CELEX: 62010CJ0564
Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95
Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība
3. un 4. pants
Administratīvi pasākumi
Nelikumīgi gūta labuma atgūšana
Kompensācijas vai nokavējuma procenti, kas maksājami saskaņā ar valsts tiesībām
Tiesību normu par noilgumu attiecībā uz šo nokavējuma procentu atgūšanu, kas paredzētas Regulā Nr. 2988/95, piemērošana
Noilguma dies a quo
Jēdziens “Atlikšana”
Jēdziens “Pārtraukšana"

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (
OV L 312, 1. lpp.
) 3. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Pfeifer & Langen KG
(turpmāk tekstā – “
Pfeifer & Langen
”) un
Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung
(Federālā Lauksaimniecības un uztura aģentūra, turpmāk tekstā – “
Bundesanstalt
”) attiecībā uz procentu prasījumu saistībā ar nepamatoti saņemtu uzglabāšanas izmaksu, ar ko nodarīts kaitējums Eiropas Savienības finanšu interesēm, atmaksu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 2988/95
Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 preambulas trešo apsvērumu “visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm”.
Saskaņā ar šīs regulas preambulas piekto apsvērumu “šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi”.
Šīs regulas 1. pantā ir noteikts:
“1.   Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
2.   “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”
Regulas Nr. 2988/95 3. pantā ir paredzēts:
“1.   Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. Vairākgadu programmās noilguma termiņš visos gadījumos ir līdz programmas pilnīgai pabeigšanai.
Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.
[..]
2.   Administratīvā soda lēmuma izpildes termiņš ir trīs gadi. Šis termiņš sākas galīgā lēmuma pieņemšanas dienā.
Termiņa pārtraukšanu un atlikšanu regulē attiecīgie dalībvalstu noteikumi.
3.   Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par [..] 1. [..] punktā paredzētajiem.”
Šīs regulas 4. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
—
uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
[..]
2.   Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas likmes.”
Regula (EK) Nr. 1258/1999
Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV L 160, 103. lpp.
) 8. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis saskaņā ar dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumiem veic pasākumus, ko vajag, lai:
a)
pārliecinātos, ka [Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF)] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un ir izpildīti pareizi;
b)
novērstu un cīnītos ar pārkāpumiem;
c)
atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.
Dalībvalstis informē Komisiju par pasākumiem, kas veikti šajā nolūkā, un jo īpaši par administratīvo un juridisko procedūru stāvokli.
2.   Ja zaudētās summas netiek atgūtas pilnā apjomā, pārkāpumu vai nolaidības finansiālās sekas sedz Kopiena, izņemot pārkāpumu vai nolaidības sekas, kas ir saistāmas ar pārvaldes iestādēm vai citām dalībvalstu institūcijām.
Atmaksājamās summas maksā akreditētajiem maksātājiem, kuri tās atskaita no [ELVGF] finansētajiem izdevumiem. Procentus par piedzītajām vai ar nokavēšanos samaksātajām summām iemaksā [ELVGF].
3.   Padome ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Komisijas priekšlikuma nosaka vispārējus noteikumus šī panta piemērošanai.”
Regula (EK) Nr. 1290/2005
Padomes 2005. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV L 209, 1. lpp.
) 32. pantā ir noteikts:
“1.   Summas, kas atgūtas pēc pārkāpuma vai nolaidības gadījuma, kā arī no tām uzkrātos procentus pārskaita maksātājam, kas tos pieskaita [Eiropas Lauku garantiju fonda (ELGF)] piešķirtiem ieņēmumiem mēnesī, kad naudu faktiski saņem.
2.   Veicot pārskaitījumu uz Kopienas budžetu, dalībvalsts var paturēt 20 % no attiecīgajām summām kā vienreizēju atlīdzību par atgūšanas izmaksām, izņemot, ja pārkāpumu veikušas vai nolaidību pieļāvušas attiecīgās dalībvalsts pārvaldes iestādes vai citas oficiālas struktūras.
