CELEX: 62006TJ0196
Konkurencija
Karteliai
Vandenilio peroksidas ir natrio perboratas
Sprendimas, kuriuo pripažįstamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Atsakomybė už neteisėtus veiksmus
Pareiga motyvuoti

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovė
Edison SpA
(buvusi
Montedison SpA
) yra pagal Italijos teisę įsteigta bendrovė, kuri per
Montecatini SpA
iki 2000 m. gruodžio 20 d. kontroliavo 100 %
Ausimont SpA
, gaminančios vandenilio peroksidą (toliau – VP) ir natrio perboratą (toliau – NPB), kapitalo.
2000 m. gruodžio mėn. – 2002 m. gegužės mėn. didžiąją
Ausimont
kapitalo dalį kontroliavo ieškovė. 2002 m. gegužės mėn.
Ausimont
buvo parduota grupei
Solvay SA
ir nuo 2003 m. sausio 1 d. tapo
Solvay Solexis SpA
.
2002 m. lapkričio mėn.
Degussa AG
pranešė Europos Bendrijų Komisijai, kad VP ir NPB rinkose egzistuoja kartelis ir paprašė taikyti Komisijos pranešimą apie
atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t.,
p. 155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo)

Degussa
pateikė Komisijai faktinių įrodymų, kuriais remdamasi ji galėjo 2003 m. kovo 25 ir 26 d. atlikti patikrinimus tam tikrų įmonių
patalpose
2005 m. sausio 26 d. Komisija išsiuntė ieškovei ir kitoms suinteresuotosioms įmonėms pranešimą apie kaltinimus.
Išklausiusi atitinkamų įmonių pareiškimus, 2006 m. gegužės 3 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2006) 1766 galutinis dėl procedūros
pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį taikymo
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals AB
,
Degussa
, ieškovei,
FMC Corp.
,
FMC Foret SA
,
Kemira Oyl
,
Air liquide
,
Chemoxal SA
,
SNIA SpA
,
Caffaro
,
Solvay SA
,
Solvay Solexis SpA
,
Total SA
,
Elf Aquitaine SA
ir
Arkema SA
(byla COMP/F/38.620 – Vandenilio peroksidas ir perboratas) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka buvo paskelbta
2006 m. gruodžio 13 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 353, p. 54). Apie šį sprendimą ieškovei buvo pranešta 2006 m. gegužės 8 d. raštu.

Ginčijamas sprendimas
Komisija ginčijamame sprendime nurodė, kad jo adresatės dalyvavo darant vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio ir Europos ekonominės
erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnio pažeidimą, susijusį su VP ir jo tolesnės gamybos etapo produktu NPB (ginčijamo sprendimo
2 konstatuojamoji dalis).
Konstatuotas pažeidimas daugiausia buvo susijęs su komerciškai svarbios ir konfidencialios su rinkomis ir įmonėmis susijusios
informacijos pasikeitimu tarp konkurentų, gamybos, taip pat galimų ir tikrųjų gamybinių pajėgumų ribojimu bei reguliavimu,
rinkos dalių ir pirkėjų pasiskirstymu bei tikslinių kainų nustatymu ir kontrole.
Ieškovė buvo pripažinta atsakinga už pažeidimą „solidariai“ su
Solvay Solexis
(ginčijamo sprendimo 423 konstatuojamoji dalis).
Kad apskaičiuotų baudų dydį, Komisija taikė Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir [AP] 65 straipsnio
5 dalimi metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės)
nustatytą metodą.
Komisija nustatė pagrindines baudas atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę (ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamoji dalis)
ir pripažino šį pažeidimą labai sunkiu (ginčijamo sprendimo 457 konstatuojamoji dalis)
Pritaikius diferencijuotą požiūrį ieškovė ir
Solvay Solexis
buvo priskirtos trečiajai ir priešpaskutinei kategorijai, už kurią skiriama pradinė 20 mln. EUR bauda (ginčijamo sprendimo
460–462 konstatuojamosios dalys).
Siekiant užtikrinti pakankamą atgrasantį poveikį ir atsižvelgus į didelę ieškovės apyvartą, pradinei baudai buvo pritaikytas
dauginimo koeficientas 1,5. Kadangi
Solvay Solexis
buvo perleista kitai įmonei, šis koeficientas nebuvo pritaikytas jos baudai (ginčijamo sprendimo 463 konstatuojamoji dalis).
Kadangi ieškovė dalyvavo darant pažeidimą, pasak Komisijos, nuo 1995 m. gegužės 12 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d., t. y. penkerius
metus ir septynis mėnesius, jai skirta pradinė bauda dėl trukmės buvo padidinta 55 % (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji
dalis).
