CELEX: 62009CJ0201
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Trg Skupnosti za jeklene nosilce
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 65 PJ po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ na podlagi Uredbe (ES) št. 1/2003
Pristojnost Komisije
Pripisovanje odgovornosti za kršitev
Pravnomočnost
Pravice do obrambe
Zastaranje
Pojem ‚zadržanje‘ zastaranja
Učinek erga omnes ali inter partes
Pomanjkljiva obrazložitev

Družba ArcelorMittal Luxembourg SA, nekdanja Arcelor Luxembourg SA (C‑201/09 P), Evropska Komisija (C-216/09 P) in z nasprotno
pritožbo družbi ArcelorMittal Belval & Differdange SA, nekdanja Arcelor Profil Luxembourg SA, in ArcelorMittal International
SA, nekdanja Arcelor International SA (C‑216/09 P), Sodišču predlagajo delno razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih
skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 31. marca 2009 v zadevi ArcelorMittal Luxembourg in drugi proti Komisiji (T-405/06,
ZOdl., str. II-771, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je bila razglašena delna ničnost Odločbe Komisije C(2006)
5342 konč. z dne 8. novembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 65 Pogodbe ESPJ glede sporazumov in usklajenih ravnanj,
pri katerih so sodelovali evropski proizvajalci nosilcev (Zadeva COMP/F/38.907 – Jekleni nosilci), katere povzetek je bil
objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 13. septembra 2008 (UL C 235, str. 4, v nadaljevanju: sporna odločba).
Komisija je v sporni odločbi štela, da je podjetje, sestavljeno iz družb ArcelorMittal Luxembourg SA, ArcelorMittal Belval
& Differdange SA in ArcelorMittal International SA, od 1. julija 1988 do 16. januarja 1991 sodelovalo pri več sporazumih in
usklajenih ravnanjih, katerih cilj ali posledica so bili določanje cen, dodelitev kvot in obsežna izmenjava informacij na
trgu Skupnosti nosilcev, kar je kršitev člena 65(1) PJ, ter je tem družbam za te kršitve solidarno naložila globo 10 milijonov
EUR.
I –
Pravni okvir
A –
Določbe Pogodbe ESPJ
Člen 65 PJ je določal:
„1.      Prepovedani so vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi na skupnem trgu neposredno
ali posredno preprečevali, omejevali ali izkrivljali normalno konkurenco, zlasti tisti, ki:
a)      določajo ali oblikujejo cene;
b)      omejujejo ali nadzorujejo proizvodnjo, tehnični razvoj ali naložbe;
c)      določajo razdelitev trgov, proizvodov, strank ali virov nabave.
[…]
4.      Sporazumi ali sklepi, ki so v skladu s prvim odstavkom tega člena prepovedani, so nični in ne morejo biti osnova za spor pred
sodiščem države članice.
Komisija je, razen v primeru pritožbe na Sodišče, izključno pristojna za ugotavljanje skladnosti teh sporazumov ali sklepov
z določbami tega člena.
5.      Komisija lahko podjetjem, ki so sklenila ničen sporazum, ki z arbitražo, penali, bojkotom ali drugimi sredstvi uporabljajo
ali skušajo uporabljati ničen sporazum ali sklep, ali sporazum ali sklep, ki mu je bila odobritev zavrnjena ali preklicana,
ali ki bi pridobila dovoljenje na podlagi zavestno lažnih ali izkrivljenih informacij, ali ki bi delovala v nasprotju z določbami
odstavka 1, naloži globe in periodične denarne kazni v znesku, ki ne presega dvojne vrednosti prometa, realiziranega s proizvodi,
ki so predmet sporazuma, sklepa ali prakse, ki je v nasprotju s tem členom; če pa je njihov namen omejevanje proizvodnje,
tehnološkega razvoja ali naložb, se najvišji znesek poveča na 10 % letnega prometa podjetja za globe in 20 % dnevnega prometa
za periodične denarne kazni.“
Pogodba ESPJ je v skladu s členom 97 PJ prenehala veljati 23. julija 2002.
B –
Določbe Pogodbe ES
Člen 305(1) ES je določal:
„Določbe te pogodbe ne vplivajo na določbe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo, zlasti glede pravic
in obveznosti držav članic, pristojnosti institucij te skupnosti in predpisov, ki jih omenjena pogodba določa za delovanje
skupnega trga premoga in jekla.“
C –
Uredba (ES) št. 1/2003
V skladu s členom 4 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82
Pogodbe [ES] (UL 2003, L 1, str. 1) ima Komisija „za namene uporabe členov 81 [ES] in 82 [ES] pooblastila, opredeljena s to
uredbo“.