3.   Dalībvalstis, nosūtot gada pārskatus, kā paredzēts 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) daļā, vienlaikus iesniedz Komisijai kopsavilkuma ziņojumu par līdzekļu atgūšanas procedūrām, kas uzsāktas pārkāpumu dēļ, šajā ziņojumā uzrādot vēl neatgūtos līdzekļus, tos sadalot pa administratīvām un/vai tiesvedības procedūrām, kā arī pa gadiem, kas atbilst pirmajai administratīvai vai tiesas konstatācijai.
Dalībvalstis dara Komisijai pieejamu sīki izstrādātu pārskatu par atsevišķām līdzekļu atgūšanas procedūrām, kā arī par atsevišķām summām, kas vēl nav atgūtas.
[..]”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 49. pantu šīs regulas 32. pants ir piemērojams attiecībā uz summām, kas paziņotas atbilstoši Padomes 1991. gada 4. marta Regulas (EEK) Nr. 595/91 par pārkāpumiem un par tādu summu atgūšanu, kas nepareizi izmaksātas saistībā ar kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu un informācijas sistēmas organizēšanu šajā jomā, kā arī par Regulas (EEK) Nr. 283/72 atcelšanu (
OV L 67, 11. lpp.
) 3. pantam un kas vēl nav pilnībā atgūtas 2006. gada 16. oktobrī.
Valsts tiesības
Atbilstoši Likuma par tirgus kopīgās organizācijas īstenošanu (
Gesetz zur Durchführung der Gemeinsamen Marktorganisationen
) 6. panta 1. punkta 11. apakšpunktam un 14. panta 1. punkta pirmajam teikumam, redakcijā, kas izriet no 1996. gada 2. maija Likuma par grozījumu izdarīšanu administratīvi procesuālajās tiesību normās (
Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften
(
BGBl
, 1996 I, 656. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par tirgus organizāciju”), atmaksāšanas prasījumi, piemēram, tie, kas gūti kā uzglabāšanas izmaksu kompensācija, no to rašanās brīža ir apliekami ar procentiem, kas par 3 % pārsniedz attiecīgo
Deutsche Bundesbank
[Vācijas Federālās bankas] noteikto diskonta likmi, ciktāl Eiropas Savienības Padomes vai Komisijas izdotajos tiesību aktos nav paredzēts citādi.
Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam saskaņā ar Vācijas Civilkodeksa (
Bürgerliches Gesetzbuch
, turpmāk tekstā – “
BGB
”) 197. un 201. pantu – līdz 2001. gada 31. decembrim spēkā esošajā redakcijā – procentu parādu prasījumu noilgums iestājās pēc četriem gadiem, skaitot no gada beigām, kurā radās procentu prasījums. Minētie noteikumi ir attiecīgi piemērojami procentu prasījumiem publiskajās tiesībās.
Kopš 2001. gada 26. novembra Likums par saistību tiesību modernizāciju (
Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts
) (
BGBl
. I, 3138. lpp.) stāšanās spēkā 2002. gada 1. janvārī
BGB
195. pantā – kopš 2002. gada 1. janvāra spēkā esošajā redakcijā – bija paredzēts, ka ar šo datumu parastais noilguma termiņš procentu parādu prasījumiem ir trīs gadi, kamēr četru gadu noilguma termiņš joprojām ir piemērojams attiecībā uz šādiem prasījumiem, kas radušies pirms 2002. gada 1. janvāra.
BGB
217. pantā, redakcijā, kas bija spēkā līdz 2001. gada 31. decembrim, bija noteikts, ka, “ja noilgums ir pārtraukts, laiks, kas pagājis pirms šādas pārtraukšanas, netiek ņemts vērā; jauns noilguma termiņš var sākties tikai tad, kad pārtraukšana beigusies”.