Atsižvelgusi į sunkinančias aplinkybes Komisija padidino ieškovei skirtą baudą 50 % dėl recidyvo atsižvelgiant į pažeidimą,
nustatytą 1994 m. liepos 27 d. Komisijos sprendimu 94/599/EB, susijusiu su [EB 81] straipsnio taikymo procedūra (byla 31.865
– PVC) (OL L 239, p. 14) (ginčijamo sprendimo 469 ir 496 konstatuojamosios dalys).
Pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos Reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose,
įgyvendinimo (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalį Komisija sumažino
Solvay Solexis
solidariai skirtos baudos dydį iki 10 % jos bendros apyvartos 2005 metais (ginčijamo sprendimo 498 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio e ir n punktuose nurodyta, kad ieškovė ir
Solvay Solexis
pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, kai 1995 m. gegužės 12 d. – 2000 m. gruodžio 31 d. dalyvavo
darant atitinkamą pažeidimą.
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punkte Komisija skyrė ieškovei 58,125 mln. EUR baudą, iš jų 25,619 mln. EUR „solidariai“
su
Solvay Solexis
.

Procesas ir šalių reikalavimai
2006 m. liepos 19 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu prašymu ieškovė pareiškė šį ieškinį.
Kadangi Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis buvo pakeista, teisėjas pranešėjas buvo priskirtas šeštajai kolegijai,
o išklausius šalis ši byla buvo priskirta šeštajai išplėstinei kolegijai.
Kadangi du kolegijos nariai negalėjo vykdyti savo pareigų, Bendrojo Teismo (buvęs Pirmosios instancijos teismas) pirmininkas
pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 32 straipsnio 3 dalį paskyrė į kolegiją kitus trūkstamus teisėjus.
Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. 2010 m. rugsėjo 2 d. įvykusiame
teismo posėdyje buvo išklausyti šalių pareiškimai ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su ją susijęs,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti arba sumažinti jai skirtos baudos dydį,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Pirminės pastabos
Kadangi ieškovės argumentai, nurodyti grindžiant reikalavimus dėl sprendimo panaikinimo, iš esmės pateikti ginčijant jos atsakomybę
už dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus, pirmiausia reikia priminti šiuo klausimu reikšmingą teismo praktiką.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiai bendrovei, be kita
ko, kai, nors ir turėdama atskirą teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio
rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius
ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Iš tikrųjų tokioje situacijoje patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ūkio subjekto dalys ir todėl
sudaro vieną įmonę EB 81 straipsnio prasme (26 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktas).
Tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios
dukterinės bendrovės kapitalo, viena vertus, ši patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės
elgesiui, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką dukterinės
bendrovės elgesiui (žr. 26 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso visas dukterinės bendrovės kapitalas
tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką jos komercinei politikai. Tada Komisija gali pripažinti,
kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už nagrinėjamą pažeidimą, nebent patronuojanti bendrovė, kuri turi nuginčyti
šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių parodyti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai
(šiuo klausimu žr. 26 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Siekiant nustatyti, ar dukterinė bendrovė pati sprendžia dėl savo elgesio rinkoje, reikia atsižvelgti į visus reikšmingus
duomenis apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja šią dukterinę bendrovę su patronuojančia bendrove
ir kurie gali skirtis, nelygu konkretus atvejis, ir todėl negali būti išvardyti kaip baigtinis sąrašas (26 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
74 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 65 punktą).
Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 370–379 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo, kad patronuojančią bendrovę galima laikyti
atsakinga už dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus, jei ši ne pati sprendžia dėl savo elgesio rinkoje. Ji patikslino, jog
turi teisę preziumuoti, kad visiškai kontroliuojama dukterinė bendrovė iš esmės vykdo patronuojančios bendrovės nurodymus,
o patronuojanti bendrovė gali nuginčyti tokią prezumpciją pateikdama paneigiančių įrodymų.
Dėl atsakomybės už
Ausimont
neteisėtus veiksmus priskyrimo ieškovei Komisija nurodė, visų pirma ginčijamo sprendimo 416 konstatuojamojoje dalyje, kad
pažeidimo metu ji „tiesiogiai kontroliavo“ savo dukterinę bendrovę.
Ginčijamo sprendimo 417 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė argumentus, kuriais ieškovė ginčijo šį priskyrimą.
Ginčijamo sprendimo 418 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, kad, priešingai nei teigia ieškovė, visiškos dukterinės
bendrovės kapitalo kontrolės pakanka tam, kad patronuojanti bendrovė būtų pripažinta atsakinga, jei nėra argumentų, paneigiančių
iš šios aplinkybės kylančią prezumpciją.
