CELEX: 62006TJ0308
Bendrijos prekių ženklas
Protesto procedūra
Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo "BUFFALO MILKE Automotive Polishing Products" paraiška
Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas BÚFALO
Įrodymų pateikimas pirmą kartą Apeliacinėje taryboje
Reglamento (EB) Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalimi (dabar
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis) suteikta diskrecija
Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų
Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys (dabar
Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 ir 3 dalys)

Ginčo aplinkybės
2001 m. vasario 20 d. ieškovė
Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc.
, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11,
1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146; pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu
(EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1)), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir
pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.
Prekių ženklas, kurį prašoma įregistruoti, yra šis vaizdinis žymuo:
Prekės, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 3, 18 ir 25 klasėms ir pagal kiekvieną iš
jų atitinka šį aprašymą:
–        3 klasė: „Vaškas, poliravimo tepalai, valymo preparatai, odų tepalai, odų apsauginiai preparatai, skalbimo preparatai“;
–        18 klasė: „Rankinės“;
–        25 klasė: „Drabužiai, įskaitant marškinėlius, vystyklai“.
Bendrijos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2002 m. balandžio 8 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 27/2002.
2002 m. birželio 25 d. įstojusi į bylą šalis
Werner & Mertz GmbH
, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnis), pateikė protestą dėl prašomo
įregistruoti prekių ženklo registracijos.
Protestas grindžiamas šiuo vaizdiniu vokišku prekių ženklu:
Šis prekių ženklas buvo įregistruotas 1994 m. liepos 15 d. Nr. 2 079 354 Nicos sutarties 3 klasės prekėms ir atitinka šį aprašymą:
„skalbimo ir balinimo preparatai; valymo, poliravimo, šveitimo ir švitrinimo preparatai; muilas, odos, plastiko ir tekstilės
gaminių, o ypač batų impregnavimo, valymo, priežiūros ir apsaugos priemonės; batų blizginimo preparatai, grindų valymo ir
priežiūros preparatai; kilimų valymo ir priežiūros preparatai; impregnuotos medžiagos ir tekstilė; dėmių valikliai, detergentai
santechnikos įrangai“.
Protestas susijęs su paraiškoje nurodytomis 3 klasės prekėmis, kurios, apribojus jų sąrašą per procedūrą VRDT, atitiko šį
aprašymą: „vaškas, poliravimo tepalai, valymo preparatai, odų tepalai, odų apsauginiai preparatai, plovimo preparatai, visi
skirti automobilių priežiūrai“.
Protestas grindžiamas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies
b punktas) nurodytu pagrindu.
2005 m. liepos 15 d. Protestų skyrius atmetė visą protestą motyvuodamas tuo, kad įrodymų, kuriuos pagal Reglamento Nr. 40/94
43 straipsnį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnis) ieškovės prašymu pateikė į bylą įstojusi šalis, nepakanka norint
pagrįsti, kad ankstesnis nacionalinis prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas Vokietijoje per penkerių metų laikotarpį iki
Bendrijos prekių ženklo paraiškos paskelbimo. Jis nusprendė, kad visus pateiktus įrodymus parengė įstojusi į bylą šalis, kad
jie neleidžia daryti išvados, jog prekėmis iš tiesų realiai buvo prekiaujama atitinkamoje rinkoje, ir kad todėl jie nepateikia
informacijos dėl ankstesnio prekių ženklo naudojimo apimties.
2005 m. rugsėjo 9 d. įstojusi į bylą šalis Apeliacinei tarybai pateikė apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.
2005 m. lapkričio 14 d. įstojusi į bylą šalis prašymo, kuriame nurodomi apeliacijos pagrindai, priede pateikė įrodymų, papildančių
jau pateiktus pirmojoje instancijoje. Šie nauji įrodymai buvo devynios nuo 2001 m. balandžio 20 d. iki 2002 m. kovo 18 d.
išrašytos sąskaitos.
2006 m. rugsėjo 8 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT antroji apeliacinė taryba panaikino Protestų skyriaus
sprendimą ir grąžino jam bylą.
Pirmiausia, kalbėdama apie įrodymų, kuriuos įstojusi į bylą šalis pirmą kartą pateikė nagrinėjant apeliaciją Apeliacinėje
taryboje siekdama patvirtinti, jog ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas Vokietijoje nuo 1997 m. balandžio 8 d. iki 2002 m.
balandžio 7 d., priimtinumą, Apeliacinė taryba nusprendė, kad devynios sąskaitos yra papildomi įrodymai, kuriais siekiama
patvirtinti arba pagrįsti Protestų skyriui laiku pateiktus pateisinančius dokumentus, ir yra priimtini.
Apeliacinė taryba savo vertinimą grindė Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalimi (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio
2 dalis), kuria VRDT suteikiama diskrecija išnagrinėjus visas svarbias bylos aplinkybes atsižvelgti arba ne į pavėluotai nurodytus
faktus ir pateiktus įrodymus.
Antra, dėl to, ar šiais papildomais įrodymais galima patvirtinti ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų pagal Reglamento
Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalis), Apeliacinė taryba nusprendė, kad pateiktais
įrodymais pakankamai teisiškai patvirtintas ankstesnio prekių ženklo naudojimas žymint „poliravimo tepalus“ ir „odos tepalus“.
Apeliacinė taryba padarė išvadą, jog šie įrodymai pagrindžia ir patvirtina rašytiniuose parodymuose ir kainoraščiuose nurodytą
informaciją, ir, panašu, atitinka ataskaitas dėl apyvartos.

Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdama savo ieškinį ieškovė remiasi vieninteliu pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio ir 1995 m. gruodžio
13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94 (OL L 303, p. 1; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 22 taisyklės pažeidimu. Šį pagrindą sudaro dvi dalys.

