, lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu par sadarbību (šajā ziņā skat.
Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑44/00
Mannesmannröhren–Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 301. punkts; 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., turpmāk tekstā – “Vispārējās tiesas spriedums lietā
Danone
”, 455. punkts, un iepriekš 340. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 222. punkts).
Visbeidzot uzņēmuma sadarbība izmeklēšanā nedod tiesības ne uz kādu naudas soda samazinājumu, ja šī sadarbība nav nekas vairāk
kā vien uzņēmuma pienākums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1992. gada 10. marta
spriedumu lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 341. un 342. punkts, un iepriekš 343. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā
Danone
, 451. punkts).
Šajā gadījumā vispirms ir jānorāda, ka ir skaidrs, ka saskaņā ar to, kas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 561. apsvēruma,
Arkema France
pēc
EKA
bija otrais uzņēmums, kas iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību. Tādējādi ir jāpārbauda, vai,
kā to apgalvo prasītājs, no katra no prasītāja minētajiem un iepriekš 333. punktā uzskaitītajiem apstrīdētā lēmuma preambulas
apsvērumiem izriet – kā to apgalvo prasītājs –, ka
Arkema France
sniedza Komisijai informāciju ar būtisku pievienoto vērtību 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē.
Pirmām kārtām, attiecībā uz prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru būtībā tam būtu bijis jāsaņem naudas soda samazinājums atbilstoši
2002. gada paziņojumam par sadarbību tiktāl, ciktāl tas bija pirmais uzņēmums, kurš sniedza apstrīdētā lēmuma preambulas 38.,
46., 344., 355. un 589. apsvērumā, kā arī ar tiem saistītajā 63. zemsvītras piezīmē minēto informāciju, ir jākonstatē, ka
Komisija nav pieļāvusi nevienu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka šai informācijai nebija būtiskas pievienotās vērtības.
Pirmkārt, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma preambulas 38. un 46. apsvērumu, kā arī ar tiem saistīto 63. zemsvītras piezīmi ir
jānorāda, ka tie attiecas uz informāciju, ko
Arkema France
sniedza par savu ražošanas jaudu, kā arī EEZ nātrija hlorāta tirgū esošo uzņēmumu pārdošanas apjoma vērtību un tirgus daļām.
Tiktāl, ciktāl minētā informācija iepriekš 344. punktā minētās judikatūras izpratnē nepārsniedz to, kas izriet no
Arkema France
pienākumiem atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. pantam, ir jākonstatē, ka tai nav būtiskas pievienotās vērtības.
Otrkārt, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma preambulas 344. apsvērumu ir jānorāda, ka Komisija tajā min
Aragonesas
izvirzītu argumentu, saskaņā ar kuru “Komisijas sniegtie pierādījumi galvenokārt ir balstīti uz
EKA
,
Finnish Chemicals
un [
Arkema France
] [atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību] iesniegtajiem pieteikumiem”. Šajā sakarā ir jānorāda, ka, tā kā minētajā
apsvērumā Komisija tikai atgādina
Aragonesas
formulētu argumentu, minēto argumentu nevar uzskatīt par Komisijas atzīšanos, ka
Arkema France
tai ir sniegusi informāciju ar būtisku pievienoto vērtību, vai par pierādījumu tam, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu
kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka
Arkema France
sniegtajai informācijai ir būtiska pievienotā vērtība.
Treškārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 355. apsvērumā Komisija būtībā norāda, ka “paziņojumi, kas ir pretēji iesniedzēja interesēm,
principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem”. Šajā sakarā ir jākonstatē, ka šāds vispārējs Komisijas vērtējums
neļauj secināt, ka
Arkema France
sniegtā informācija šajā gadījumā būtiski atviegloja Komisijas uzdevumu, ļaujot tai pierādīt pārkāpuma faktus, un ka tādējādi
šai informācijai bija būtiska pievienotā vērtība.
Ceturtkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 589. apsvērumā Komisija norāda, ka, “vērtējot
Finnish Chemicals
sniegto pierādījumu vērtību, ir jāuzsver, ka brīdī, kad [tas] sazinājās ar Komisiju, [šai pēdējai] jau bija pierādījumi,
kurus tai bija snieguši
EKA
,
Finnish Chemicals
(atbildē uz 2004. gada 10. septembra lūgumu sniegt informāciju tiktāl, ciktāl [
Finnish Chemicals
] izpildīja to, kas tam tika prasīts) un [
Arkema France
]”. Šajā sakarā ir jānorāda, ka, lai gan minētā apsvēruma redakciju var interpretēt tādējādi, ka Komisija uzskatīja, ka
Arkema France
ir sniegusi “pierādījumus”, šajā gadījumā tomēr šāda interpretācija nav atbalstāma, ņemot vērā kontekstu, kādā Komisija ir
minējusi šo vērtējumu, un konstatējumus, kurus tā min citviet apstrīdētajā lēmumā. Būtībā vispirms tiktāl, ciktāl Komisija
min šo vērtējumu saistībā ar to, ka tā vērtē
Finnish Chemicals
sniegtās informācijas pievienoto vērtību, tā mērķis ir uzsvērt, ka Komisijai ir jāņem vērā savos lietas materiālos jau esošā
informācija, lai pārbaudītu, vai
Finnish Chemicals
sniegtajai informācijai ir būtiska pievienotā vērtība, nevis to, ka
Arkema France
ir sniegusi informāciju ar būtisku pievienoto vērtību. Turklāt minētais vērtējums neliek apšaubīt konstatējumus, kurus Komisija
izdarījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 561.–580. apsvērumā un saskaņā ar kuriem ir jānoraida visi apstrīdētajā lēmumā minētie
prasītāja un
Arkema France
argumenti ar mērķi apgalvot, ka šis pēdējais ir sniedzis informāciju ar būtisku pievienoto vērtību. Visbeidzot, katrā ziņā
vērtējums, ko Komisija izdarījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 589. apsvērumā, nav tāds, kas pierāda, ka, ņemot vērā
Arkema France
sniegto informāciju, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka minētajai informācijai nav būtiskas
pievienotās vērtības.
Otrām kārtām, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma preambulas 76., 254., 255., 259. un 273. apsvērumu, kā arī ar tiem saistīto 116. un
337. zemsvītras piezīmi, uz ko prasītājs atsaucas, ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi nevienu acīmredzamu kļūdu vērtējumā,
uzskatot, ka tiem nav būtiskas pievienotās vērtības.
Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 76. apsvērumā un ar to saistītajā 116. zemsvītras piezīmē Komisija apraksta aizliegtās
vienošanās vispārējo darbību, ko īpaši raksturoja “bieža sazināšanās divpusējās vai daudzpusējās sanāksmēs un sarunas pa tālruni,
tomēr neievērojot nekādu iepriekš noteiktu plānu”. Komisija arī konstatē, ka “[
Arkema France
] uzskata, ka saraksts, kurā norādīti kopīgie klienti un pārdošanas apjomi, ko katrs no nātrija hlorāta ražotājiem, kuri bija
aizliegtās vienošanās dalībnieki, drīkstēja tiem piegādāt, tika sagatavots pašā aizliegtās vienošanās darbības sākumā” un
“[
Arkema France
] tomēr nav iesniedzis attiecīgo sarakstu Komisijai”. Šajā sakarā papildus tam, ka no
EKA
mutvārdu lūguma par atbrīvošanu no naudas soda izriet, ka šis pēdējais jau bija informējis Komisiju par to, kāda veida sazināšanās
pastāvēja starp attiecīgajiem uzņēmumiem, šī informācija, kuru
Arkema France
nav pamatojusi ne ar kādu dokumentālu pierādījumu, nebija informācija ar būtisku pievienoto vērtību iepriekš 343. punktā
minētās judikatūras izpratnē.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 254. apsvērumā un 305. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka
Arkema France
ir paziņojis, ka “[tā pārstāvim
L.
] šķiet, ka viņš atceras sanāksmi, kurā piedalījās
Finnish Chemicals
un [
Arkema France
], lai saprastu, kāpēc [klientam]
MODO
piemērojamie noteikumi par apjomu sadalīšanu vairs netika ievēroti,” un ka “šīs sanāksmes laikā, kura, kā domā [
L.
], notika 1999. gada pirmajā ceturksnī Somijā,
Finnish Chemicals
paziņoja, ka ir kļuvis par ekskluzīvo [
MODO
] piegādātāju saskaņā ar tā mātessabiedrības noslēgto nolīgumu ar
MODO
, kas tādējādi pārtrauc pastāvošo nolīgumu starp
EKA
,
Finnish Chemicals
un [
Arkema France
] attiecībā uz šo klientu”. Šajā sakarā ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā Komisija piebilst, ka,
“tā kā līgums starp
MODO
un
Finnish Chemicals
tomēr tika noslēgts tikai 1999. gada septembrī, Komisija uzskata, ka [
L.
] ir sajaucis datumus un vietas un ka viņš patiesībā ir atsaucies uz 1999. gada 9. novembra sanāksmi Kopenhāgenā”. Līdz ar
to papildus tam, ka
Arkema France
sniegtā mutvārdu informācija saskaņā ar paša atzīšanos ir neskaidra (“[
L.