Paskui dėl ieškovės argumentų, pateiktų grindžiant
Ausimont
savarankiškumą, Komisija ginčijamo sprendimo 419–421 konstatuojamosiose dalyse pažymėjo, jog „iš kitos informacijos matyti,
kad yra priešingai“, ir padarė nuorodą, pirma, į aplinkybes, kuriomis ieškovės vadovai dalyvavo 1994 m. susitikime su
Degussa
atstovais, antra, į tai, kad tas pats žmogus yra ir
Ausimont
, ir
Montecatini
valdybų narys bei į grupės restruktūrizavimo 2000 m. gruodžio mėn. sąlygas. Komisija ginčijamo sprendimo 422 konstatuojamojoje
dalyje nusprendė, kad ieškovės pateiktos „kitos informacijos“, be kita ko, nežinojimo apie kartelį, nepakanka prezumpcijai
paneigti.
Galiausiai, Komisija pripažino ieškovę atsakinga, atsižvelgusi į jos „dalyvavimą <...>
Ausimont
komerciniuose sandoriuose“ ir aplinkybę, kad jai priklauso visas šios bendrovės kapitalas (ginčijamo sprendimo 423 konstatuojamoji
dalis).
Ginčydama šį vertinimą ieškovė iš esmės nurodo tris pagrindus, susijusius su, pirma, teisės į gynybą pažeidimu, antra, pareigos
motyvuoti pažeidimu, trečia, EB 81 straipsnio pažeidimu.
Bendrojo Teismo nuomone, pirmiausia reikia išnagrinėti antrąjį pagrindą.

Dėl tariamo pareigos motyvuoti pažeidimo
Šalių argumentai
Grįsdama antrąjį pagrindą ieškovė teigia, pirma, kad konstatavimas, jog jai priklauso visas
Ausimont
kapitalas, nėra pakankamas pagrindas aiškinant, kodėl jai gali būti priskirta atsakomybė už nagrinėjamą pažeidimą, ir kad
ginčijamo sprendimo motyvai dėl kitų dviejų šio sprendimo 419–421 konstatuojamosiose dalyse nurodytų aplinkybių yra prieštaringi
ir nepakankami.
Kalbant apie ginčijamo sprendimo 420 konstatuojamojoje dalyje paminėtą 1994 m. kovo 16 d. susitikimą, ieškovė 2006 m. balandžio
13 d. atsakyme pateikė Komisijai tam tikrų įrodymų, patvirtinančių, jog aptariamo susitikimo aplinkybėmis negalima pateisinti
jos atsakomybės už nagrinėjamą pažeidimą, atvirkščiai, jos patvirtina dukterinės bendrovės savarankiškumą.
Ieškovė teigia, pirma, kad atsakydama į pranešimą apie kaltinimus pateikė
Ausimont
savarankiškumo įrodymų. Komisija atmetė šiuos įrodymus kaip nepakankamus ir nenurodė tokio atmetimo motyvų. Ginčijamame sprendime
šiuo klausimu nėra jokių motyvų. Iš tikrųjų Komisija net neišnagrinėjo nė vienos faktinės ir teisinės aplinkybės, kurias ieškovė
išdėstė siekdama įrodyti
Ausimont
savarankiškumą.
Atsižvelgiant į tai, Komisija negalėjo grįsti savo išvadų „tik formaliu argumentu“, t. y. netiesioginiu viso
Ausimont
kapitalo turėjimu, ir tik dviem faktinėmis aplinkybėmis, būtent, 1994 m. kovo 16 d. susitikimu ir tuo, kad tas pats žmogus
yra ir
Ausimont
, ir
Montecatini
valdybų narys. Į argumentus, kuriuos Komisija pirmą kartą išdėstė teisme, šiuo atveju negali būti atsižvelgta.
Kadangi Komisija priskyrė ieškovei atsakomybę remdamasi prezumpcija, ji turėjo ypač įdėmiai išnagrinėti ieškovės pateiktus
įrodymus. Nemotyvuotai atmetus šiuos įrodymus paprasčiausia prezumpcija taptų neginčytina prezumpcija, o tai reikštų, jog
ieškovė iš tikrųjų yra atsakinga.
Komisija nesutinka ir pažymi, kad ieškovės turima visiška
Ausimont
kontrolė yra pagrindas kilti prezumpcijai dėl šios dukterinės bendrovės elgesiui daromos lemiamos įtakos. Ginčijamo sprendimo
420 ir 421 konstatuojamosiose dalyse nurodyta informacija papildomai įrodo tokią įtaką, iš esmės išplaukiančią iš aptariamos
prezumpcijos.
Dėl pirmojo įrodymo iš
Degussa
ir ieškovės pateiktos informacijos matyti, kad jos kartu organizavo 1994 m. kovo 16 d. susitikimą, o
Ausimont
pirmininkas buvo pakviestas „neplanuotai“. Šio susitikimo pagrindinis tikslas – aptarti
Degussa
galimybę pirkti
Ausimont
veiklą nagrinėjamame sektoriuje, taip pat
Ausimont
planus statyti naują gamyklą Biterfelde (Vokietija). Aplinkybė, kad šį susitikimą organizavo ieškovė, įrodo, jog ji daro lemiamą
įtaką
Ausimont
veiklai.