Člen 7 Uredbe št. 1/2003, naslovljen „Ugotavljanje in odprava kršitev“, določa:
„1.      Kadar Komisija na podlagi pritožbe ali po uradni dolžnosti ugotovi, da gre za kršitev člena 81 [ES] ali člena 82 [ES], lahko
z odločbo zahteva od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj, da tako kršitev odpravijo. […] Če ima Komisija pravni interes,
lahko ugotovi kršitev po tem, ko je bila storjena.
[…]“
Na podlagi člena 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 lahko Komisija podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar
naklepno ali iz malomarnosti kršijo določbe členov 81 ES ali 82 ES.
D –
Določbe o zastaranju v postopkih
V skladu s členom 1(1) Odločbe Komisije št. 715/78/ESPJ z dne 6. aprila 1978 o zastaranju v postopkih in o izvajanju sankcij
na področju uporabe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo (UL L 94, str. 22) in členom 25(1) Uredbe
št. 1/2003 pooblastilo Komisije za naložitev glob za kršitve določb konkurenčnega prava načeloma zastara v petih letih.
Člen 1(2) Odločbe št. 715/78 in člen 25(2) Uredbe št. 1/2003 določata, da zastaranje začne teči na dan, ko je bila kršitev
storjena. Vendar pa pri trajajočih ali ponavljajočih se kršitvah zastaranje začne teči na dan, ko kršitev preneha.
V členu 2(1) Odločbe št. 715/78 in členu 25(3) Uredbe št. 1/2003 je pojasnjeno, da zastaranje pretrgajo vsa dejanja, ki jih
zaradi preiskave ali postopka v zvezi s kršitvijo izvaja Komisija. Zastaranje se pretrga z dnem, ko je o dejanju uradno obveščeno
vsaj eno podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi. Dejanja, ki pretrgajo zastaranje, so zlasti ta:
–        pisne zahteve Komisije po informacijah ter odločbe Komisije, s katerimi se nalaga predložitev zahtevanih informacij;
–        pisna dovoljenja za izvajanje pregledov ali preiskav, ki jih svojim uradnikom izda Komisija, ter odločbe Komisije o uvedbi
preiskav;
–        začetek postopka Komisije, in
–        obvestilo Komisije o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Člen 2(2) Odločbe št. 715/78 in člen 25(4) Uredbe št. 1/2003 določata, da velja pretrganje zastaranja za vsa podjetja, ki
so udeležena pri kršitvi.
V skladu s členom 2(3) Odločbe št. 715/78 in členom 25(5) Uredbe št. 1/2003 začne po vsakem pretrganju zastaranje teči znova.
Vendar pa zastaranje preteče najpozneje na dan, ko je obdobje, enako dvakratnemu času zastaralnega roka, minilo, ne da bi
Komisija naložila globo ali sankcijo. Ta rok se podaljša za čas, ko zastaranje ni teklo.
V skladu s členom 3 Odločbe št. 715/78 in členom 25(6) Uredbe št. 1/2003 zastaranje v postopku ne teče toliko časa, dokler
je odločba Komisije predmet postopkov, ki tečejo pred Sodiščem.
Iz člena 4 Odločbe št. 715/78 in člena 26(1) in (2) Uredbe št. 1/2003 je razvidno, da pooblastilo Komisije o izvršljivosti
odločb o naložitvi glob na podlagi določbe Pogodbe ESPJ ali člena 23 Uredbe št. 1/2003 zastara v petih letih, ta rok pa začne
teči na dan, ko odločba postane pravnomočna.
II –
Dejansko stanje
Dejstva iz obravnavanega spora, kot so navedena v točkah od 16 do 37 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti kot sledi.
Družba ARBED SA, ki je spremenila firmo in postala Arcelor Luxembourg SA ter nato ArcelorMittal Luxembourg SA (v nadaljevanju:
ARBED), je proizvajala železarske proizvode.
Družba TradeARBED SA, ki je spremenila firmo in postala Arcelor International SA ter nato ArcelorMittal International SA (v
nadaljevanju: TradeARBED), je bila ustanovljena kot hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe ARBED in je opravljala dejavnost
distribucije železarskih proizvodov družbe ARBED.