Dėl atsižvelgimo į pirmą kartą Apeliacinėje taryboje pateiktas sąskaitas
Ieškovė iš esmės teigia, kad Apeliacinė taryba, pažeisdama Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnį ir Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklę,
pripažino priimtinais pirmą kartą joje pavėluotai pateiktus įrodymus. Ieškovės nuomone, Apeliacinė taryba turėjo atsižvelgti
į tai, kad šie įrodymai buvo pateikti esant vėlyvai procedūros stadijai, ir į aplinkybes, kuriomis šie įrodymai buvo pateikti,
ir juos atmesti.
Šalys neginčija, kad 2005 m. lapkričio 14 d. įstojusios į bylą šalies įrodymai, pateikti kartu su prašymu, kuriame nurodomi
apeliacijos pagrindai grindžiant pirmojoje instancijoje pateiktus įrodymus, nebuvo pateikti laiku, ir tai irgi ginčijamo sprendimo
19 ir 20 punktuose iš esmės patvirtino Apeliacinė taryba. Tačiau šalys nesutaria dėl to, ar VRDT galėjo atsižvelgti į šiuos
dokumentus.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad iš Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, jog pagal bendrąją taisyklę,
jeigu nenurodyta kitaip, šalys faktines aplinkybes ir įrodymus gali pateikti pasibaigus jiems pateikti nustatytam terminui
pagal Reglamento Nr. 40/94 nuostatas ir kad VRDT visiškai nedraudžiama atsižvelgti į pavėluotai nurodytus faktus bei pateiktus
įrodymus (2007 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
VRDT prieš Kaul
, C‑29/05 P, Rink. p. I‑2213, 42 punktas).
Tačiau iš šios formuluotės tiek pat aiškiai matyti, kad pavėluotai nurodyti faktai ir pateikti įrodymai nesuteikia juos pateikiančiai
šaliai besąlyginės teisės reikalauti, jog VRDT į tokius faktus ar įrodymus atsižvelgtų (minėto Sprendimo
VRDT prieš Kaul
43 punktas).
Kai VRDT turi priimti sprendimą per protesto procedūrą, atsižvelgimas į tokią informaciją gali būti pateisinamas ypač tuomet,
kai ji mano, jog, pirma, pavėluotai pateikti įrodymai iš pirmo žvilgsnio atrodo galintys turėti įtakos jai pateikto protesto
nagrinėjimo baigčiai, ir, antra, kai procedūros stadija, per kurią pavėluotai pateikiami įrodymai, ir su pateikimu susijusios
aplinkybės nesudaro kliūčių į juos atsižvelgti (minėto Sprendimo
VRDT prieš Kaul
44 punktas).
Šiuo klausimu reikia iš karto atmesti ieškovės argumentą, kad minėtas Sprendimas
VRDT prieš Kaul
nėra taikomas šiuo atveju, nes įrodymai šioje byloje nebuvo susiję su ankstesnio prekių ženklo naudojimu iš tikrųjų. Iš tiesų
pakanka nurodyti, kad minėtame Sprendime
VRDT prieš Kaul
Teisingumo Teismas išaiškino Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalį, kuria, priešingai nei teigia ieškovė, ne tik reglamentuojamas
su skundo pateikimo pagrįstumu susijusių įrodymų pavėluotas pateikimas, bet leidžiama VRDT atsižvelgti į įvairių rūšių pavėluotai
nurodytus faktus ir pateiktus įrodymus. Be to, Teisingumo Teismas neseniai patvirtino, kad jo pateiktas Reglamento Nr. 40/94
74 straipsnio 2 dalies išaiškinimas taikomas taip pat tais atvejais, kai pavėluotai pateikiami ankstesnio prekių ženklo naudojimo
iš tikrųjų įrodymai (šiuo klausimu žr. 2011 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Union Investment Privatfonds prieš VRDT
, C‑308/10 P, neskelbiamo Rinkinyje, 40–45 punktus).
Dėl to, kaip VRDT naudojasi nurodyta diskrecija, reikia pažymėti, pirma, kad Apeliacinė taryba teisingai aiškiai konstatavo,
jog turi būtiną diskreciją pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalį, ginčijamo sprendimo 22 punkte nurodžiusi, kad
„[VRDT], nagrinėdama visas svarbias bylos aplinkybes, [galėjo] visiškai laisvai spręsti, ar atsižvelgti į pavėluotai nurodytus
faktus ir pateiktus įrodymus, ar ne“.
Antra, Apeliacinės tarybos pateiktais motyvais galima pateisinti jos sprendimą atsižvelgus į aplinkybes priimti pirmą kartą
joje pateiktus įrodymus. Ginčijamo sprendimo 25 punkte Apeliacinė taryba nurodė, kad Protestų skyrius savo sprendime nusprendė,
jog įstojusi į bylą šalis nepateikė nepriklausomų savo vykdomo realaus pardavimo įrodymų, kuriais būtų galima patvirtinti
arba pagrįsti jos parengtus dokumentus dėl ankstesnio prekių ženklo naudojimo apimties. Todėl Apeliacinė taryba nusprendė,
kad turi diskreciją ir kad pagrįsta priimti su prašymu, kuriame nurodomi apeliacijos pagrindai, pateiktus įrodymus, kuriais
siekiama patvirtinti ar pagrįsti laiku Protestų skyriui pateiktus pateisinančius dokumentus.