Priešingai nei tvirtina ieškovė, iš
Degussa
užrašo aišku, kad apie VP ir NPB sektorius taip pat buvo diskutuojama. Šį parodymą patvirtina
Ausimont
pirmininkas. Nors aptariamas susitikimas vyko likus maždaug metams iki pažeidimo pradžios, nėra priežasčių manyti, kad jis
nepadės nustatyti ieškovės ir
Ausimont
ryšių pažeidimo metu, nes grupės struktūra per šį laikotarpį nepasikeitė.
Kalbant apie antrąjį įrodymą, aplinkybė, kad
Ausimont
pirmininkas buvo
Montecatini
valdybos narys, parodo ieškovės norą užtikrinti tarp jos ir
Ausimont
esančios kontrolės grandies stabilumą.
Beje, ieškovės argumentą, kad tarp jos ir
Ausimont
nėra personalo ryšių, paneigia iš
Solvay Solexis
atsakymo į prašymą pateikti informacijos išplaukianti aplinkybė, jog ieškovės valdybos pirmininkas ir vienas narys dalį pažeidimo
laikotarpio buvo
Ausimont
valdybos nariai. Nors šis įrodymas nenurodytas ginčijamame sprendime, Komisija, atsakydama į ieškovės argumentą, teigia turinti
teisę juo remtis.
Dėl paneigiančio įrodymo atmetimo motyvų Komisija pažymi, kad jos pareiga motyvuoti neapima pareigos išnagrinėti visus per
administracinę procedūrą iškeltus faktinių aplinkybių ir teisės klausimus. Ji tvirtina, kad nė vienas ieškovės atsakyme į
pranešimą apie kaltinimus nurodytas įrodymas negali patvirtinti
Ausimont
savarankiškumo.
Komisija tvirtina, jog teisiškai pakankamai motyvavo savo sprendimą ir, visų pirma, pakankamai paaiškino priežastis, dėl kurių
atmetė ieškovės argumentus. Konkrečiai kalbant, ginčijamo sprendimo 419–421 konstatuojamosiose dalyse ji atsakė į ieškovės
argumentus, kad
Ausimont
vykdė veiklą savarankiškai, ir dėl šio aspekto pateikė įrodymų, kad yra priešingai, būtent, atkreipė dėmesį į 1994 m. kovo
16 d. susitikimą ir funkcijas, kurias
Ausimont
pirmininkas vykdė
Montecatini
valdyboje.
Kad ir kaip būtų, ieškovės pateiktų įrodymų nepakanka. Aplinkybė, kad dukterinės bendrovės veikla nėra pagrindinė grupės veikla,
nėra svarbi. Ieškovės įsipareigojimai gerinant grupės padėtį logiškai lėmė jos dalyvavimą priimant svarbiausius strateginius
sprendimus, konkrečiai, siekiant, kad šie pasirinkti sprendimai nepakenktų grupės padėties gerinimui. Tai, kad patronuojanti
bendrovė tiesiogiai ar netiesiogiai nedalyvauja kasdien valdant dukterinės bendrovės veiklą, neįrodo šios savarankiškumo.
Kad būtų galima konstatuoti lemiamą įtaką, pakanka, kad patronuojanti bendrovė darytų poveikį pagrindiniams dukterinės bendrovės
strateginiams sprendimams.
Ieškovės nurodyta grupės kontrolė, vykdoma per tris komitetus, į kuriuos kiekvieną ketvirtį susirenka dukterinių bendrovių
vadovai, negali būti prilyginta finansinio holdingo atliekamam akcijų valdymui. Be to,
Ausimont
pirmininkas pareiškė, kad ieškovė buvo informuota apie „
Ausimont
grupės planus ir biudžetą“, „bendruosius tikslus“ bei „bendruosius principus valdant žmogiškuosius išteklius“ ir „tenkino“
Ausimont
„finansinius poreikius“ įgyvendinant svarbiausius strateginius projektus.
Aplinkybė, kad pagal bendrovės įstatus
Ausimont
valdyba turėjo plačius įgaliojimus komercinėje veikloje, neįrodo jos savarankiškumo, visų pirma kalbant apie pagrindinius
strateginius sprendimus. Iš tiesų ieškovė dalyvavo priimant strateginius sprendimus dėl
Ausimont
planų dėl naujos gamyklos Biterfelde arba bendros įmonės Jungtinėse Valstijose.
Tariamo įsikišimo įrodymų nebuvimo ieškovės arba
Ausimont
valdybų posėdžių protokoluose, kurie, beje, nepateikti, nepakanka, nes tokios įtakos darymas nebūtinai turi atsispindėti
tokiuose protokoluose.