] šķiet, ka viņš atceras”), kā arī neprecīza, jebkurā gadījumā ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā
skaidri norāda, ka minētā informācija ir kļūdaina, ko prasītājs turklāt neapstrīd. Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi nekādu
acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka šādai informācijai varētu būt būtiska pievienotā vērtība.
Treškārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 259. apsvērumā Komisija atsaucas uz
Arkema France
pārstāvja
L.
ceļojuma izdevumu izrakstiem, kuri attiecas uz laika posmu no 1999. gada oktobra līdz decembrim un kurus tai iesniedza
Arkema France
. Minētajā apsvērumā arī ir norādīts, ka uz šiem dokumentiem ir atzīme “15/12
EKA Roissy
” un ka
Arkema France
no tā secina, ka “šī atzīme varētu attiekties uz sanāksmi ar
EKA
pārstāvju piedalīšanos lidostā
Roissy‑Charles‑de‑Gaulle
Parīzē 1999. gada 15. decembrī”. Ir jākonstatē, ka minētajā apsvērumā Komisija norādīja, ka
EKA
par šādu sanāksmi neatceras. Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka šai informācijai,
par kuru
Arkema France
nav pārliecināta un kura netika apstiprināta, nebija būtiskas pievienotās vērtības. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka tas, ka Komisija,
ņemot vērā tādu pierādījumu trūkumu, kuri ir pietiekami, lai apstiprinātu šo informāciju, nav iekļāvusi sanāksmi, kas būtu
notikusi lidostā
Roissy‑Charles‑de‑Gaulle
, to sanāksmju un telefona sarunu sarakstā, kuras attiecas uz aizliegto vienošanos (skat. apstrīdētā lēmuma 1. pielikumu),
apstiprina, ka šai informācijai nav būtiskas pievienotās vērtības.
Ceturtkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 273. apsvērumā Komisija precizē, ka
Arkema France
atsaucas uz sanāksmi ar
EKA
,
Finnish Chemicals
un
Arkema France
piedalīšanos “2000. gada pavasarī”. Ir jānorāda, ka Komisija minētajā apsvērumā arī konstatē, ka nedz
EKA
, nedz
Finnish Chemicals
nav apstiprinājuši šādas sanāksmes norisi. Turklāt Komisija tajā norāda, ka, pamatojoties uz
EKA
sniegto informāciju, kas minēta apstrīdētā lēmuma preambulas 283. apsvērumā, ir jāuzskata, ka patiesībā runa ir par sanāksmi,
kas notika 2000. gada 9. februārī. Līdz ar to papildus tam, ka šī
Arkema France
sniegtā informācija ir neprecīza, Komisija norādīja, un prasītājs to nenoliedza, ka tā netika apstiprināta ar citiem faktiem,
kas ļautu Komisijai to pierādīt. Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka šai informācijai
būtu būtiska pievienotā vērtība.
Piektkārt, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 337. zemsvītras piezīmi ir jākonstatē, ka Komisija tajā precizē saturu minētā lēmuma
preambulas 284. apsvērumam, kurā Komisija tostarp norādīja, ka, “lai gan dažas telefona sarunas un sanāksmes konkurentu starpā
notika vēl 2000. gada janvārī un februārī [..], [ierastā] līmeņa sadarbība, kas galvenokārt ietvēra centienus sadalīt pārdošanas
apjomus un noteikt cenas, [2000. gadā] vairs netika atjaunota tāpēc, ka bija zaudēta savstarpējā uzticēšanās, un visu pārējo
ar to saistīto iemeslu dēļ, kurus konkurenti minējuši savos paziņojumos”. Minētā lēmuma 337. zemsvītras piezīmē Komisija attiecībā
uz aizliegtās vienošanās beigu datumu norāda, ka “
EKA
un [
Arkema France
] atsaucas uz savām attiecīgajām [konkurences tiesību ievērošanas] programmām, kas tika ieviestas 1999. un 2000. gadā,” un
“
Finnish Chemicals
norāda, ka saziņa ar konkurentiem tika izbeigta, tiklīdz tika noslēgts līgums ar [klientu]
MODO
”. Šajā sakarā arī ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 575. apsvērumā norāda, ka
Arkema France
pārstāvis
L.
“tikai apstiprināja
EKA
paziņojumu par [konkurences tiesību ievērošanas] programmu pieņemšanas sekām, bet nesniedza jaunus pierādījumus šajā sakarā”.
Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 593. apsvērumā un 540. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka “brīdī, kad tā saņēma
Finnish Chemicals
atbildi uz lūgumu sniegt informāciju un [sadarbības] pieteikumu, tās lietas materiālos jau bija informācija no diviem neatkarīgiem
avotiem [
EKA
un
Arkema France
], kas norādīja, ka pārkāpums nebija beidzies pirms 2000. gada pavasara”. Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma preambulas 594. apsvērumā,
kā arī 542. zemsvītras piezīmē Komisija precizē, ka tā “no [
EKA
] ieguldījuma jau bija secinājusi”, ka šī pēdējā bija izstājusies no aizliegtās vienošanās 2000. gada pavasarī.