Trečia, ginčijamame sprendime aiškiai nagrinėtas klausimas dėl devynių sąskaitų svarbos procedūros baigčiai ir nuspręsta jas
priimti, nes tai buvo papildomi įrodymai, kuriais paaiškinami klausimai dėl ankstesnio prekių ženklo naudojimo apimties, t. y.
klausimai, su kuriais susiję įrodymai jau buvo pateikti pirmojoje instancijoje. Be to, reikia pabrėžti, kaip tai daro ir VRDT,
kad Apeliacinė taryba atliko ne tik įrodymų svarbos vertinimą iš pirmo žvilgsnio, kaip to reikalauja Teisingumo Teismas, bet
išsamiai juos išnagrinėjo; tai parodė, kad dėl naujų įrodymų iš tiesų keičiasi procedūros baigtis, kaip pažymėta ginčijamo
sprendimo 26–31 punktuose.
Ketvirta, dėl kitų aplinkybių, kurioms esant negalima atsižvelgti į pavėluotai pateiktas sąskaitas, reikia pabrėžti, jog iš
bylos medžiagos visiškai neaišku, kad į bylą įstojusi šalis ketino neteisėtai pratęsti procedūrą arba kad ji buvo nerūpestinga
įrodymų pateikimo pirmojoje instancijoje momentu.
Juo labiau negalima pritarti ieškovės argumentui, kad atsižvelgiant į procedūros stadiją, per kurią buvo pavėluotai pateikti
įrodymai, negalima į juos atsižvelgti. Šioje byloje Protestų skyriui priėmus sprendimą įstojusi į bylą šalis galėjo pateikti
papildomų įrodymų, kad pagrįstų savo apeliaciją, o Apeliacinė taryba turėjo diskreciją juos priimti. Apeliacinė taryba į juos
atsižvelgė, ir tai, kas, ieškovės manymu, yra vėlavimas vykstant procedūrai, iš tiesų priskirtina tik įprastai procedūros,
per kurią Apeliacinei tarybai gali tekti panaikinti Protestų skyriaus sprendimą, eigai.
Galiausiai, kalbant apie patikrinimą, ar yra teisės aktų nuostatų, kuriomis būtų draudžiama priimti naujų įrodymų šioje procedūros
stadijoje, reikia priminti, kad procedūros VRDT šalių galimybė nurodyti faktus ir pateikti įrodymų pasibaigus šiam tikslui
nustatytiems terminams nėra besąlyginė; kaip matyti iš minėto Sprendimo
VRDT prieš Kaul
42 punkto, jai taikoma sąlyga, kad nebūtų kitaip nurodančios nuostatos. Tik jei ši sąlyga yra įvykdyta, VRDT turi diskreciją
atsižvelgti į pavėluotai nurodytus faktus ir pateiktus įrodymus, kurią Teisingumo Teismas jai pripažino aiškindamas Reglamento
Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalį (2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
K & L Ruppert Stiftung prieš VRDT–Lopes de Almeida Cunha ir kt. (CORPO livre)
, T‑86/05, Rink. p. II‑4923, 47 punktas).
Tačiau žodžių junginį „jeigu nenurodyta kitaip“ pavartojęs dėl nuostatų, kuriomis gali būti ribojama Reglamento Nr. 40/94
74 straipsnio 2 dalimi VRDT suteikta diskrecija, minėtame Sprendime
VRDT prieš Kaul
Teisingumo Teismas aiškiai nenurodė, apie kokias Reglamento Nr. 40/94 nuostatas užsiminė. Jis taip pat nepatikslino, ar šis
žodžių junginys taikytinas ir Reglamentui Nr. 2868/95, ypač Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 2 daliai.
Vis dėl to reikia pažymėti, jog Reglamentą Nr. 2868/95 Komisija priėmė vadovaudamasi Reglamento Nr. 40/94 140 straipsniu (dabar
– Reglamento Nr. 207/2009 145 straipsnis), todėl pirmojo reglamento nuostatas reikia aiškinti atsižvelgiant į antrojo reglamento
nuostatas (2009 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Anheuser-Busch prieš VRDT – Budějovický Budvar (BUDWEISER)
, T‑191/07, Rink. p. II‑691, 73 punktas).
Todėl šioje byloje ieškovės argumentai, kad Apeliacinė taryba pagal Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 2 dalį privalėjo atmesti
įstojusios į bylą šalies pavėluotai pateiktus įrodymus, negalėdama taikyti Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies, reikštų,
kad teikiama pirmenybė įgyvendinimo reglamento taisyklės aiškinimui, prieštaraujančiam aiškiam bendrojo reglamento tekstui
(žr. minėto Sprendimo
BUDWEISER
73 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, galimybės priimti papildomus įrodymus išsaugojimas atitinka minėto Sprendimo
VRDT prieš Kaul
idėją. Byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, Teisingumo Teismas pateisino pavėluotai pateiktų įrodymų priėmimą remdamasis
teisinio saugumo ir gero teisingumo vykdymo principais, pagal kuriuos protestas nagrinėjimas iš esmės turi būti kuo išsamesnis,
kad būtų išvengta prekių ženklų, kurie vėliau galėtų būti pripažinti negaliojančiais, įregistravimo. Todėl, jeigu tai pateisina
bylos aplinkybės, šie principai gali būti viršesni už procedūros veiksmingumo principą, dėl kurio pabrėžiama būtinybė laikytis
terminų.
Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 2 dalis negali būti laikoma „kitaip nurodanti nuostata“, kaip tai suprantama
pagal minėtą Sprendimą
VRDT prieš Kaul
.