Be to, anot Komisijos, net jei ginčijamas sprendimas yra nemotyvuotas, kiek tai susiję su ieškovės atsakyme į pranešimą apie
kaltinimus pateiktais argumentais, nėra prasmės jį naikinti, nes šis panaikinimas gali lemti tik naujo sprendimo, iš esmės
tapataus panaikintajam, priėmimą (2006 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
, T‑217/03 ir T‑245/03, Rink. p. II‑4987, 363 punktas).
Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi būti pritaikytas prie atitinkamo
teisės akto pobūdžio ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti tą teisės aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotosios
šalys galėtų susipažinti su priimtos priemonės motyvais, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Nereikalaujama motyvuojant
išvardyti visas susijusias faktines ir teisines aplinkybes, nes klausimas, ar teisės akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio
reikalavimus, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į kontekstą bei visas atitinkamą klausimą
reglamentuojančias teisės normas (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo K
omisijai prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Komisija neprivalo išreikšti nuomonės dėl visų suinteresuotųjų asmenų jai pateiktų argumentų, tačiau sprendimo ekonomijos
sumetimais pakanka išdėstyti tik esminius faktus ir teisinius samprotavimus. Visų pirma ji neprivalo išreikšti nuomonės dėl
akivaizdžiai nesvarbių, nereikšmingų ar aiškiai antraeilių aplinkybių (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Corsica Ferries France prieš Komisiją
, T‑349/03, Rink. p. II‑2197, 64 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 56 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
64 punktą).
Jeigu, kaip yra nagrinėjamoje byloje, taikant EB 81 straipsnį priimtas sprendimas susijęs su keliais adresatais ir kelia pažeidimo
priskyrimo problemų, jis turi būti pakankamai pagrįstas kiekvieno adresato atžvilgiu, visų pirma tų, kurie, remiantis šiuo
sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą. Taigi, solidariai atsakinga už pažeidimą pripažintos patronuojančios bendrovės atžvilgiu
tokio sprendimo motyvai turi būti išsamūs, kad pagrįstų pažeidimo priskyrimą šiai bendrovei (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 78–80 punktus).
Iš ginčijamo sprendimo 416–423 konstatuojamųjų dalių matyti, kad neteisėti dukterinės bendrovės veiksmai priskirti ieškovei
remiantis išvada, kad ji iš tikrųjų daro lemiamą įtaką
Ausimont
, o ši išvada grindžiama prezumpcija, susijusia su visiška šios dukterinės bendrovės kontrole, nes, Komisijos nuomone, ieškovė
šios prezumpcijos nepaneigė.
Ieškovė teigia, kad Komisija ginčijamame sprendime nepakankamai motyvavo konstatavimą dėl jos atsakomybės, ypač, kad ši nepaaiškino
priežasčių, dėl kurių atmetė informaciją, kurią ji pateikė siekdama paneigti prezumpciją.
Atkreiptinas dėmesys, kad iš bylos medžiagos matyti, jog atsakydama į pranešimą apie kaltinimus ieškovė, siekdama įrodyti
Ausimont
savarankiškumą, pateikė konkrečių argumentų.
Pirmiausia ji teigė, kad pažeidimo metu buvo labai įvairią veiklą vykdančios grupės holdingas, nevykdantis gamybinės ūkinės
veiklos, ir patikslino, kad tik 2002 m. atnaujino elektros gamintojo ir tiekėjo veiklą. Šiuo klausimu ji pateikė savo bendrovės,
taip pat bendrovių, per kurias ji pažeidimo laikotarpiu kontroliavo
Ausimont, Montecatini
, veiklos PVM (pridėtinės vertės mokesčio) deklaracijų santrauką.
Ji pažymėjo, kad holdingo veikla neapimdavo kišimosi į dukterinių bendrovių valdymą, o jų kontrolė buvo apribota finansinių
rezultatų patikrinimais atliekant vidaus ir išorės auditą. Šiuo klausimu ji rėmėsi pažeidimo laikotarpio dokumentais, susijusiais
su jos administracijos atliktu vidaus auditu.
Po to ji rėmėsi ypatingomis grupės finansinės krizės aplinkybėmis, pažymėdama, kad visa grupės vadovybė buvo pakeista 1993 m.
ir kad nauja vadovybė įgyvendino grupės nestrateginės veiklos atsisakymo planą, kuris buvo vykdomas 1993–2001 m. ir buvo skirtas
sumažinti finansiniam disbalansui bei išvengti bankroto. Ji pažymėjo, kad pagal šį planą buvo numatytas visiškas savarankiškumas
valdant grupės bendroves, be kita ko,
Ausimont
, nes ji vykdė veiklą srityje, kuri buvo laikoma nepagrindine ir kurios buvo atsisakoma.