Družba ProfilARBED SA, ki je spremenila firmo in postala Arcelor Profil Luxembourg SA ter nato ArcelorMittal Belval & Differdange
SA (v nadaljevanju: ProfilARBED), je bila ustanovljena 27. novembra 1992 kot hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe ARBED,
da bi od tega datuma naprej opravljala ekonomske in industrijske dejavnosti družbe ARBED v sektorju nosilcev.
Komisija je leta 1991 na podlagi odločb, sprejetih v skladu s členom 47 PJ, opravila preiskave poslovnih prostorov različnih
podjetij, med katerimi je bila tudi družba TradeARBED. Zadevnim podjetjem, med katerimi je bila družba TradeARBED, ne pa tudi
družbi ARBED in ProfilARBED, je 6. maja 1992 poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Družba TradeARBED je sodelovala
na zaslišanju, ki je potekalo od 11. do 14. januarja 1993.
V Odločbi 94/215/ESPJ z dne 16. februarja 1994 v zvezi s postopkom na podlagi člena 65 Pogodbe ESPJ glede sporazumov in usklajenih
ravnanj, pri katerih so sodelovali evropski proizvajalci nosilcev (UL L 116, str. 1, v nadaljevanju: prvotna odločba) je Komisija
ugotovila, da je sedemnajst evropskih železarskih podjetij, med njimi družba TradeARBED, sodelovalo pri več sporazumih, sklepih
in usklajenih ravnanjih v zvezi z določanjem cen, razdelitvijo trgov in izmenjavo zaupnih informacij na trgu Skupnosti za
nosilce, kar je v nasprotju s členom 65(1) PJ, in je štirinajstim podjetjem iz tega sektorja naložila globe, med njimi družbi
ARBED (11.200.000 ECU), za kršitve, storjene med 1. julijem 1988 in 31. decembrom 1990.
S sodbo z dne 11. marca 1999 v zadevi ARBED proti Komisiji (T‑137/94, Recueil, str. II‑303) je Splošno sodišče zavrnilo ničnostno
tožbo, ki jo je zoper prvotno odločbo vložila družba ARBED, vendar ji je zmanjšalo globo, ki ji je bila naložena, na 10 milijonov
EUR.
S sodbo z dne 2. oktobra 2003 v zadevi ARBED proti Komisiji (C‑176/99 P, Recueil, str. I‑10687) je Sodišče razveljavilo navedeno
sodbo Splošnega sodišča in razglasilo prvotno odločbo za nično v delu, v katerem se nanaša na družbo ARBED, zaradi kršitve
pravice do obrambe.
Komisija se je zaradi te razglasitve ničnosti odločila začeti nov postopek v zvezi s protikonkurenčnimi ravnanji, ki so bila
predmet prvotne odločbe. Na družbe ARBED, TradeARBED in ProfilARBED je 8. marca 2006 naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih
kršitvah, s katerim jih je obvestila o svoji nameri sprejeti odločbo, s katero bo ugotovljena njihova solidarna odgovornost
za zadevne kršitve, na katero so te družbe odgovorile 20. aprila 2006.
Komisija je 8. novembra 2006 sprejela sporno odločbo, ki v členih 1 in 2 določa:
„
Člen 1
Podjetje, sestavljeno iz družb [ARBED, TradeARBED in ProfilARBED], je v nasprotju s členom 65(1) [PJ] sodelovalo pri več sporazumih
in usklajenih ravnanjih, katerih cilj in posledica so bili določanje cen, dodelitev kvot in obsežna izmenjava informacij na
trgu Skupnosti nosilcev. Sodelovanje tako sestavljenega podjetja pri teh kršitvah je ugotovljeno za obdobje od 1. julija 1988
do 16. januarja 1991.“
Člen 2
Družbam [ARBED, TradeARBED in ProfilARBED] se solidarno naloži globa v višini 10 milijonov EUR za kršitve, navedene v členu
1.“
III –
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družbe ARBED, TradeARBED in ProfilARBED so 27. decembra 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbo zoper sporno
odločbo na podlagi členov 33 PJ in 36 PJ ter 229 ES in 230 ES.
Družbe ARBED, TradeARBED in ProfilARBED so s prvim tožbenim razlogom zatrjevale, da sporna odločba nima pravne podlage in
da je Komisija zlorabila svoja pooblastila. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev pravil o odgovornosti za kršitve, tretji
na kršitev pravil o zastaranju in četrti na kršitev pravice do obrambe.