Tiesa, kad Bendrasis Teismas jau buvo nusprendęs, kad Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalyse (dabar – Reglamento
Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 ir 3 dalys), įgyvendintose Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 1 dalimi, atsižvelgiant į jos
redakciją, taikomą iki dalinio pakeitimo 2005 m. birželio 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1041/2005 (OL L 172, p. 4),
kai po šio pakeitimo ji tapo to paties reglamento 22 taisyklės 2 dalimi, nurodyta, kad ankstesnio prekių ženklo naudojimo
įrodymų pateikimas pasibaigus tam skirtam terminui iš esmės lemia protesto atmetimą, o VRDT šiuo atžvilgiu neturi diskrecijos
(minėto Sprendimo
CORPO livre
48 ir 49 punktai).
Vis dėlto Bendrasis Teismas taip pat nusprendė, jog Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 2 dalies antro sakinio negalima aiškinti
taip, kad juo draudžiama atsižvelgti į papildomus įrodymus, paaiškėjus naujiems faktams, net jeigu jie yra pateikiami pasibaigus
šiam terminui (minėto Sprendimo
CORPO livre
50 punktas).
Iš to matyti, kad net jeigu pavėluotai pateiktų naudojimo įrodymų priėmimui taikoma sąlyga, kad būtų paaiškėję „naujų faktų“,
šioje byloje yra pagrįstų priežasčių, dėl kurių šiuos įrodymus reikėtų priimti.
Iš tiesų šioje byloje „naujas faktas“, kaip numatyta minėtame Sprendime
CORPO livre
, yra Protestų skyriaus sprendimas. Tuo atveju, kai protestą pateikęs asmuo per nustatytą terminą pateikia svarbius pradinius
įrodymus ir sąžiningai mano, jog jų pakanka jo reikalavimams pagrįsti, o tik iš Protestų skyriaus sprendimo sužino, jog šie
įrodymai laikomi nepakankamais, nėra jokių teisėtų priežasčių, dėl kurių jam būtų draudžiama pagrįsti ar paaiškinti pradinių
įrodymų turinį pateikiant papildomų įrodymų, kai šis asmuo prašo Apeliacinės tarybos atlikti naują išsamų bylos vertinimą.
Argumentas, kad protestą pateikę asmenys, kuriems tenka įrodinėjimo pareiga ir kurie turi ją vykdyti, apskritai turi galimybę
pateikti išsamius įrodymus nuo procedūros pradžios, kartu su savo pastabomis, neįtikina. Iš esmės visi atvejai, kai įrodymai
pateikiami pavėluotai, susiję su iš pradžių nustatyto termino nesilaikymu. Jeigu vien to, kad nebuvo laikytasi termino, pakaktų
išvadai, kad nėra galimybių pateikti papildomų įrodymų, Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalis niekada nebūtų taikoma,
ir todėl būtų beprasmė.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia nurodyti, kad ieškovės pateikti argumentai negali daryti įtakos ginčijamo
sprendimo teisėtumui, kiek tai susiję su atsižvelgimu į pirmą kartą Apeliacinėje taryboje pateiktus ankstesnio prekių ženklo
naudojimo iš tikrųjų įrodymus. Taigi pirmąją ieškovės ieškinio pagrindo dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymo
Ieškovės teigimu, Apeliacinė taryba klaidingai nusprendė, kad visi įstojusios į bylą šalies pateikti dokumentai leidžia patvirtinti,
jog ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų. Iš tiesų, jos nuomone, pirmą kartą Apeliacinėje taryboje pateiktos
devynios sąskaitos, net nagrinėjamos susietos su kitomis įrodinėjimo priemonėmis, neleidžia įrodyti, kad Vokietijos teritorijoje
per atitinkamą laikotarpį ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 40/94 devintos konstatuojamosios dalies, teisės aktų leidėjas manė, kad ankstesnio prekių ženklo
apsauga pateisinama tik tada, kai prekių ženklas iš tikrųjų yra naudojamas. Pagal šią konstatuojamąją dalį Reglamento Nr. 40/94
43 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta, jog Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo gali pareikalauti pateikti įrodymus,
kad penkerius metus iki prekių ženklo, dėl kurio pareikštas protestas, paraiškos paskelbimo ankstesnis prekių ženklas iš tikrųjų
buvo naudojamas toje teritorijoje, kurioje yra saugomas.
Pagal Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 3 dalį naudojimo įrodymai – tai duomenys apie ankstesnio prekių ženklo naudojimo
vietą, trukmę, apimtį ir pobūdį (žr. 2008 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Boston Scientific prieš VRDT – Terumo (CAPIO)
, T‑325/06, neskelbiamo Rinkinyje, 27 punktą ir jame nurodytą teismų praktika).
Aiškinant naudojimo iš tikrųjų sąvoką, reikia atsižvelgti į tai, kad reikalavimo, pagal kurį norint pateikti protestą dėl
Bendrijos prekių ženklo paraiškos ankstesnis prekių ženklas turi būti iš tikrųjų naudojamas,
ratio legis
yra riboti ginčus, galinčius kilti dėl dviejų prekių ženklų, tada, kai nėra prekių ženklo aktyvaus naudojimo rinkoje tinkamo
ekonominio pagrindo (2003 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Goulbourn prieš VRDT – Redcats (Silk Cocoon),
T‑174/01, Rink. p. II‑789, 38 punktas). Tačiau šia nuostata nesiekiama įvertinti komercinės sėkmės ar kontroliuoti įmonės
ekonominės strategijos, ar juo labiau – suteikti apsaugos tik didelio masto komerciniam prekių ženklų naudojimui (2004 m.
liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sunrider prieš VRDT – Espadafor Caba (VITAFRUIT),
T‑203/02, Rink. p. II‑2811, 38 punktas ir 2007 m. lapkričio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Charlott prieš VRDT – Charlo (Charlott France Entre Luxe et Tradition)
, T‑169/06, neskelbiamo Rinkinyje, 33 punktas).