Saskaņā ar Administratīvā procesa likuma (
Verwaltungsverfahrensgesetz
) 53. panta 1. punktu, redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2001. gada 31. decembrim, “administratīvs akts, kas pieņemts, lai īstenotu prasību publisko tiesību juridiskās personas vārdā, pārtrauc noilguma termiņu attiecībā uz šo prasību. Šī pārtraukšana ilgst līdz administratīvā akta galīgās spēkā stāšanās brīdim vai līdz brīdim, kad citādi beidzas administratīvais process, kurā šis akts pieņemts. [
BGB
] 212. un 217. pants [
BGB
redakcijā, kas bija spēkā līdz 2001. gada 31. decembrim] ir piemērojami pēc analoģijas”.
Minētajā 53. panta 1. punktā, tā redakcijā, kas piemērojama kopš 2002. gada 1. janvāra, ir paredzēts, ka “administratīvais akts, kas izdots, lai konstatētu vai īstenotu publisko tiesību subjekta prasījumu, aptur šāda prasījuma noilgumu; [noilgums] vairs neskaitās apturēts, kad administratīvais akts kļūst neapstrīdams, vai sešus mēnešus pēc tā izpildes citādi”.
Administratīvo tiesu procesa likuma (
Verwaltungsgerichtsordnung
) 80. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “apelācijas sūdzības un prasības par tiesību akta atcelšanu iesniegšanai ir apturoša iedarbība”.
Pamatprāva un prejudiciālie jautājumi
1994./1995., 1995./1996. un 1996./1997. cukura tirdzniecības gadā sabiedrībai
Pfeifer & Langen
, pamatojoties uz tās pieteikumu, tika atlīdzinātas uzglabāšanas izmaksas cukura novietošanai noliktavā saistībā ar cukura tirgus kopīgo organizāciju atbilstoši Padomes 1981. gada 30. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1785/81 par cukura tirgus kopīgo organizāciju (
OV L 177, 4. lpp.
) 8. panta 2. punktam.
Ar trim 2003. gada 30. janvāra lēmumiem
Bundesanstalt
nolēma, ka jāatgūst attiecīgās atlīdzinātās uzglabāšanas izmaksas, lēmumus pamatojot ar to, ka
Pfeifer & Langen
savos pieteikumos esot uzrādījusi pārāk lielu cukura daudzumu. Turklāt šajos lēmumos bija konstatēts, ka summas, kuras tika prasīts atmaksāt, no saņemšanas brīža ir apliekamas ar procentiem, precīzu maksājamo procentu apjoma konstatēšanu atliekot līdz vēlāku aktu pieņemšanai.
Pfeifer & Langen
šos lēmumus pārsūdzēja. Ar 2006. gada 10. oktobra lēmumiem
Bundesanstalt
samazināja atmaksājamās naudas summas, taču pārējā daļā apelācijas sūdzības noraidīja.
Pfeifer & Langen
iesniedza prasības, ar ko lūdza daļēji atcelt lēmumus, ar kuriem lemts par tās apelācijas sūdzību noraidīšanu, taču līdz šim brīdim par šīm prasībām nav lemts.
Lēmumi par
Pfeifer & Langen
iesniegtajām apelācijas sūdzībām galīgi ir stājušies spēkā attiecībā uz summām, kas netika apstrīdētas tiesā, proti, EUR 469421,12, ko prasītāja pamatlietā samaksāja 2006. gada 15. novembrī.
Ar 2007. gada 13. aprīļa lēmumu
Bundesanstalt
atzina, ka par šo summu bija jāmaksā procenti, un tādējādi pieprasīja
Pfeifer & Langen
samaksāt procentus EUR 298650,93 apmērā.
Pfeifer & Langen
šo lēmumu pārsūdzēja, apgalvojot, ka procentu samaksas prasījumiem daļēji ir iestājies noilgums.