Grįsdama šiuos argumentus ieškovė paaiškino savo grupės, kuri 1995 m. buvo sudaryta iš 932 įvairiuose ūkio sektoriuose veikiančių
bendrovių, o 2002 m. buvo iš esmės galutinai reorganizuota siekiant sukoncentruoti veiklą energetikos sektoriuje, funkcionavimą.
Be to, ji pateikė tam tikrų įrodymų, būtent, 1995 m. vieno iš jos vadovų laišką, skirtą tretiesiems asmenims, kuriame, be
kita ko, buvo pažymėta, kad „nuo šiol pagal suderintą politiką kasdienis valdymas deleguojamas [grupės] bendrovėms“, buvusio
Ausimont
pirmininko pareiškimą, patvirtinantį jos savarankiškumą vykdant komercinę politiką,
Ausimont
įstatų, pagal kuriuos jos valdyba turėjo „plačiausius bendrovės valdymo įgaliojimus, susijusius su einamųjų ir kitų klausimų
sprendimu“, ir kartu „teisę priimti bet kokį, jos nuomone, būtiną sprendimą siekiant bendrovės tikslo“, kopiją, taip pat 1996 m.
gegužės 27 d.
Ausimont
valdybos posėdžio protokolą, kuriuo valdybos pirmininkui suteikiami „visi įgaliojimai ir galimybė spręsti bendrovės einamuosius
ir kitus veiklos klausimus“.
Ieškovė taip pat pažymėjo, kad
Ausimont
turėjo visą struktūrą ir visas tarnybas, kurios yra būtinos norint savarankiškai veikti, kad jos valdybos posėdžių protokoluose
nėra jokių duomenų apie diskusijas apie dukterinių bendrovių komercinę politiką, o
Ausimont
valdybos posėdžių protokoluose neminimi nurodymai, kuriuos ši galėjo gauti dėl komercinės politikos, ir pasisiūlė pateikti
visus šiuos dokumentus Komisijai paprašius.
Galiausiai, ieškovė nurodė
Solvay Solexis
pareiškimus, padarytus atsakant į Komisijos prašymą pateikti informacijos, kurie yra administracinės bylos dalis ir iš kurių
aišku, kad
Ausimont
valdyba pažeidimo metu turėjo plačius įgaliojimus komercinėje veikloje.
Ginčijamo sprendimo 417 konstatuojamojoje dalyje Komisija išnagrinėjo ieškovės nurodytus argumentus.
Po to ginčijamo sprendimo 419 konstatuojamojoje dalyje ji pažymėjo, kad „[ieškovės] pateiktą argumentą dėl [jos dukterinės
bendrovės] savarankiškumo paneigia ginčijamo sprendimo 420 ir 421 konstatuojamosiose dalyse nurodytos aplinkybės“. Galiausiai
ginčijamo sprendimo 422 konstatuojamojoje dalyje ji nusprendė, kad ieškovės nurodytų „kitų įrodymų“ nepakanka tam, kad aptariama
prezumpcija būtų paneigta.
Pažymėtina, kad šiuose samprotavimuose nenagrinėjami ieškovės argumentai, o tik daroma nuoroda į kai kuriuos papildomus įrodymus,
išdėstytus ginčijamo sprendimo 420 ir 421 straipsniuose. Todėl iš minėtų ginčijamo sprendimo motyvų neaišku, kodėl Komisija
nusprendė, kad ieškovės pateiktos informacijos nepakanka tam, kad aptariama prezumpcija būtų paneigta.
Be to, darytina išvada, kad nors Komisija neprivalo pateikti nuomonės dėl visų suinteresuotojo asmens nurodytų aplinkybių,
visų pirma, kai jos yra akivaizdžiai nesvarbios, nereikšmingos ar aiškiai antraeilės (žr. šio sprendimo 57 punktą), šiuo atveju,
priešingai nei teigia Komisija, ieškovės nurodytų argumentų negalima laikyti nereikšmingais vertinant
Ausimont
savarankiškumą.
Iš tikrųjų atkreiptinas dėmesys, kad ieškovė ne tik remiasi faktu, jog ji yra holdingas, kuris per tarpinę holdingo bendrovę
valdo savo dukterinę bendrovę kaip paprasčiausią finansinę investiciją, bet taip pat nurodo daugybę konkrečių aplinkybių,
apibūdinančių atitinkamų bendrovių ryšius nagrinėjamo pažeidimo padarymo metu.
Visų pirma ji išsamiai teigia, kad nauji holdingo vadovai, pradėję vadovauti grupei po 1993 m. finansinės krizės, ėmėsi reorganizavimo
priemonių, pagal kurias, atsižvelgiant į, pirma, holdingo tikslus krizės metu, antra, įvairią grupės veiklą, grupės bendrovėms
buvo numatyta galimybė vykdyti savarankišką veiklą.