Upoštevajoč zlasti, da je bil s pogodbami Skupnosti uveden enotni pravni red, da pogodbi ESPJ in ES sledita skupnemu cilju
ohranjanja sistema svobodne konkurence in da načelo, ki je skupno pravnim sistemom držav članic, ob spremembi zakonodaje in
razen ob izrecni nasprotni volji zakonodajalca zagotavlja kontinuiteto pravnih struktur, je Splošno sodišče zavrnilo prvi
tožbeni razlog, ker je razsodilo, da je treba člena 7(1) in 23(2) Uredbe št. 1/2003 razlagati tako, da Komisija po 23. juliju 2002
lahko ugotavlja obstoj omejevalnih sporazumov med podjetji, ki so bili izvršeni v sektorjih, za katere se
ratione materiae
in
ratione temporis
uporablja Pogodba ESPJ, in jih sankcionira.
Splošno sodišče je zavrnilo tudi drugi tožbeni razlog, saj je menilo, po eni strani, da se družba TradeARBED nanj ni sklicevala
in, po drugi strani, da Komisija v svojih ugotovitvah ni napačno uporabila prava s tem, da je kršitev, ki jo je storila družba
TradeARBED, pripisala družbi ARBED in – kot njenemu „gospodarskemu nasledniku“ – družbi ProfilARBED na podlagi tega, da je
imela družba ARBED v lasti stoodstotni delež kapitala družbe TradeARBED ter da so dokazi potrjevali njen odločilni vpliv na
ravnanje družbe TradeARBED in da je ta vpliv dejansko uporabila.
V zvezi s tretjim tožbenim razlogom je Splošno sodišče zavrnilo zatrjevano kršitev pravil na področju zastaranja postopkov
v zvezi z družbo ARBED, ker je menilo, da je bila sporna odločba zaradi zadržanja rokov v prvem postopku pred Splošnim sodiščem
in Sodiščem sprejeta v zastaralnih rokih, tako v petletnem kot v desetletnem. V nasprotju s tem pa je Splošno sodišče, meneč,
da je imelo to zadržanje učinek
inter partes
, in ne
erga omnes
, presodilo, da je bil v primeru družb ProfilARBED in TradeARBED desetletni zastaralni rok prekoračen, in je zato sporno odločbo
v delu, ki ju zadeva, razglasilo za nično.
Splošno sodišče je zavrnilo četrti tožbeni razlog, na katerega se je sklicevala družba ARBED, ker je menilo, da zaradi dejstva,
da je ta družba samo zatrjevala, da so se dokazi, ki bi jih lahko imela na razpolago leta 1990, po tolikšnem času izgubili,
ni dokazala, kako bi lahko trajanje upravnega postopka škodilo izvajanju pravice do obrambe.
Z izpodbijano sodbo je Splošno sodišče torej za nično razglasilo sporno odločbo v delu, v katerem se nanaša na družbi ProfilARBED
in TradeARBED, in v preostalem tožbo kot neutemeljeno zavrnilo.
IV –
Postopek pred Sodiščem
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 10. septembra 2009 odločil, da se zadevi C-201/09 P in C-216/09 P združita za ustni
postopek in izdajo sodbe.
V –
Predlogi strank
Družba ARBED s pritožbo (C-201/09) Sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano sodbo v delu, v katerem je potrjena sporna odločba glede družbe ARBED, razveljavi in
–        Komisiji naloži plačilo stroškov tega postopka in stroškov postopka pred Splošnim sodiščem.
Komisija v odgovoru na to pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–        pritožbo zavrne in
–        družbi ARBED naloži plačilo stroškov.
Komisija s pritožbo (C-216/09 P) Sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano sodbo v delu, v katerem so odpravljene globe, naložene družbama ProfilARBED in TradeARBED, razveljavi;
–        pritožbo družb ProfilARBED in TradeARBED zavrne ter
–        družbama ProfilARBED in TradeARBED naloži plačilo stroškov.
Družbi ProfilARBED in TradeARBED sta v svojem odgovoru na pritožbo oblikovali nasprotno pritožbo in Sodišču predlagata, naj:
–        izpodbijano sodbo potrdi tako, da odpravi globe, ki so jima bile naložene s sporno odločbo z uporabo učinka zadržanja zastaranja;
–        podredno in v obliki nasprotne pritožbe razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem:
–        zoper njiju uporabi Pogodbo ESPJ in Uredbo št. 1/2003;
–        odgovornost družbe TradeARBED pripiše družbi ProfilARBED;
–        ne prizna zastaranja postopkov glede družbe ProfilARBED z uporabo pravil o pretrganju zastaranja;
–        ne prizna kršitve pravice do obrambe, na katere se ima pravico sklicevati družba ProfilARBED glede na posebej dolgo trajanje
postopka;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah.