Ar 2007. gada 22. oktobra lēmumu lemjot par šo apelācijas sūdzību,
Bundesanstalt
to apmierināja daļā attiecībā uz prasījumiem samaksāt procentus par 1997. un 1998. gadu.
Bundesanstalt
uzskatīja, ka valsts tiesībās paredzētais četru gadu noilguma termiņš ir piemērojams šiem prasījumiem tādējādi, ka šiem prasījumiem noilgums iestājās datumā, kad tika pieņemti lēmumi par atlīdzināto uzglabāšanas izmaksu atgūšanu, proti, 2003. gada 30. janvārī. Tomēr attiecībā uz prasījumiem samaksāt procentus pēc 1998. gada 31. decembra, proti, EUR 237644,17 apmērā,
Bundesanstalt
uzskatīja, ka šiem prasījumiem samaksāt procentus, kas radušies vēlākos gados, nav iestājies noilgums, it īpaši tādēļ, ka ar minētajiem 2003. gada 30. janvāra lēmumiem bija pārtraukts noilguma ritējums. Līdz ar to
Pfeifer & Langen
iesniegtā apelācijas sūdzība par šiem pēdējiem prasījumiem samaksāt procentus tika noraidīta.
2007. gada 14. novembrī
Pfeifer & Langen
iesniedza prasību
Verwaltungsgericht Köln
[Ķelnes Administratīvajā tiesā], prasot atcelt 2007. gada 22. oktobra lēmumu par tās apelācijas sūdzību daļā, kurā tas attiecas uz prasījumiem samaksāt procentus par laiku no 1999. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim EUR 119984,27 apmērā. Prasītāja samaksāja procentus, par kuriem prasījumi bija radušies vēlākajos gados.
Ar 2009. gada 25. novembra spriedumu
Verwaltungsgericht Köln
atcēla minēto 2007. gada 22. oktobra lēmumu pārsūdzētajā apjomā. Šī tiesa norādīja, ka saskaņā ar Likuma par tirgus organizāciju 14. pantu īpašu labumu atlīdzināšanas prasījumi ir apliekami ar procentiem no to rašanās brīža. Taču, kā uzskatīja šī tiesa, attiecīgais nokavējuma procentu prasījums esot radies tikai ar 2003. gada 30. janvāra lēmumu paziņošanas brīdī, proti, 2003. gada 31. janvārī, tādēļ procentu maksāšanas pienākums neattiecoties uz laiku pirms šī datuma.
Bundesanstalt
, lai panāktu
Pfeifer & Langen
prasības noraidīšanu, iesniedza kasācijas sūdzību [“Revision”]
Bundesverwaltungsgericht
[Federālajai Administratīvajai tiesai].
Bundesverwaltungsgericht
piekrīt
Verwaltungsgericht Köln
viedoklim, saskaņā ar kuru pamatlietā pienākums pievienot nokavējuma procentus summām, kas atbilst no Savienības budžeta nepamatoti veiktajiem maksājumiem, ir regulēts valsts tiesībās, šajā gadījumā – Likuma par tirgus organizāciju 14. pantā, jo šāds pienākums nav paredzēts nevienā Savienības regulā, kas piemērojama cukura nozarē.
Tomēr
Bundesverwaltungsgericht
uzskata, ka
Verwaltungsgericht Köln
ir kļūdaini interpretējusi šo 14. pantu. Saskaņā ar
Bundesverwaltungsgericht
viedokli prasījumi par nepamatoti veiktu maksājumu atmaksu rada pienākumu maksāt procentus no to rašanās brīža. Šajos apstākļos
Bundesverwaltungsgericht
uzskata, ka – tā kā 2003. gada 30. janvāra lēmumi ir paredzēti, lai anulētu nepamatoti veiktu maksājumu ar atpakaļejošu spēku, – procenti tiešām ir pieprasāmi par laiku pirms šo lēmumu pieņemšanas.