Prekių ženklas iš tikrųjų naudojamas tuomet, kai naudojamas pagal savo pagrindinę funkciją – užtikrinti prekių ar paslaugų,
kurioms jis registruotas, kilmės tapatybę siekiant šių prekių ar paslaugų realizavimo rinkos sukūrimo ar išsaugojimo, išskyrus
simbolinį prekių ženklo naudojimą, kurio vienintelis tikslas – išsaugoti prekių ženklo suteikiamas teises (žr. 2009 m. gegužės
13 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimo
Schuhpark Fascies prieš VRDT – Leder & Schuh (jello SCHUHPARK)
, T‑183/08, neskelbiamo Rinkinyje, 20 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šiuo atveju pagal prekių ženklo naudojimo
iš tikrųjų sąlygą reikalaujama, kad prekių ženklas būtų naudojamas viešai ir skirtas išorei toks, koks jis yra saugomas atitinkamoje
teritorijoje (minėtų sprendimų
Silk Cocoon
39 punktas;
VITAFRUIT
39 punktas ir
Charlott France Entre Luxe ir Tradition
34 punktas).
Nustatant, ar prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, reikia atsižvelgti į susijusių faktų ir aplinkybių visumą, tinkamą
nustatyti jo komercinio naudojimo realumą, ypač į naudojimo tam tikrame ekonomikos sektoriuje, siekiant išlaikyti ar sukurti
rinkos dalį prekių ženklu saugomoms prekėms ar paslaugoms, pagrįstumą, šių prekių ar paslaugų pobūdį, rinkos ypatybes, prekių
ženklo naudojimo apimtį ir dažnumą (minėto Sprendimo
BUDWEISER
101 punktas).
Kalbant apie ankstesnio prekių ženklo naudojimo apimtį, pirmiausia reikia atsižvelgti, viena vertus, į visų komercinio prekių
ženklo naudojimo veiksmų apimtį ir, kita vertus, – į laikotarpio, kuriuo prekių ženklas buvo naudojamas, trukmę ir naudojimo
dažnumą (minėto Sprendimo
BUDWEISER
102 punktas).
Atsakymas į klausimą, ar naudojimas yra kiekybiškai pakankamas, kad būtų išlaikyta ar sukurta rinkos dalis prekių ženklu saugomoms
prekėms ar paslaugoms, priklauso nuo daugelio veiksnių ir kiekvienu konkrečiu atveju atliekamo vertinimo. Šių prekių ar paslaugų
ypatybės, prekių ženklo naudojimo dažnumas ar reguliarumas, aplinkybė, kad prekių ženklas naudojamas prekiaujant visomis ar
tik kai kuriomis įmonės savininkės tapačiomis prekėmis ar paslaugomis, arba su prekių ženklo naudojimu susiję įrodymai, kurių
gali pateikti pats savininkas, yra veiksniai, į kuriuos gali būti atsižvelgiama (2006 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sunrider prieš VRDT
, C‑416/04 P, Rink. p. I‑4237, 71 punktas).
Siekiant nustatyti, ar ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, reikia atlikti visapusį vertinimą, atsižvelgiant
į visus nagrinėjamu atveju svarbius veiksnius (minėto Sprendimo
BUDWEISER
104 punktas). Toks vertinimas nėra atsietas nuo tam tikros nagrinėjamų veiksnių tarpusavio priklausomybės. Taip mažą nagrinėjamu
prekių ženklu žymimų prekių pardavimo apimtį gali kompensuoti didelis šio prekių ženklo naudojimo intensyvumas ar nuolatinumas
laiko atžvilgiu, ir atvirkščiai. Be to, ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių pardavimo apyvarta ir apimtis negali būti
vertinamos absoliučiai, tačiau turi būti susietos su kitais svarbiais veiksniais, pavyzdžiui, komercinės veiklos apimtimi,
gamybos ar prekybos pajėgumais, prekių ženklą naudojančios įmonės diversifikacijos laipsniu ir atitinkamoje rinkoje esančių
prekių ar paslaugų ypatybėmis. Dėl to nebūtina, jog ankstesnio prekių ženklo naudojimas visada būtų svarbus kiekybiniu požiūriu,
kad galėtų būti laikomas naudojimu iš tikrųjų (2003 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ansul
, C‑40/01, Rink. p. I‑2439, 39 punktas ir 2004 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo nutarties
La Mer Technology
, C‑259/02, Rink. p. I‑1159, 21 punktas).
Be to, Bendrasis Teismas patikslino, kad įrodinėjant, jog prekių ženklas iš tikrųjų buvo naudojamas, negalima remtis tikimybėmis
ar daryti prielaidų, turi būti remiamasi konkrečiais ir objektyviais įrodymais, patvirtinančiais, kad atitinkamoje rinkoje
prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų ir pakankamai (2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kabushiki Kaisha Fernandes prieš VRDT – Harrison (HIWATT)
, T‑39/01, Rink. p. II‑5233, 47 punktas).
Atsižvelgiant būtent į šiuos vertinimus reikia išnagrinėti, ar Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad įstojusi į bylą
šalis įrodė, jog ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų.