Komisija v repliki na to nasprotno pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–        nasprotno pritožbo zavrne in
–        družbama ProfilARBED in TradeARBED naloži plačilo stroškov.
VI –
Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
Komisija je z dopisom, ki ga je sodno tajništvo Sodišča prejelo 27. oktobra 2010, Sodišču predlagala, naj na podlagi člena 61
Poslovnika Sodišča odredi ponovno odprtje ustnega postopka, če bi moralo obravnavati vprašanje odgovornosti družbe ProfilARBED,
ki je posledica opravljanja gospodarskih dejavnosti družbe ARBED s strani družbe ProfilARBED. Po njenem mnenju je namreč to
vprašanje preučil generalni pravobranilec v točkah od 224 do 235 sklepnih predlogov, vendar ni predmet spora in o njem stranke
niso razpravljale.
V skladu z navedeno določbo se je glede tega predloga opredelil generalni pravobranilec.
V skladu s členom 61 Poslovnika lahko Sodišče po uradni dolžnosti, na predlog generalnega pravobranilca ali na predlog strank
odredi ponovno odprtje ustnega postopka, kadar meni, da ni dovolj poučeno ali da je o zadevi treba razsoditi na podlagi trditve,
o kateri stranke niso razpravljale (glej sodbo z dne 8. septembra 2009 v zadevi Liga Portuguesa de Futebol Profissional in
Bwin International, C‑42/07, ZOdl., str. I-7633, točka 31 in navedena sodna praksa).
Sodišče meni, da ima v obravnavanem primeru na voljo vse potrebne podatke za obravnavo spora in da zadeve ni treba preizkusiti
glede na trditev, o kateri se pred njim ni razpravljalo.
Zato se ponovnega odprtja postopka ne odredi.
VII –
Pritožbi
Družba ARBED v pritožbi (C-201/09 P) navaja štiri pritožbene razloge. S prvim pritožbenim razlogom družba ARBED navaja kršitev
člena 97 PJ in Uredbe št. 1/2003, zlorabo pooblastil, napačno uporabo prava in pomanjkljivo obrazložitev.
Drugi pritožbeni razlog se nanaša na kršitev načel pravne osebnosti družb in individualizacije kazni, pomanjkljivo obrazložitev,
napačno razlago in uporabo sodne prakse Sodišča o pripisovanju ravnanja hčerinske družbe v stoodstotni lasti matični družbi
ter na kršitev načela pravnomočnosti in hierarhije norm.
Tretji pritožbeni razlog se nanaša na kršitev pravil o zastaranju in načela pravnomočnosti prvotne odločbe ter na pomanjkljivo
obrazložitev. Družba ARBED s četrtim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita pomanjkljivo obrazložitev in kršitve pravice
do obrambe in načela pravnomočnosti zgoraj navedene sodbe z dne 2. oktobra 2003 v zadevi ARBED proti Komisiji.
Komisija s svojo pritožbo (C-216/09 P) navaja en pritožbeni razlog, in sicer napačno uporabo prava pri razlagi Odločbe št.
715/78.
A –
Pritožba družbe ARBED (C‑201/09 P)
1.     Prvi pritožbeni razlog: kršitev člena 97 PJ in Uredbe št. 1/2003, zloraba pooblastil, napačna uporaba prava in pomanjkljiva
obrazložitev
a)     Trditve strank
Prvič, družba ARBED poudarja, da je člen 97 PJ določal, da Pogodba ESPJ poteče 23. julija 2002 in da je bila sporna odločba,
utemeljena s členom 65 PJ, sprejeta 8. novembra 2006. Splošno sodišče naj bi s tem, da je menilo, da je pravilno zadevna ravnanja
obravnavati na podlagi člena 65 PJ, kršilo člen 97 PJ in naj ne bi odgovorilo na argumente te družbe o neobstoju pravne podlage
te odločbe.