Ņemot vērā Komisijas konstatējumus apstrīdētā lēmuma preambulas apsvērumos, kas minēti iepriekš 356. punktā, ir jāuzskata,
ka
Arkema France
sniegtajai informācijai šajā sakarā dienā, kad tā to iesniedza Komisijai, nebija būtiskas pievienotās vērtības. Papildus
tam, ka
Arkema France
sniegtajā informācijā, saskaņā ar kuru aizliegtā vienošanās tika izbeigta pēc konkurences tiesību ievērošanas programmu ieviešanas,
nav precizēts konkrēts datums, ko Komisija izvēlējusies, lai pierādītu pārkāpuma beigu datumu, proti, 2000. gada 9. februāris
(apstrīdētā lēmuma 1. panta e) punkts), to, ka pārkāpums tika izbeigts ar profesionālās apvienības
CEFIC
sanāksmi, kas notika 2000. gada 9. februārī, Komisija varēja noteikt, pamatojoties uz
EKA
sniegtajiem precizējumiem, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 290. apsvēruma.
Trešām kārtām, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma preambulas 94. apsvērumu un 196. zemsvītras piezīmi, preambulas 98. apsvērumu
un 142. zemsvītras piezīmi, preambulas 243. apsvērumu un 293. zemsvītras piezīmi, preambulas 251. apsvērumu un 302. zemsvītras
piezīmi, preambulas 260. apsvērumu, preambulas 593. apsvērumu un 540. zemsvītras piezīmi, preambulas 594. apsvērumu un 542. zemsvītras
piezīmi, kā arī 118. un 259. zemsvītras piezīmi ir jākonstatē, ka tajos ir minēta vai nu informācija, par kuru no apstrīdētā
lēmuma izriet, ka tā jau bija Komisijas rīcībā dienā, kurā
Arkema France
iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, vai nu informācija, kas nebija pietiekami precīza vai
pierādīta, lai ļautu Komisijai pierādīt pārkāpuma faktus, vai arī informācija, kuru Komisija varēja iegūt atbilstoši Regulas
Nr. 1/2003 18. pantam.
Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 94. apsvērumā un 136. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka “
Finnish Chemicals
uzskata, ka [1995. gada] 17. maijā Kopenhāgenas viesnīcā
SAS Royal
notika sanāksme, kurā piedalījās [
EKA
,
Finnish Chemicals
un
Arkema France
]”. Komisija tajā norāda, ka
Arkema France
pārstāvja
D.
ceļojuma izdevumu izraksti apstiprināja viņa piedalīšanos šajā sanāksmē. Šajā sakarā, no vienas puses, ir jānorāda, ka no
apstrīdētā lēmuma preambulas 95. un 96. apsvēruma izriet, ka Komisija pierādīja, ka šī sanāksme ir bijusi, pieņemot
Finnish Chemicals
sniegtos pierādījumus, ko prasītājs nenoliedz. Būtībā apstrīdētā lēmuma preambulas 96. apsvērumā Komisija precizē, ka
Finnish Chemicals
pārstāvja
S.
piezīmes 1995. gada 17. maija sanāksmē “pierāda, ka
Arkema France
bija aizliegtās vienošanās dalībnieks”. No otras puses, katrā ziņā ir jānorāda, ka tikai
Arkema France
pārstāvja ceļojuma izdevumu izrakstu iesniegšana, kas ļauj apstiprināt viņa piedalīšanos attiecīgajā sanāksmē, ir sadarbība,
kas iepriekš 344. punktā minētās judikatūras izpratnē nepārsniedz to, kas izriet no pienākumiem, kādi tam ir atbilstoši Regulas
Nr. 1/2003 18. pantam. Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka
Arkema France
šajā sakarā nav sniegusi informāciju ar būtisku pievienoto vērtību.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 98. apsvērumā un 142. zemsvītras piezīmē Komisija tostarp norāda, ka “
EKA
arī ziņo, ka ap 1995. gadu tas kopīgi ar
Finnish Chemicals
un [prasītāju] nolēma attiecībā uz Portugāli “veikt būtisku cenu paaugstināšanu, kas darbojās”, ņemot vērā eskudo vērtības
krišanos”, un piebilst, ka “
EKA
iesniegtie pierādījumi liecina, ka tarifus, kurus uzņēmums piemēroja attiecībā uz saviem klientiem Portugālē, tas 1995. gadā
paaugstināja par 31 % un 44 % salīdzinājumā ar cenām, kas tika piemērotas 1993. gadā”. Turklāt Komisija norāda, ka “[
Arkema France
] norāda arī uz veiksmīgu cenas paaugstināšanu”. Līdz ar to no apstrīdētā lēmuma teksta izriet, ka šī cenas paaugstināšana
1995. gadā tika pierādīta, pamatojoties uz mutiski sniegtu informāciju un
EKA
iesniegtajiem dokumentiem, ko prasītājs neapstrīd. Līdz ar to, pat ja
Arkema France
mutiski sniegtā informācija apstiprina
EKA
sniegto informāciju, ir jākonstatē, kā Komisija to dara, ka šo informāciju saskaņā ar iepriekš 343. punktā minēto judikatūru
nevar uzskatīt par tādu, kam ir būtiska pievienotā vērtība, ņemot vērā, ka
Arkema France
attiecībā uz minēto cenu paaugstināšanu nav minējusi detalizētāku informāciju salīdzinājumā ar to, ko bija sniegusi
EKA
.
Treškārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 243. apsvērumā un 293. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka “
EKA
un [
Arkema France
] savos paziņojumos ir norādījuši, ka 1999. gada februārī vai martā notika sanāksme starp viņu pārstāvjiem,” un ka “[
Arkema France
] ir apstiprinājis, ka [
W.
] bija
EKA
pārstāvis šajā sanāksmē”. Šajā sakarā ir jākonstatē, ka minētajā apsvērumā Komisija skaidri atkārto
EKA
mutiski sniegto informāciju. Turklāt ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 245. apsvērumā ir arī norādījusi,
ka, “lai gan nav iespējams ar pilnīgu pārliecību noteikt, ka sanāksme notika, Komisija uzskata, ka ir ticami, ka sarunas starp
konkurentiem turpinājās tā, kā to aprasta
EKA
”. Līdz ar to papildus tam, ka Komisija varēja uzzināt par šo sanāksmi un tās norisi, tikai balstoties uz
EKA
sniegto informāciju, tā uzskata, un prasītājs to neapstrīd, ka šī informācija neļauj droši pierādīt pārkāpuma faktus. Tādējādi
ir jākonstatē, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka informācijai, kuru
Arkema France
sniedzis šajā sakarā, ir būtiska pievienotā vērtība.
Ceturtkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 251. apsvērumā un ar to saistītajā 302. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka “
Finnish Chemicals
informēja Komisiju par sanāksmi, kas notika Kopenhāgenā 1999. gada 9. novembrī” ar
Arkema France
un
Finnish Chemicals
pārstāvju piedalīšanos. Tajā ir arī precizēts, ka
Arkema France
“apstiprināja, ka šī sanāksme tiešām ir notikusi un [ka tas] iesniedza Komisijai [sava pārstāvja
L.
] ceļojuma izdevumu izrakstus, kas apliecina, ka viņš devās uz Kopenhāgenu 1999. gada 9. novembrī”. Šajā sakarā ir jānorāda,
no vienas puses, ka tikai
Arkema France
pārstāvja ceļojuma izdevumu izrakstu iesniegšana, kas ļauj apstiprināt viņa piedalīšanos attiecīgajā sanāksmē, ir sadarbība,
kas iepriekš 344. punktā minētās judikatūras izpratnē nepārsniedz to, kas izriet no pienākumiem, kādi [prasītājam] ir atbilstoši
Regulas Nr. 1/2003 18. pantam. Otrkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 252. apsvērumā Komisija burtiski atkārto
Finnish Chemicals
sniegto precīzo informāciju, kas atklāj šīs sanāksmes laikā notikušo sarunu saturu, kamēr apstrīdētā lēmuma preambulas 254. apsvērumā
ir minēti
Arkema France
neprecīzie paziņojumi par šo sanāksmi. Visbeidzot, no minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Arkema France
sniegtā informācija neļāva apstiprināt lietas materiālu faktus, kas bija Komisijas rīcībā dienā, kad tā tika sniegta, bet
gan ka tā bija
Finnish Chemicals
sniegtā informācija, kas ļāva Komisijai pierādīt minētos faktus. Tādējādi Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu
vērtējumā, uzskatot, ka informācijai, kuru
Arkema France
sniedzis šajā sakarā, nav būtiskas pievienotās vērtības.
Piektkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 260. apsvērumā Komisija norāda, ka “
Finnish Chemicals
[ar sava pārstāvja
S
. starpniecību] apgalvoja, ka [
Arkema France
] un
Finnish Chemicals
pārstāvji tikās vēl vienu reizi 1999. gada 21. decembrī Stokholmā” un ka “šo sanāksmi apstiprina arī [
Arkema France
] iesniegtie [
L.