Šī tiesa secina, ka attiecīgie procentu prasījumiem nav iestājies noilgums, jo saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 53. panta 1. punktu, redakcijā, kas piemērojama kopš 2002. gada 1. janvāra, noilguma termiņš tika apturēts, pieņemot 2003. gada 30. janvāra lēmumus par atmaksu. Tomēr tā uzskata, ka iespējamā Regulas Nr. 2988/95 3. pantā paredzēto noilguma noteikumu piemērošana, tostarp noteikumu par
dies a quo
un noilguma termiņa pārtraukšanu piemērošana, varētu iespaidot tās nolēmumu par kasācijas sūdzību [“Revision”].
Tiesas šaubas par to, vai tādos apstākļos kā pamatlietā ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95 3. pants, it īpaši izraisa apstāklis, ka
Bundesfinanzhof
[Federālā Finanšu tiesa] lietā par eksporta kompensācijām ir uzskatījusi, ka šis 3. pants ir piemērojams attiecībā uz noilgumu procentiem par nepamatoti saņemtu labumu šīs regulas 4. panta 2. punkta izpratnē.
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda interpretācija nav obligāta un ka, tā kā šim 4. panta 2. punktam nav pretrunā, ka valsts tiesībās pastāv pienākums iekasēt procentus gadījumos, kad Savienības tiesībās šāds pienākums nav vai vēl nav paredzēts, varētu būt loģiski, ka procentu prasījumi, kas noteikti valsts tiesībās, tāpat šīs valsts tiesībās ir regulēti to noilguma ziņā. Turklāt šī tiesa norāda, ka, ja Regulas Nr. 2988/95 3. panta normas būtu piemērojamas šādiem procentu prasījumiem, – ievērojot, ka procentu prasījumi rodas nevis pārkāpuma izdarīšanas brīdī, bet gan laikā pēc šī pārkāpuma, – pastāvētu zināmas grūtības piemērot principu, ka noilguma termiņu sāk skaitīt no “pārkāpuma” brīža šīs regulas 1. panta izpratnē.
Šajos apstākļos
Bundesverwaltungsgericht
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 2988/95] 3. pants ir piemērojams arī tādu procentu prasījumu noilgumam, kas saskaņā ar valsts tiesībām ir maksājami, atmaksājot pārkāpuma rezultātā nelikumīgi iegūtu labumu?
Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši:
2)
Vai saskaņā ar [Regulas Nr. 2988/95] 3. panta 3. punktu noteiktajā [termiņu] salīdzinājumā ir jāieskaita tikai termiņa ilgums vai jāņem vērā arī valsts noteikumi, saskaņā ar kuriem termiņa sākums, neizvirzot nekādas citas prasības, tiek attālināts uz tā kalendārā gada beigām, kurā (šeit: procentu) prasījums rodas?
3)
Vai noilguma termiņu arī attiecībā uz procentu prasījumiem sāk skaitīt no pārkāpuma izdarīšanas vai nepārtraukta vai vairākkārtēja pārkāpuma beigšanās brīža, pat ja procentu prasījumi attiecas tikai uz vēlāku laiku un tādēļ rodas tikai vēlāk? Vai nepārtrauktu vai vairākkārtēju pārkāpumu gadījumā noilguma sākums ar [Regulas Nr. 2988/95] 3. panta 1. punkta otro daļu arī attiecībā uz procentu prasījumiem tiek attālināts uz pārkāpuma beigšanās brīdi?
4)
Kad saskaņā ar [Regulas Nr. 2988/95] 3. panta 1. punkta trešās daļas otro teikumu beidzas atbildīgās iestādes lēmuma, ar kuru tiek konstatēts strīdīgais (šeit: procentu) prasījums, pārtraucošais raksturs?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams ne vien attiecībā uz pamatprasījuma izpildi, kas atbilst no Savienības budžeta nelikumīgi gūta labuma atmaksai, bet arī uz procentiem, kas radušies no šī prasījuma, lai arī šie procenti nav jāmaksā saskaņā ar Savienības tiesībām, bet vienīgi saskaņā ar pienākumu, kas paredzēts valsts tiesībās.