Družba ARBED meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je menilo, da je bil s pogodbami Skupnosti uveden
enoten pravni red. V skladu s členom 305(1) ES naj bi bila Pogodba ESPJ poseben sistem, ki odstopa od splošnih pravil, ki
jih je uvedla Pogodba ES, nadomestitev pravnega okvira Pogodbe ESPJ s pravnim okvirom Pogodbe ES od 24. julija 2002 dalje
pa naj bi povzročila spremembo veljavnih pravnih podlag, postopkov in materialnopravnih pravil. Obveznost institucij, da usklajeno
razlagajo različne pogodbe, se lahko izvaja le ob spoštovanju omejitev, ki jih določajo same pogodbe, in torej ne more voditi
do tega, da institucije določbo pogodbe, katere potek je bil predviden 23. julija 2002, ohranjajo v veljavi po tem datumu.
Na sodbi z dne 25. februarja 1969 v zadevi Klomp (23/68, Recueil, str. 43) in z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini (C-119/05,
ZOdl., str. I-6199), ki jih je v podporo svojemu stališču navedlo Splošno sodišče, naj se ne bi bilo mogoče koristno sklicevati
za dosego drugačnega sklepa. Prva sodba naj bi se namreč nanašala na spremembo primarnega prava Skupnosti, nastalo na podlagi
Pogodbe o združitvi, ne pa na prenehanje veljavnosti pogodbe, medtem ko naj bi druga zadevala odločbo, sprejeto na podlagi
Pogodbe ESPJ pred prenehanjem njene veljavnosti, in ne po njej.
Drugič, družba ARBED meni, da je Splošno sodišče s tem, da je pristojnost Komisije utemeljevalo z Uredbo št. 1/2003, zlorabilo
svoja pooblastila in ni odgovorilo na njene argumente. Poudarja, da je bila Uredba št. 1/2003 sprejeta po poteku Pogodbe ESPJ,
in meni, da ob upoštevanju njenega člena 4 in ob neobstoju kakršne koli navedbe Pogodbe ESPJ Komisiji podeljuje pristojnost
le za obravnavanje kršitev členov 81 ES in 82 ES.
Celo ob predpostavki, da Uredba št. 1/2003 Komisiji podeljuje pristojnost za sankcioniranje kršitev člena 65(1) PJ, naj bi
Splošno sodišče kršilo Pogodbo ESPJ, ker naj bi na podlagi same Pogodbe ES želelo spremeniti Pogodbo ESPJ. Iz sodne prakse
naj bi bilo namreč razvidno, da naj usklajena razlaga vsebinskih določb več pogodb nikakor ne bi vplivala na pristojnosti,
ki so s temi pogodbami podeljene različnim institucijam, ker so institucije v okviru vsake pogodbe pristojne, da izvršujejo
samo pristojnosti, ki so jim bile podeljene s to pogodbo.
Po mnenju družbe ARBED naj bi pristop, ki ga je izbralo Splošno sodišče, po eni strani pripeljal do podelitve pristojnosti
Svetu Evropske unije, da odloči, kateri organi so pristojni za izvajanje člena 65 PJ, medtem ko so tisti, ki so sprejeli Pogodbo
ESPJ, to pristojnost izvajali, po drugi strani pa do spremembe vrste pristojnosti, ki jo Komisiji priznava Pogodba ESPJ, ki
je v skladu s členom 65 PJ izključna, v okviru Uredbe št. 1/2003 pa jo imajo tudi nacionalni organi, pristojni za konkurenco
in nacionalna sodišča.
Razlaga Splošnega sodišča v zvezi s pravili o časovni uporabi prava naj bi torej škodila pravni identiteti vsake pogodbe in
pravilom o hierarhiji norm. Poleg tega naj bi Splošno sodišče zamešalo postopkovna pravila, materialna pravila in dodelitev
pristojnosti. Iz sodne prakse naj bi bilo razvidno, po eni strani, da se o pristojnosti institucije odloča pred vprašanjem
o tem, katere materialne in postopkovne določbe se uporabi, in po drugi strani, da mora biti pravna podlaga, ki instituciji
Unije omogoča sprejetje akta, ob njegovem sprejetju v veljavi.
b)     Presoja Sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da je vsak sporazum, ki ustreza dejanskemu stanu iz člena 65(1) PJ in je bil sklenjen ali izvršen
pred prenehanjem veljavnosti Pogodbe ESPJ 23. julija 2002, do vključno tega datuma lahko podlaga za odločbo Komisije o naložitvi
globe podjetjem, ki so sprejela ali izvrševala ta sporazum, ki temelji na členu 65(5) PJ.