] ceļojuma izdevumu izraksti”. Šajā sakarā ir jānorāda, ka papildus tam, ka saskaņā ar to, kas izriet no minētā apsvēruma,
Komisija šo sanāksmi pierādīja, vienīgi pamatojoties uz
Finnish Chemicals
sniegto informāciju, tikai
Arkema France
pārstāvja ceļojuma izdevumu izrakstu iesniegšana, kas ļauj apstiprināt tā piedalīšanos attiecīgajā sanāksmē, ir sadarbība,
kas iepriekš 344. punktā minētās judikatūras izpratnē nepārsniedz to, kas izriet no pienākumiem, kādi [prasītājam] ir atbilstoši
Regulas Nr. 1/2003 18. pantam.
Sestkārt, apstrīdētā lēmuma 118. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka “[
Arkema France
] apstiprināja to, ka pastāv
EKA
aprakstītais tirgus sadales mehānisms un kompensācijas shēma”. Šajā sakarā ir jānorāda, ka papildus tam, ka no šī apsvēruma
izriet, ka Komisija pamatojās uz
EKA
mutvārdu paziņojumiem, lai pierādītu pārkāpuma faktus, ko prasītājs nenoliedz, vienīgi šīs informācijas neprecīza mutvārdu
apstiprināšana, kā izriet no iepriekš 343. punktā minētās judikatūras, nav uzskatāma par tādu, kam ir būtiska pievienotā vērtība.
Septītkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 207. apsvērumā un ar to saistītajā 259. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka “ir
jāņem vērā, ka saistībā ar
Finnish Chemicals
un [
Arkema France
] sarunām par [klientu]
MODO
[
Arkema France
pārstāvis
L.
] sazinājās ar [
B.
] (kurš pārstāv
Quadrimex
–
Finnish Chemicals
importētāju Francijā), lai apspriestu pārdošanas apjomus, ko zaudējis [
Arkema France
]”, un ka “šīs saziņas laikā 1998. gada 2. un 5. oktobrī [
L.
] sūdzējās par skandināvu agresivitāti un pieprasīja apjoma kompensāciju [
Arkema France
]”. Šajā sakarā no apstrīdētā lēmuma 257. zemsvītras piezīmē minētajiem dokumentiem un 4.3.1.20. punkta ar nosaukumu “1998. gads
– konflikts saistībā ar klientu
MODO
”, minētā lēmuma 205.–216. apsvērumā, izriet, ka, lai pierādītu precīzo raksturu saziņai starp konkurentiem par piegādēm klientam
MODO
, šīs saziņas datumus un sadalītos pārdošanas apjomus, Komisija pilnībā ir pamatojusies uz precīzo informāciju, ko tai bija
sniedzis
Finnish Chemicals
. Tādējādi Komisija nav pieļāvusi nekādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noliedzot, ka informācijai, kuru
Arkema France
ir sniedzis šajā sakarā, varētu būt būtiska pievienotā vērtība.
Ceturtām kārtām, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma preambulas 568., 569., 571.–573., 575. un 576. apsvērumu, kurus min prasītājs,
ir jānorāda, ka no minētajiem apsvērumiem izriet tas, ka informācija, kas bija Komisijas rīcībā brīdī, kurā
Arkema France
to tai iesniedza, bija “no diviem avotiem” (apstrīdētā lēmuma preambulas 568. apsvērums), ka tā “ļoti vispārīgi apstiprināja
[pārdošanas apjomu] sadalījuma shēmu, bet nesniedza nekādus rakstiskus pierādījumus, kuri būtu datēti ar laika posmu, uz ko
attiecas fakti, un kuri palielinātu Komisijas spēju pierādīt attiecīgos faktus” (apstrīdētā lēmuma preambulas 569. apsvērums),
ka
Arkema France
sniegtā informācija par saziņu ar tā konkurentiem bija “elementāra un neļāva pierādīt attiecīgos faktus” (apstrīdētā lēmuma
preambulas 571. apsvērums), ka informācija par cenu paaugstināšanu laikā no 1993. līdz 1995. gadam “ļoti vispārīgi” apstiprināja
informāciju, kas jau bija tās rīcībā (apstrīdētā lēmuma preambulas 572. apsvērums), ka informācija par piegādi klientam
MODO
jau “bija pietiekami apstiprināta ar
EKA
iesniegtajiem dokumentiem” (apstrīdētā lēmuma preambulas 573. apsvērums), ka
Arkema France
“tikai apstiprināja
EKA
paziņojumu par atbilstības programmu pieņemšanas sekām, nesniedzot jaunus pierādījumus šajā sakarā” (apstrīdētā lēmuma preambulas
575. apsvērums), kā arī Komisijas vērtējums, saskaņā ar kuru, “lai gan [
Arkema France
] varēja ļoti vispārīgi apstiprināt dažus aizliegtās vienošanās darbības aspektus, tas tomēr nevarēja palielināt Komisijas
spēju pierādīt pārkāpumu” (apstrīdētā lēmuma preambulas 579. apsvērums). Līdz ar to ir jākonstatē, ka neviens no šiem apsvērumiem
nepierāda, ka
Arkema France
sniegtajai informācijai bija būtiska pievienotā vērtība.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nepiešķirot
Arkema France
naudas soda samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību. Līdz ar to desmitā pamata pirmā daļa ir jānoraida
kā nepamatota.