Jāatgādina, ka Regulas Nr. 2988/95 1. panta 1. punktā ir paredzēti “vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem”, lai, kā izriet no šīs regulas preambulas trešā apsvēruma, “visās jomās [apkarotu] darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm”.
Pieņemot Regulu Nr. 2988/95, it īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmo daļu, Savienības likumdevējs bija paredzējis ieviest vispārēju noilguma normu, kura ir piemērojama šajā jomā un ar kuru tas ir paredzējis, pirmkārt, noteikt minimālu termiņu, kas tiek piemērots visās dalībvalstīs, un, otrkārt, liegt iespēju piedzīt nepamatoti saņemtus Savienības budžeta maksājumus, ja ir pagājuši četri gadi pēc ar strīdīgajiem maksājumiem saistīto pārkāpumu izdarīšanas (2010. gada 22. decembra spriedums lietā
C-131/10
Corman
, Krājums, I-14199. lpp.
, 39. punkts; 2011. gada 5. maija spriedums apvienotajās lietās
C-201/10 un C-202/10
Ze Fu Fleischhandel
un
Vion Trading
, Krājums, I-3545. lpp.
, 24. punkts, kā arī 2011. gada 21. decembra spriedums lietā C-465/10
Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre
, 52. punkts).
Attiecībā uz tādas labuma guvēja nepamatoti saņemtas atlīdzības par uzglabāšanas izmaksām atmaksu, kāda apskatīta pamatlietā, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1258/1999 8. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis kopējās lauksaimniecības politikas jomā veic visus nepieciešamos pasākumus, kas vajadzīgi, lai efektīvi aizsargātu Savienības finanšu intereses, konkrētāk, lai atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.
Četru gadu noilguma termiņš, kas paredzēts Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā, nepastāvot nozares tiesiskajam regulējumam, kurā būtu noteikts citādi, ir piemērojams šīs regulas 4. pantā paredzētajiem pārkāpumiem, kas nodara kaitējumu Savienības finanšu interesēm (skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā
C-278/02
Handlbauer
, Krājums, I-6171. lpp.
, 34. punkts, kā arī 2009. gada 29. janvāra spriedumu apvienotajās lietās no
C-278/07 līdz C-280/07
Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
u.c., Krājums, I-457. lpp.
, 22. punkts).
Tādējādi, tā kā nedz Regulā Nr. 1258/1999, nedz Regulā Nr. 1785/81 nav ietverta norma par piemērojamo noilguma režīmu, nepamatoti saņemtu uzglabāšanas izmaksu atmaksas noilgums saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmo daļu, ja nav apturoša akta, iestājas pēc četriem gadiem, skaitot no pārkāpuma izdarīšanas brīža, tomēr ar nosacījumu, ka dalībvalsts, kurā pārkāpumi tikuši izdarīti, nav izmantojusi Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju paredzēt ilgāku noilguma termiņu (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
u.c., 36. punkts, un lietā
Corman
, 48. punkts).
Turklāt Regulas Nr. 2988/95 4. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tiek atgūts netaisnīgi gūtais labums un, ja tā paredzēts, procenti, ko var noteikt pēc vienotas likmes.
Šādu procentu iekasēšana līdz ar pamatprasījumu par netaisnīgi no Savienības budžeta gūto labumu var būt paredzēta Savienības nozares regulā. Tā ir ticis noteikts, piemēram, Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulā (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (
OV L 102, 11. lpp.
), vai arī Komisijas 1969. gada 30. septembra Regulā (EEK) Nr. 1957/69 par papildus sīki izstrādātiem noteikumiem, lai piešķirtu eksporta kompensācijas par produktiem, uz kuriem attiecas vienota cenu sistēma (
OV L 250, 1. lpp.