Nato je treba ugotoviti, da je vsak sporazum, ki ustreza dejanskemu stanu iz člena 65(1) PJ, ki je bil sklenjen med 24. julijem
2002 in 30. novembrom 2009, lahko podlaga za tako odločbo Komisije, ki temelji na členu 81 ES in členih 15(2)(a) Uredbe Sveta
št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prva Uredba o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204)  ali 23(2)(a) Uredbe
št. 1/2003.
Nazadnje, prav tako ni sporno, da lahko Komisija na podlagi vsakega sporazuma, ki ustreza dejanskemu stanu iz člena 65(1)
PJ in je bil sklenjen ali izvršen po 1. decembru 2009, sprejme tako odločbo, ki temelji na členih 101 PDEU in 23(2)(a) Uredbe
št. 1/2003.
V obravnavanem primeru pa družba ARBED v bistvu izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da ji lahko Komisija s sporno odločbo,
sprejeto po 23. juliju 2002, na podlagi člena 65(1) in (5) PJ v povezavi s členoma 7(1) in 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 naloži
globo, ker je pred 23. julijem 2002 sklenila in izvajala sporazum, ki ustreza dejanskemu stanu, določenemu v členu 65(1) PJ.
Prvič, v zvezi s pristojnostjo Komisije je Splošno sodišče v točkah 57 in 58 izpodbijane sodbe poudarilo, da je Pogodba ESPJ
na podlagi člena 305(1) ES
lex specialis
, ki odstopa od
lex generalis
, kar je Pogodba ES, in da se je zaradi prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ 23. julija 2002 področje uporabe splošnega sistema,
ki izhaja iz Pogodbe ES, 24. julija 2002 razširilo na sektorje, ki so bili sprva urejeni s Pogodbo ESPJ.
Splošno sodišče je v točkah od 59 do 61 izpodbijane sodbe pojasnilo, da nadomestitev pravnega okvira Pogodbe ESPJ s pravnim
okvirom Pogodbe ES spada v kontekst kontinuiranosti pravnega reda Unije in njenih ciljev, ker sta uvedba in ohranjanje sistema
svobodne konkurence eden bistvenih ciljev Pogodbe ES in Pogodbe ESPJ. V zvezi s tem je poudarilo, da pojma sporazumov in usklajenih
ravnanj v smislu člena 65(1) PJ ustrezata pojmoma sporazumov in usklajenih ravnanj v smislu člena 81 ES ter da je sodišče
Unije ti določbi razlagalo enako.
V točki 62 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče menilo, da je treba v skladu s načelom, ki je skupen pravnim sistemom držav
članic – razen ob izrecni nasprotni volji zakonodajalca – ob spremembi zakonodaje zagotoviti kontinuiteto pravnih struktur
ter da to načelo velja za spremembe primarnega prava Unije.
Splošno sodišče je tako v točkah 63 in 64 izpodbijane sodbe ugotovilo, da kontinuiteta pravnega reda Unije zahteva, da Komisija
v zvezi s položaji, ki so nastali med veljavnostjo Pogodbe ESPJ, zagotavlja spoštovanje pravic in obveznosti, ki so jih države
članice in posamezniki imeli takrat na podlagi Pogodbe ESPJ, ter da je posledično treba člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 razlagati
tako, da Komisija po 23. juliju 2002 lahko sankcionira omejevalne sporazume, ki so bili izvršeni v sektorjih, za katere se
ratione materiae
in
ratione temporis
uporablja Pogodba ESPJ.
Glede teh ugotovitev pravo ni napačno uporabljeno. Iz sodne prakse je namreč razvidno, po eni strani, da je treba v skladu
z načelom, ki je skupno pravnim sistemom držav članic, katerih izvor sega do rimskega prava – razen ob izrecni nasprotni volji
zakonodajalca – ob spremembi zakonodaje zagotoviti kontinuiteto pravnih struktur ter da to načelo velja za spremembe primarnega
prava Unije in, po drugi strani, da se to načelo uporablja pri spremembah primarnega prava Unije (glej v tem smislu zgoraj
navedeno sodbo Klomp, točka 13).
Kot je Komisija pravilno poudarila, pa ni nobenega indica, da je zakonodajalec Unije želel, da se lahko za tajno dogovorjena
ravnanja, ki jih prepoveduje Pogodba ESPJ, po prenehanju njene veljavnosti izključi uporaba vseh sankcij.