Reikia nurodyti, kad nagrinėjama prekių ženklo registracijos paraiška buvo paskelbta 2002 m. balandžio 8 d., taigi Reglamento
Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytas penkerių metų laikotarpis prasideda 1997 m. balandžio 8 d. ir baigiasi 2002 m.
balandžio 7 d. Be to, įstojusi į bylą šalis, siekdama įrodyti ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų Vokietijoje, Protestų
skyriui pateikė šiuos įrodymus:
–        2003 m. gruodžio 3 d. įstojusios į bylą šalies generalinio direktoriaus garbės žodžiu patvirtintą pareiškimą,
–        dvi brošiūras, kuriose pateikus svarbių teksto vietų vertimą išsamiai nurodytos vaizdiniu įstojusios į bylą šalies žymeniu
pažymėtos parduotos prekės, tačiau nė vienoje jų data nenurodyta,
–        dvi prekių pakuočių kopijas kartu su integruotu vertimu į anglų kalbą, tačiau nė vienoje jų data nenurodyta,
–        du kainoraščius kartu su daliniu vertimu, pateikus nuorodą „galioja nuo“ ir nurodžius šias datas: 2001 m. balandžio 1 d. ir
2000 m. sausio 1 d.,
–        tris 1997 m., 1998 m. ir 1999 m. su mėnesine apyvarta susijusias ataskaitas,
–        dvi 2003 m. su apyvarta susijusias ataskaitas.
Grįsdama pirmojoje instancijoje jau pateiktus įrodymus pirmą kartą Apeliacinėje taryboje įstojusi į bylą šalis pateikė įrodymų,
kuriuos sudaro devynios nuo 2001 m. balandžio 20 d. iki 2002 m. kovo 18 d. išrašytos sąskaitos.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad ieškovė skiria argumentus dėl Protestų skyriui pateiktų įrodymų ir su pirmą kartą Apeliacinėje
taryboje pateiktų sąskaitų įrodomąja galia susijusius argumentus.
Kalbėdama apie pirmojoje instancijoje pateiktus įrodymus ieškovė teigia, kad jų akivaizdžiai nepakanka norint įrodyti, jog
ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų todėl, kad, pirma, garbės žodžiu patvirtintas pareiškimas parengtas pačios
įstojusios į bylą šalies ir, antra, nė viename kitame dokumente nėra pagal Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 3 dalį reikalaujamos
informacijos, t. y. informacijos dėl naudojimo trukmės, vietos, apimties ir pobūdžio.
Dėl garbės žodžiu patvirtinto pareiškimo reikia nurodyti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką norint įvertinti „rašytinių
pareiškimų, padarytų prisiekus ar iškilmingai patvirtinus arba turinčių panašią galią pagal tos valstybės, kurioje pareiškimas
padaromas, teisės aktus“, įrodomąją galią, kaip suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 76 straipsnio 1 dalies f punktą (dabar
– Reglamento Nr. 207/2009 78 straipsnio 1 dalies f punktas), reikia patikrinti juose nurodytos informacijos įtikimumą ir tikrumą,
visų pirma atsižvelgiant į dokumento kilmę, jo parengimo aplinkybes, adresatą, ir atsakyti į klausimą, ar tokio dokumento
turinys atrodo pagrįstas ir patikimas (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Deichmann-Schuhe prieš VRDT – Design for Woman (DEITECH)
, T‑86/07, neskelbiamo Rinkinyje, 47 punktą ir minėto Sprendimo
jello SCHUHPARK
, 38 punktą).
Todėl nors tiesa, kad atsižvelgiant į pareiškimo autoriaus ir įstojusios į bylą šalies ryšį minėtas pareiškimas turi būti
pagrįstas kitų įstojusios į bylą šalies suteiktų įrodymų turiniu, kad turėtų įrodomąją galią, vis dėlto vien dėl aplinkybės,
kad šį pareiškimą pateikė įstojusios į bylą šalies generalinis direktorius, ji negali prarasti visos galios. Be to, kaip toliau
nurodyta, pareiškime pateikta informacija iš tiesų pagrįsta kitais VRDT pateiktais įrodymais. Todėl šį ieškovės argumentą
reikia atmesti.
Dėl ieškovės argumento, kad joks kitas įrodymas neapima visos pagal Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 3 dalį reikalaujamos
informacijos, reikia nurodyti, kaip tai daro ir VRDT, kad ieškovės taikytas įrodymų vertinimo metodas, kurio esmė – dalyti
pateiktus įrodymus į atskiras dalis siekiant kuo daugiau jų atmesti dėl svarbos nebuvimo, nesuderinamas, pirma, su principu,
kad įrodymai turi būti vertinami visapusiškai ir, antra, su Teisingumo Teismo minėtame Sprendime
Ansul
pateikta pozicija, pagal kurią vertinant, ar prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, reikia atsižvelgti į visus faktus
ir aplinkybes, kuriomis gali būti įrodytas jo komercinio panaudojimo realumas (minėto Sprendimo
Ansul
38 punktas).
Be to, nors Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklėje minimos nuorodos, susijusios su naudojimo vieta, trukme, apimtimi ir pobūdžiu,
ir pateikiami priimtinų įrodymų pavydžiai, kaip antai pakuotės, etiketės, kainoraščiai, katalogai, sąskaitos, fotografijos,
laikraščių skelbimai ir raštiški pareiškimai, šioje taisyklėje visiškai nenurodoma, kad kiekviename įrodymas turi apimti informaciją
apie kiekvieną iš keturių rodiklių, su kuriais turi būti susijęs naudojimo iš tikrųjų įrodymas, t. y. naudojimo vieta, trukmė,
pobūdis ir apimtis.