).
Savukārt attiecībā uz nelikumīgi saņemtu atlīdzību par uzglabāšanas izmaksām, kādas aplūkotas pamatlietā, atmaksu nedz Regulā Nr. 1258/1999, nedz Regulā Nr. 1785/81 nav paredzēts, ka šādas atlīdzības, ja tās saņemtas nelikumīgi, atmaksājamas ar procentiem.
Ir tiesa, ka Regulas Nr. 1258/1999 8. pantā un Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 1. punktā ir paredzēts, ka procentus par summām, kas atgūtas pēc pārkāpuma vai nolaidības gadījuma, pārskaita maksātājam, kas tos pieskaita ELVGF vai ELGF piešķirtajiem ieņēmumiem mēnesī, kad nauda faktiski tiek saņemta. Tomēr ar šīm normām, kas ietver tikai vienkāršu noteikumu par šādu ieņēmumu iekļaušanu budžetā, nav paredzēts pienākums dalībvalstīm iekasēt procentus par šādām atgūtām summām, kad tās ir saistītas ar uzglabāšanas izmaksu atmaksu.
Līdz ar to pamatlietā rodas jautājums par to, vai, nepastāvot nozares tiesiskajam regulējumam, kurā būtu paredzēta procentu saņemšana, Savienības tiesībām, konkrētāk, Regulas Nr. 2988/95 4. panta 2. punktam, ir pretrunā, ka dalībvalsts īsteno savās valsts tiesībās paredzēto pienākumu, kas prasa iekasēt šādus procentus papildus no Savienības budžeta nelikumīgi saņemtajam labumam, un, ja atbilde uz šo jautājumu ir noraidoša, vai šādu procentu pieprasīšanai ir jābūt pakļautai noilguma termiņam, kas paredzēts šīs regulas 3. pantā, vai arī to joprojām regulē attiecīgās dalībvalsts valsts tiesības.
Attiecībā, pirmkārt, uz pašu valsts tiesībās paredzēto procentu iekasēšanu gadījumā, kad Savienības tiesībās šādu procentu saņemšana nav paredzēta, jau ir nospriests, ka Savienības tiesībām atbilst situācija, kurā dalībvalsts, atgūstot no Savienības budžeta nelikumīgi saņemtu labumu, saskaņā ar savām valsts tiesībām saņem procentus, kuri, nepastāvot noteikumiem, ar kuriem būtu prasīts tos ieskaitīt Savienības līdzekļos, tiek ieskaitīti pašas dalībvalsts budžetā (skat. 1982. gada 6. maija spriedumu lietā
54/81
Fromme
,
Recueil
, 1449. lpp.
, 8. punkts).
Nevar būt citādi gadījumā, kad šie procenti, kuru saņemšana nav noteikta Savienības tiesībās, saistībā ar ELGF finanšu pasākumiem tiek atlīdzināti Savienības budžetā. Tāpēc tādā gadījumā kā pamatlietā apskatītais Savienības tiesībām, konkrētāk, Regulas Nr. 2988/95 4. panta 2. punktam, nav pretrunā, ka dalībvalstis savās valsts tiesībās paredz nokavējuma procentu un/vai kompensācijas procentu iekasēšanu, atgūstot tādu no Savienības budžeta nelikumīgu gūtu labumu saistībā ar ELGF finansētiem pasākumiem, kas tiek atmaksāts Savienības budžetam.
Attiecībā, otrkārt, uz kārtību un nosacījumiem šādu procentu saņemšanai tādā situācijā kā pamatlietā apskatāmā, kad tieši uz dalībvalsts valsts tiesību pamata rodas procentu prasījums papildus no Savienības budžeta nelikumīgi gūtā labuma atgūšanai, tieši šīs dalībvalsts valsts tiesībās ir jāparedz šāda kārtība un nosacījumi, kas piemērojami šo procentu iekasēšanai papildus nelikumīgi saņemto summu atgūšanai (skat. 1976. gada 21. maija spriedumu lietā
26/74
Roquette frères
/Komisija,
Recueil
, 677. lpp.