Par otro daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, nepiešķirot
Arkema France
– atšķirībā no
Finnish Chemicals
– nekādu “atlaidi” par informāciju, kuru
Arkema France
tai bija sniedzis un par kuru Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 568., 569., 571., 572., 573., 575. un 576. apsvērumā
tomēr atzina, ka tā ļāva apstiprināt pārkāpuma faktus. Šīs atšķirīgās attieksmes rezultātā naudas sodi prasītājam, kuram kopā
ar
Arkema France
būtu bijis jāsaņem naudas soda apmēra samazinājums 30–50 % apmērā, tika “palielināti” salīdzinājumā ar naudas sodiem, kas
uzlikti citiem attiecīgajiem uzņēmumiem un it īpaši
Finnish Chemicals
.
Komisija iebilst pret šo argumentāciju.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tā piešķīra
Finnish Chemicals
, bet nepiešķīra
Arkema France
naudas soda samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību.
Saskaņā ar judikatūru, kas atgādināta iepriekš 196. punktā, vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai līdzīgas situācijas
netiktu aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma.
Šajā gadījumā, tā kā, pirmkārt, kā tika secināts, vērtējot desmitā pamata pirmo daļu (skat. iepriekš 367. punktu), Komisija
nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka
Arkema France
sniegtajiem pierādījumiem nav būtiskas pievienotās vērtības, un, otrkārt, prasītājs šajā sakarā neapstrīd Komisijas vērtējumu,
ka
Finnish Chemicals
sniegtajai informācijai savukārt ir būtiska pievienotā vērtība, ir jākonstatē, ka
Arkema France
un
Finnish Chemicals
neatradās vienādā situācijā attiecībā uz naudas soda samazinājuma saņemšanu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību.
Tādējādi ir jākonstatē, ka prasītājs nav pierādījis, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, nepiešķirot
Arkema France
nekādu naudas soda samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību.
Līdz ar to kā nepamatota ir jānoraida desmitā pamata otrā daļa un tādējādi arī desmitais pamats kopumā, kā arī prasītāja prasījumu
pirmā daļa.
2.
Par pakārtoti izvirzītajiem prasījumiem grozīt naudas sodu apmērus

Lietas dalībnieku argumenti
Vienpadsmitajā pamatā prasītājs apgalvo, ka gadījumā, ja Vispārējā tiesa neatceltu apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas
uz prasītāju, būtu jāatceļ vai jāsamazina tam uzliktie naudas sodi.
Pirmkārt, prasītājs apgalvo, ka nav taisnīgi tam uzlikt vislielāko naudas sodu no tiem, kas uzlikti uzņēmumiem, uz kuriem
attiecas apstrīdētais lēmums, lai gan
Arkema France
atbildība pārkāpumā ir ievērojami mazāka nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
atbildība. Tas šajā sakarā norāda, ka saskaņā ar to, kas izriet no apstrīdētā lēmuma pamatojuma, divi galvenie aizliegtās
vienošanās dalībnieki bija
EKA
un
Finnish Chemicals
un ka, tieši atbildot uz cīņu starp šiem abiem konkurentiem, sadalot Ziemeļvalstu tirgus, pārējie aizliegtās vienošanās dalībnieki,
tādi kā
Arkema France
, bija spiesti reaģēt un aizsargāt savus tirgus savās zonās.
Otrkārt, prasītājs uzskata, ka, īstenojot savu vispārējo rīcības brīvību, Vispārējai tiesai ir jāņem vērā, pirmkārt, tas,
ka
Arkema France
atbildība attiecīgajā pārkāpumā ir mazāka nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
atbildība, un, otrkārt, faktori, kurus tas minējis astotā pamata pirmajā un otrajā iebildumā (skat. iepriekš 267.–273. punktu),
devītā pamata pirmajā un otrajā daļā (skat. iepriekš 310.–312. un 320.–323. punktu) un desmitajā pamatā (skat. iepriekš 331.–333. un
368. punktu).
Komisija iebilst pret prasītāja argumentāciju.

Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru attiecībā uz Savienības tiesas veikto kontroli pār Komisijas lēmumiem konkurences jomā
papildus vienkāršai likumības pārbaudei, kas ļauj tikai noraidīt prasību par tiesību akta atcelšanu vai atcelt apstrīdēto
aktu, neierobežotā kompetence, kas saskaņā ar EKL 229. pantu Vispārējai tiesai piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu,
ļauj tai grozīt apstrīdēto tiesību aktu, pat to neatceļot, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus, lai, piemēram, grozītu naudas
soda apmēru (skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, attiecībā uz lūgumu grozīt
Arkema France
un prasītājam solidāri uzliktā naudas soda apmēru tāpēc, ka tajā nav pietiekami ņemts vērā tas, ka
Arkema France
bija aizliegtās vienošanās dalībnieks mazākā mērā nekā
EKA
un
Finnish Chemicals
, Vispārējā tiesa uzskata, ka nav pamata apmierināt šādu lūgumu, jo, kā tika konstatēts iepriekš 328. punktā, prasītājs neizvirza
nevienu argumentu vai pierādījumu, kas pierādītu, ka
Arkema France
saistībā ar aizliegto vienošanos būtu bijusi mazāka nozīme, kas pamatotu, ka tam šajā sakarā ir jāpiešķir naudas soda apmēra
samazinājums.
Otrkārt, attiecībā uz lūgumu grozīt
Arkema France
un prasītājam solidāri uzlikto naudas sodu, kā arī prasītājam individuāli uzlikto naudas sodu, ņemot vērā argumentus, kas
izvirzīti astotā pamata pirmajā un otrajā iebildumā, devītā pamata pirmajā un otrajā daļā un desmitajā pamatā, Vispārējā tiesa,
ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto pamatojumu un neesot citiem argumentiem, ko prasītājs būtu izvirzījis šajā sakarā, uzskata,
ka šādam samazinājumam nav nekāda pamatojuma.
Prasītāja prasījumu otrā daļa, kā arī prasība kopumā tādējādi ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Elf Aquitaine SA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 17. maijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par prioritāri izvirzītajiem prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
Par pirmo pamatu – tādu noteikumu pārkāpumu, ar kuriem regulē atbildības par pārkāpumu attiecināšanu sabiedrību grupās
Par pirmo daļu – kļūdu tiesību piemērošanā, attiecinot uz prasītāju atbildību par attiecīgo prettiesisko rīcību
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu – sabiedrību tiesiskās un ekonomiskās autonomijas principu pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo daļu – kļūdu saistībā ar to, ka pierādījumi, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā sniegusi, neapstiprina prezumpciju
par izšķirošu ietekmi
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto daļu – faktu, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka prasītājs nav sniedzis pierādījumu kopumu, ar ko atspēko
prezumpciju par izšķirošu ietekmi
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par piekto daļu – prezumpcijas par izšķirošu ietekmi pārveidošanu neatspēkojamā prezumpcijā
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro pamatu – sešu galveno principu pārkāpumu, kas izriet no tā, ka uz prasītāju tika attiecināta atbildība par attiecīgo
prettiesisko rīcību
Par pirmo daļu – prasītāja tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu – pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo daļu – nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto daļu – personiskās atbildības un sodu individualitātes principa pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par piekto daļu – sodu tiesiskuma principa pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par sesto daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo pamatu – prasītāja iesniegtā pierādījumu kopuma sagrozīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto pamatu – pamatojuma pretrunām apstrīdētajā lēmumā
Par pirmo daļu – pamatojuma pretrunu attiecībā uz uzņēmuma jēdziena EKL 81. panta 1. punkta izpratnē piemērošanu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu – pamatojuma pretrunu attiecībā uz to, vai prasītājs zināja par attiecīgo pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo daļu – pamatojuma pretrunu saistībā ar tās kontroles raksturu, ko mātessabiedrība veic attiecībā uz savu meitassabiedrību,
lai to varētu vainot šīs pēdējās izdarītajā pārkāpumā
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par piekto pamatu – labas pārvaldības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par sesto pamatu – tiesiskās drošības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par septīto pamatu – pilnvaru nepareizu izmantošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par astoto pamatu – prasītājam uzliktā individuālā naudas soda nepamatoto raksturu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par devīto pamatu – to principu un noteikumu pārkāpumu, kuri reglamentēja Arkema France un prasītājam solidāri uzliktā naudas
soda aprēķināšanu
Par pirmo daļu – Arkema France un prasītājam solidāri uzliktā naudas soda apmēra aprēķināšanas kļūdām
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu saistībā ar Arkema France un prasītājam solidāri uzlikto naudas
sodu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par desmito pamatu – 2002. gada paziņojuma par sadarbību noteikumu pārkāpumu
Par pirmo daļu – atteikumu piešķirt naudas soda samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par pakārtoti izvirzītajiem prasījumiem grozīt naudas sodu apmērus
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – franču.