Iš to matyti, jog ieškovės argumentui, kad į tam tikrus įrodymus negalima atsižvelgti, nes jais kartu neįrodomi visi keturi
reikalaujami elementai, negalima pritarti juo labiau todėl, kad šioje byloje brošiūros, kainoraščiai ir pateikti pareiškimai
aiškiai tiesiogiai arba naudojantis dedukcijos metodu patvirtina naudojimo vietą, trukmę ir pobūdį.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad brošiūrose ir ant dviejų pakuočių kopijų prekės pristatomos vokiškai. Tiesa, kad viena
pakuotė, naudojimosi instrukcija ir prekės aprašymas yra ir prancūzų bei anglų kalbomis, bet tai paaiškinama, kaip teigia
įstojusi į bylą šalis, tuo, kad nagrinėjamos prekės buvo dar kartą importuotos iš kitų Europos šalių. Bet kuriuo atveju šios
nuorodos neleidžia abejoti tuo, kad nagrinėjama rinka iš tiesų yra Vokietija. Kainoraščiai, kuriuose kainos, atsižvelgiant
į metus, nurodytos Vokietijos markėmis arba eurais, tai irgi paliudija ir taip patvirtina įstojusios į bylą šalies generalinio
direktoriaus pareiškimą dėl naudojimo vietos. Toks, koks įregistruotas, vaizdinis prekių ženklas nurodytas visose brošiūrose,
kainoraščiuose ir ant pakuočių. Ataskaitose dėl apyvartos nurodyta, kad pardavimas iš tiesų buvo vykdomas. Be to, šią aplinkybę
patvirtina sąskaitos. Nors žodis „bufalo“ tam tikrais atvejais sutrumpintas, santrumpa gali būti susijusi tik su žodžiu „bufalo“.
Taigi, pavyzdžiui, 2001 m. gruodžio 20 d. sąskaitoje minima „buf. Shoe polish schwarz 75 ml“. Nuoroda į šią prekę yra ir kitoje
tos pačios dienos sąskaitoje ir joje atitinka prekę „bufalo shoe polish black 75 ml“. Taigi naudojimo pobūdis pakankamai įrodytas.
Priešingai nei teigia ieškovė, įrodytas buvo tik naudojimas žymint batų priežiūros priemones. Brošiūrose patvirtinama, kad,
be batų blizginimo preparatų, įstojusi į bylą šalis prekiavo, be kita ko, muilu, ant kurio aiškiai nurodyta, kad jis tinka
„visų tipų lygiai odai“, riebalais odai ir prekėmis, ant kurių pavaizduoti tik odos gaminiai ar drabužiai, taip nurodant,
kad BUFALO produktai skirti jiems. Todėl šiuo klausimu ieškovės argumentai nėra svarbūs ir turi būti atmesti.
Reikia atmesti ir ieškovės argumentą, kad dokumentai be datų arba su data, kurios neapima laikotarpis, į kurį reikia atsižvelgti,
taip pat nėra svarbus. Net darant prielaidą, kad vien šių dokumentų nepakanka daryti išvadą dėl naudojimo iš tikrųjų, reikia
manyti, jog kadangi prekės komercinio gyvavimo trukmė įprastai apima atitinkamą laikotarpį, o naudojimo tęstinumas yra vienas
iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti norint nustatyti, kad naudojama objektyviai siekiant sukurti ar išlaikyti rinkos
dalį, tokios rūšies įrodymų, kurie tikrai svarbūs, šioje byloje turi būti paisoma ir jie turi būti vertinami kartu su kitomis
aplinkybėmis, nes gali
a posteriori
įrodyti realų ir rimtą prekių ženklo naudojimą prekyboje.
Kalbėdama apie pirmą kartą Apeliacinėje taryboje pateiktas sąskaitas, ieškovė ginčija jų įrodomąją galią pirmiausia motyvuodama
tuo, kad jos parodo tik sporadišką naudojimą atsižvelgiant į prekių pobūdį (prekės už mažas kainas), nagrinėjamos geografinės
rinkos apimtį (Vokietija) ir atitinkamus vartotojus (plačioji visuomenė) ir kad jos atitinka tik mažą pareiškime su priesaika
paminėtos apyvartos dalį, antra, kad jas išdavė kitas subjektas, dėl kurio nėra įrodymų, kad tai – savininko įgaliotinis,
trečia, jos susijusios ne su visu penkerių metų laikotarpiu, bet tik su trylikos mėnesių laikotarpiu, ir, ketvirta, jos gali
veikiau patvirtinti naudojimą batams, bet ne poliravimo tepalams ir apskritai odos tepalams.
Šioje byloje, kalbant apie papildomas sąskaitas ir jų įtaką naudojimo apimties vertinimui, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė,
jog kartu su kitais įrodymais šios sąskaitos „<...> įrodo naudojimą, objektyviai tinkamą sukurti realizavimo rinką ar ją išsaugoti
poliravimo tepalams ir odos tepalams; be to, prekybos apimtys, palyginti su naudojimo laikotarpiu ir dažnumu, nėra tokios
mažos, kad leistų daryti išvadą, jog naudojimas buvo tik simbolinis, minimalus ar fiktyvus, siekiant vien išsaugoti prekių
ženklo teikiamas teises“.
Apeliacinė taryba tokią išvadą padarė griežtai įvertinusi įrodymus ir remdamasi šiomis konkrečiomis pastabomis:
„Devynios sąskaitos išrašytos per laikotarpį nuo 2001 m. balandžio mėn. iki 2002 m. kovo mėn. [Įstojusios į bylą šalies] generalinis
direktorius savo deklaracijoje nurodė, kad nuo 2000 m. iki 2003 m. gauta su batų priežiūros priemonėmis ir medžiagomis susijusi
apyvarta siekė 6 653 237 eurus. Devynios sąskaitos susijusios su pardavimu maždaug už 1 600 eurų ir parodo, kad BUFALO gaminiai
įvairiems klientams buvo pristatyti mažais kiekiais (12, 24, 36, 48, 60, 72 arba 144 vienetai). Panašu, kad tai atitinka nedidelio
pardavimo apyvartą, apie kurią kalbama pareiškime ir kuri vos viršija milijoną eurų per metus prekiaujant plačiai naudojamomis
prekėmis, kaip antai batų blizginimo preparatai, pačioje didžiausioje Europos rinkoje, t. y. Vokietijoje, kur yra maždaug
80 milijonų potencialių vartotojų. Be to, sąskaitoje nurodyti tarifai daugiausia atitinka nurodytuosius kainoraščiuose, kurie
Protestų skyriui pateikti d dokumente.“
Šios išvados atitinka Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią tam, kad prekių ženklas būtų naudojamas iš tikrųjų, net minimalaus
jo naudojimo ar to, kad jį atitinkamoje valstybėje narėje naudoja tik vienas importuotojas, gali pakakti, jei naudojimas turi
realų komercinį tikslą (minėto Sprendimo
Ansul
39 punktas ir minėtos Nutarties
La Mer Technology
21 punktas).