, 12. punkts).
Tādējādi, tā kā šajā ziņā nav šajā jomā piemērojamas nozares tiesiskā regulējuma normas, tieši minētajai dalībvalstij ir jānosaka un jāīsteno šāda procentu prasījuma izvirzīšanai piemērojamais noilguma režīms, kas paredzēts valsts tiesībās un kas šajās tiesībās tiek uzskatīts par autonomu prasījumu salīdzinājumā ar no Savienības budžeta nelikumīgi gūta labuma atgūšanu, kura savukārt regulēta noteikumos par noilgumu un atkāpēm, kas paredzēti Regulas Nr. 2988/95 3. pantā.
Šajā ziņā, lai arī uz labumu, kas nelikumīgi gūts no Savienības budžeta, attiecas Regulas Nr. 2988/95 3. pantā paredzētais noilguma režīms, tomēr nedz no šīs normas formulējuma, nedz regulas sistēmas neizriet, ka šie noteikumi būtu paredzēti, lai regulētu procentu parādu gadījumā, kad, kā tas ir pamatlietā, šāds procentu parāds ir paredzēts nevis nozares tiesiskajā regulējumā, bet gan valsts tiesībās.
Tomēr, ievērojot šī procentu parāda papildinošo raksturu, to nevar atgūt gadījumā, kad saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. pantu vai Savienības nozares tiesisko regulējumu ir iestājies noilgums attiecībā uz pašu pamatparādu, t.i., no Savienības budžeta nelikumīgi gūto labumu.
Turklāt, tā kā saskaņā ar LESD 325. pantu dalībvalstīm, lai apkarotu krāpšanu, kas kaitē Kopienu finanšu interesēm, ir jāveic tādi paši pasākumi, kādus tās veic, lai apkarotu krāpšanu, kas kaitē to pašu finanšu interesēm, tām, ja nav Savienības tiesiskā regulējuma un ja to valsts tiesībās ir paredzēta procentu iekasēšana saistībā ar šāda nelikumīgi no valsts budžeta gūta labuma atgūšanu, tām analoģiski ir jāiekasē procenti, atgūstot no Savienības budžeta nelikumīgi gūtu labumu, it īpaši gadījumā, kad, pretēji situācijai iepriekš minētajā lietā
Fromme
, summas, kas iekasētas kā šie procenti, kuru atgūšana paredzēta valsts tiesībās, galu galā tiek ieskaitītas Savienības budžetā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš, kurš ir piemērojams attiecībā uz pamatparāda atgūšanu, kas atbilst no Savienības budžeta nelikumīgi gūta labuma atmaksai, nav piemērojams procentiem, kuri radušies no šī prasījuma, ja šie procenti nav jāmaksā saskaņā ar Savienības tiesībām, bet vienīgi saskaņā ar pienākumu, kas paredzēts valsts tiesībās.
Par otro līdz ceturto jautājumu
Otrais, trešais un ceturtais jautājums ir uzdoti pakārtoti – gadījumam, ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša.
Līdz ar to, ievērojot atbildi, kāda sniegta uz pirmo jautājumu, uz otro, trešo un ceturto jautājumu atbilde nav jāsniedz.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš, kurš ir piemērojams attiecībā uz pamatparāda atgūšanu, kas atbilst no Savienības budžeta nelikumīgi gūta labuma atmaksai, nav piemērojams procentiem, kuri radušies no šī parāda, ja šie procenti nav jāmaksā saskaņā ar Savienības tiesībām, bet vienīgi saskaņā ar pienākumu, kas paredzēts valsts tiesībās.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.