Beje, ieškovės pateikti įrodymai nebuvo paprasčiausi tvirtinimai, buvo pateikta išsami informacija apie holdingo funkcionavimą,
pridėti atitinkamų bendrovių vadovų pareiškimai, susirašinėjimas su trečiaisiais asmenimis bei kai kurie atitinkamų bendrovių
vidaus dokumentai, susiję su pažeidimo laikotarpiu.
Šiomis aplinkybėmis Komisija privalėjo pateikti nuomonę dėl ieškovės paneigiančių įrodymų ir išnagrinėti, ar atsižvelgiant
į visus reikšmingus duomenis apie atitinkamų bendrovių ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius ieškovė įrodė, kad
jos dukterinė bendrovė pati sprendė dėl savo elgesio rinkoje.
Komisijos pareiga motyvuoti savo sprendimą šiuo klausimu aiškiai kyla iš aptariamos prezumpcijos, kurią neigdama ieškovė turi
pateikti įrodymų dėl visų jos, tarpinės bendrovės ir dukterinės bendrovės ekonominių, organizacinių ir teisinių ryšių neginčijamumo.
Beje, aptariamos motyvavimo stokos negali ištaisyti nuoroda į ginčijamo sprendimo 420 ir 421 konstatuojamosiose dalyse nurodytą
informaciją.
Pirma, kalbant apie ieškovės atstovų dalyvavimo 1994 m. kovo 16 d. susitikime, kuriame, be kita ko, buvo aptartas
Ausimont
investavimo projekto tęsimas ir galimas jos veiklos perleidimas (ginčijamo sprendimo 420 konstatuojamoji dalis), aplinkybes,
pastebėtina, kad negalima atmesti galimybės, jog patronuojančios bendrovės kišimasis į dukterinės bendrovės strateginių sprendimų
priėmimo procesą parodo daromą lemiamą įtaką.
Vis dėlto remdamasi aptariamu susitikimu kaip įtakos
Ausimont
įrodymu Komisija neišreiškė savo nuomonės dėl ieškovės paneigiančių įrodymų, kuriuos ši pateikė 2006 m. balandžio 13 d. atsakyme
į 2006 m. balandžio 4 d. jai išsiųstą prašymą pateikti informacijos, t. y. likus mažiau kaip mėnesiui iki ginčijamo sprendimo
priėmimo.
Šiuo klausimu pastebėtina, kad minėtame atsakyme ieškovė padarė nuorodą į
Degussa
užrašą apie šį susitikimą ir, be kita ko, atkreipė dėmesį į vieno buvusio šios bendrovės vadovo bei buvusio
Ausimont
pirmininko parodymus, kad šie atsakingi asmenys buvo neseniai pradėję eiti savo pareigas po didelio finansinio disbalanso,
jog jie suvokė šį susitikimą kaip formalų ir negalėjo dalyvauti diskusijose, nes nežinojo situacijos. Ji teigė, kad klostantis
faktinėms aplinkybėms jos bendrovei vadovavo ir „kontroliavo“ bankai kreditoriai, kurie tapo jos pagrindiniais akcininkais
ir turėjo duoti savo sutikimą bet kokiai investicijai, viršijančiai tam tikrą ribą, o tai, bet kuriuo atveju, pateisina holdingo
vadovų dalyvavimą diskusijose dėl aptariamo investavimo projekto ir,
a fortiori
, diskusijose dėl galimo
Ausimont
veiklos perleidimo. Galiausiai, ji pastebėjo, kad šis susitikimas vyko daugiau kaip prieš metus iki pažeidimo pradžios ir
todėl negali būti laikomas tiesioginiu per pažeidimo laikotarpį daromos įtakos įrodymu.
Komisija neatsakė į šiuos argumentus, o tik konstatavo, kad ieškovė aiškiai „patvirtino, jog suinteresuotumas
Ausimont
buvo tik finansinis, tačiau pateikė tik [buvusio
Ausimont
pirmininko] parodymą, kuriame nėra naujos informacijos, galinčios pakeisti jos įsitikinimą“ (ginčijamo sprendimo 420 konstatuojamoji
dalis ir 391 išnaša).
Antra, dėl ginčijamo sprendimo 421 konstatuojamojoje dalyje nurodytos aplinkybės, būtent,
Ausimont
ir
Montecatini
valdybos nario sutapimo, pažymėtina, kad, kaip Komisija pripažįsta atsiliepime į ieškinį, kaltinant ieškovę negali būti atsižvelgta
į argumentą, kuris nebuvo nurodytas pranešime apie kaltinimus ir dėl kurio ieškovė per administracinę procedūrą neturėjo galimybės
pateikti savo nuomonės (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 162 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Todėl Komisija negali juo remtis
motyvuodama ginčijamą sprendimą.