Iš to išplaukia, kad ieškovės argumentas, jog sąskaitose minėtas pardavimas parodo tik sporadinį naudojimą atsižvelgiant į
prekių pobūdį ir geografinės rinkos apimtį, turi būti atmestas.
Be to, reikia nurodyti, kad naudojimo apimtis neturi būti vertinama remiantis tik aiškiai sąskaitose nurodytomis pardavimo
sumomis. Iš tiesų sąskaitose ir netiesiogiai pateikiama informacija dėl ankstesnio prekių ženklo naudojimo. Pavyzdžiui, tai,
kad pateiktos sąskaitos paeiliui nesunumeruotos ir jose nurodomi daugiausia įvairūs mėnesiai, leidžia daryti išvadą, kad įstojusi
į bylą šalis pateikė tik įrodymus, atitinkančius pardavimo pavyzdžius. Vis dėlto šie pavyzdžiai pakankamai įsitikinus leidžia
daryti prielaidą, kad bendras nagrinėjamų prekių pardavimas realiai yra daug didesnis už aiškiai nurodytąjį. Be to, tai, kad
šios sąskaitos adresuotos įvairiems platintojams, parodo, jog naudojimo apimtis pakankama, kad atitiktų realią ir rimtą komercinę
pastangą ir kad tai nėra paprasčiausias bandymas simuliuoti naudojimą iš tikrųjų naudojant visada tuos pačius platinimo tinklus.
Todėl Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad sąskaitose nurodytos sumos nėra patikimos, kad reikštų, jog parduodama buvo
tik siekiant išsaugoti prekių ženklą registre, o ne jį naudoti iš tikrųjų, ir kad to pakako išvadai, jog šioje byloje įstojusi
į bylą šalis pateikė šio naudojimo iš tikrųjų įrodymus, kuriuos turėjo pateikti.
Kalbant apie argumentą, kad sąskaitas išdavė ne įstojusi į bylą šalis, o kitas subjektas, kurio atžvilgiu nepateiktas įrodymas,
kad jis savininkės įgaliotinis, reikia nurodyti, kad sąskaitas išdavusi bendrovė nurodyta brošiūroje ir nuo 2001 m. balandžio
1 d. galiojusiame kainoraštyje bei ataskaitoje dėl 2000–2003 m. apyvartos. Kainoraštyje šios bendrovės pavadinimas nurodomas
kartu paminėjus „Vertriebsgesellschaft mbH“, o tai galima išversti į lietuvių kalbą kaip „platinimo bendrovė“. Tas pats užrašyta
ir ant devynių sąskaitų oficialių blankų. Be to, sąskaitų vidinėje paraštėje nurodytas bendrovės elektroninis adresas patvirtina,
kad jis priklauso įstojusios į bylą šalies interneto svetainei, t. y. BNS@WERNER-MERTZ.COM. Šios aplinkybės patvirtina įstojusios
į bylą šalies teiginį, kad atitinkama bendrovė yra įstojusios į bylą šalies platintoja arba bent jau su įstojusia į bylą šalimi
glaudžiai susijusi bendrovė.
Be to, argumentą, kad sąskaitos susijusios ne su visu penkerių metų laikotarpiu, o tik su trylikos mėnesių laikotarpiu, taip
pat reikia atmesti, nes būtina, kad būtų naudojama ne visą penkerių metų laikotarpį, bet veikiau pakankamai ilgą laikotarpį,
kad būtų galima nustatyti, jog naudojama iš tikrųjų. Be to, pareiškime su priesaika yra daugiau informacijos šiuo klausimu
ir todėl negalima teigti, kad šioje byloje prekių ženklas buvo naudojamas tik trylikos mėnesių laikotarpį.
Galiausiai argumentas, kad įrodymai geriausiu atveju gali patvirtinti naudojimą žymint tik batus, o ne poliravimo tepalus
ir apskritai odos tepalus, taip pat turi būti atmestas, nes taip daromas skirtumas, neatitinkantis jokio realaus rinkos segmento,
kuriame prekės, kuriomis grindžiamas protestas, galėtų būti komerciniu požiūriu suskirstytos.
Iš to matyti, jog pirmą kartą Apeliacinėje taryboje pateiktų sąskaitų pakanka, kad kartu su kitais įrodymais būtų galima patvirtinti,
kad ankstesnis vokiškas prekių ženklas, kuriuo grindžiamas protestas, buvo naudojamas iš tikrųjų žymint Apeliacinės tarybos
nurodytas prekes. Todėl antra ieškinio pagrindo dalis taip pat turi būti atmesta, o kartu su ja – ir visas ieškinys.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusios į bylą
šalies pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
Buffalo Milke Automotive Polishing Products, Inc.
bylinėjimosi išlaidas.
Forwood
Schwarcz
Popescu
Paskelbta 2011 m. lapkričio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.