Be to, nors ginčijamo sprendimo 421 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat nurodė kai kurias grupės restruktūrizavimo
2000 m. gruodžio mėn. aplinkybes, pastebėtina, kad šios faktinės aplinkybės iš esmės yra susijusios su
Ausimont
perleidimu grupei
Solvay
, kuris įvyko jau nutraukus pažeidimą. Taigi Komisija nepaaiškina, kodėl šio perleidimo aplinkybės įrodo, kad pažeidimo metu
ieškovė darė lemiamą įtaką
Ausimont
elgesiui.
Šiomis aplinkybėmis Komisijos padaryta nuoroda į ginčijamo sprendimo 420 ir 421 konstatuojamosiose dalyse pateiktą informaciją
negalima užginčyti ieškovės argumentų, susijusių su
Ausimont
savarankiškumu, svarbos ir todėl ji negali būti laikoma pakankamu pagrindu atmesti šiuos argumentus.
Dėl Komisijos argumento, kad yra kitų ieškovės
Ausimont
daromos lemiamos įtakos įrodymų, būtent, kad ieškovės valdybos pirmininkas ir vienas narys dalį pažeidimo laikotarpio buvo
Ausimont
valdybos nariai ir kad ieškovė dalyvavo
Ausimont
projekte dėl bendros įmonės Jungtinėse Valstijose, pastebėtina, jog ši informacija nebuvo nurodyta ginčijamame sprendime
ir todėl negali ištaisyti ieškovės motyvų nepakankamumo.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisija nepateikė išsamios nuomonės dėl ieškovės įrodymų, pateiktų
paneigiant jos dalyvavimu
Ausimont
kapitale grindžiamą prezumpciją, taip pat teisiškai nepakankamai motyvavo savo išvadą dėl nagrinėjamo pažeidimo priskyrimo
ieškovei.
Kadangi atsiliepime į ieškinį Komisija teigia, kad ieškovės nurodytų paneigiančių įrodymų bet kuriuo atveju nepakanka siekiant
įrodyti
Ausimont
savarankiškumą, pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo motyvų neaišku, kokiais kriterijais Komisija rėmėsi vertindama aptariamus
įrodymus, o tai trukdo patikrinti ginčijamo sprendimo pagrįstumą šiuo klausimu.
Be to, reikia priminti, kad apie motyvus suinteresuotajam asmeniui iš esmės turi būti pranešama kartu su jam nepalankiu sprendimu,
o motyvų nebuvimo negali ištaisyti tai, kad suinteresuotasis asmuo sprendimo motyvus sužino vykstant procesui teismuose (2005 m.
birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 463 punktas ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
González y Díez prieš Komisiją
, T‑25/04, Rink. p. II‑3121, 220 punktas).
Todėl motyvų nebuvimo šiuo klausimu negalima ištaisyti teismo procese.
Šiuo klausimu Komisija negali teisėtai remtis šio sprendimo 55 punkte minėto Sprendimo
FNCBV prieš Komisiją
362–363 punktais, kuriuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad nustatydama už EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą skiriamas
baudas ji nesilaikė pareigos motyvuoti, tačiau pažymėjo, jog šis pažeidimas nelemia nei ginčijamo sprendimo panaikinimo, nei
baudų dydžio pakeitimo, kai šios institucijos sprendimas turi būti patvirtintas iš esmės.
Pastebėtina, kad kalbant apie ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolę šis vertinimas, kurį Bendrasis Teismas atlieka įgyvendindamas
savo neribotą kompetenciją piniginių baudų srityje, negali būti pritaikytas šiuo atveju, nes Komisija pripažino ieškovę atsakinga
už nagrinėjamą pažeidimą.
Iš tiesų, nors baudų dydžio tinkamumo vertinimas, kurį Bendrasis Teismas atlieka įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją,
tam tikromis aplinkybėmis gali pateisinti atsižvelgimą į papildomą informaciją, toks samprotavimas netaikomas kontroliuojant,
kaip laikomasi pareigos motyvuoti sprendimą, kuriame konstatuotas pažeidimas, jei tikrinamas jo teisėtumas (šiuo klausimu
žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, C‑297/98 P, Rink. p. I‑10101, 54 ir 55 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia priimti pagrindą, susijusį su pareigos motyvuoti pažeidimu, ir patenkinti prašymą
panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su ieškove.
Todėl nereikia priimti sprendimo dėl pirmojo ir trečiojo pagrindų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti ieškovės išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2006 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendimą C (2006) 1766 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį taikymo (byla COMP/F/38.620 – Vandenilio peroksidas ir perboratas) tiek, kiek jis susijęs su
Edison SpA
.
2.
Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Paskelbta 2011 m. birželio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.