Še več, iz ugotovitev v točkah od 55 do 57 te sodbe je razvidno, da zaporedje pogodb ESPJ, ES in DEU za zagotovitev svobodne
konkurence omogoča, da je lahko Komisija sankcionirala in še vedno lahko sankcionira vsako ravnanje, ki ustreza dejanskemu
stanu iz člena 65(1) PJ, ki je bilo storjeno pred 23. julijem 2002 ali po njem.
V teh okoliščinah bi bilo v nasprotju z namenom in medsebojno povezanostjo pogodb ter nezdružljivo s kontinuiteto pravnega
reda Unije, če Komisija ne bi mogla zagotoviti enotne uporabe določb Pogodbe ESPJ, ki učinkujejo tudi po prenehanju njene
veljavnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Lucchini, točka 41).
Drugič, Splošno sodišče je glede tega v točkah 65, 66 in 68 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da spoštovanje načel v zvezi
s časovno uporabo prava in zahtev v zvezi z načeloma pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo nalaga uporabo materialnih
pravil, določenih v členu 65(1) in (5) PJ, za dejansko stanje v obravnavanem primeru, ki spada v njeno področje uporabe
ratione materiae
in
ratione temporis.
Zlasti je treba spomniti, da načelo pravne varnosti zahteva, da ureditev Unije osebam, na katere se nanaša, omogoči, da se
natančno seznanijo z obsegom obveznosti, ki jim jih nalaga, in da se lahko nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi
ter ukrepajo v skladu z njimi (sodba z dne 10. marca 2009 v zadevi Heinrich, C-345/06, ZOdl., str. I-1659, točka 44 in navedena
sodna praksa).
V zvezi s tem je treba poudariti, da je člen 65(1) in (5) PJ v času dejanskega stanja določal jasno pravno podlago za sankcijo,
naloženo v obravnavanem primeru, tako da družba TradeARBED ni mogla prezreti posledic svojega ravnanja. Poleg tega je iz ugotovitev
v točkah od 55 do 57 te sodbe razvidno, da bi bila za enako ravnanje, tudi kadar koli pozneje, zagrožena taka sankcija, ki
jo naloži Komisija.
Ker so bile v pogodbah že pred časom dejanskega stanja jasno opredeljene kršitve ter vrsta in višina sankcij, ki se lahko
naložijo, namen teh načel ni omogočiti podjetjem, da se lahko zaradi poznejših sprememb pravne podlage in postopkovnih določb
izognejo vsakršni sankciji za svoje pretekle kršitve.
Dodati je treba, da je Komisija že pred prenehanjem veljavnosti Pogodbe ESPJ poudarila, da se taki sankciji ni mogoče izogniti,
saj je v točki 31 Sporočila o nekaterih vidikih obravnavanja zadev konkurence, ki izhajajo iz prenehanja veljavnosti Pogodbe
ESPJ, sprejetega 18. junija 2002 (UL C 152, str. 5) pojasnila, da če ugotovi kršitev na področju, za katero velja Pogodba
ESPJ, se ne glede na datum uporabe uporabi tisto materialno pravo, ki velja v trenutku nastanka dejstev, ki predstavljajo
znake kršitve, veljavno procesno pravo pa je po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ pravo iz Pogodbe ES.
Glede preostalega, načelo
lex mitior
v obravnavanem primeru ne nasprotuje uporabi člena 65(5) PJ, če je globa, naložena s sporno odločbo, v vsakem primeru nižja
od zgornje meje, določene v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, za naložitev globe zaradi kršitve pravil Unije o konkurenci.
Iz vsega tega je razvidno, da skrbno podjetje v položaju družbe ARBED v nobenem trenutku ne bi moglo prezreti posledic svojega
ravnanja niti se zanašati na to, da se bo zaradi nadomestitve pravnega okvira Pogodbe ESPJ s pravnim okvirom Pogodbe ES mogoče
izogniti vsem sankcijam zaradi kršitev člena 65 PJ, storjenih v preteklosti.
V zvezi s pravno podlago in veljavnimi postopkovnimi določbami je Splošno sodišče v točkah 64 in 67 izpodbijane sodbe prav
tako pravilno presodilo, da pristojnost Komisije, da s sporno odločbo naloži zadevno globo, izhaja iz člena 23(2) Uredbe št.
1/2003 in da je bilo treba postopek voditi v skladu s to uredbo.
Iz sodne prakse je namreč razvidno, da mora določba, ki predstavlja pravno podlago akta in ki pooblašča institucijo Unije
za sprejetje zadevnega akta, veljati v trenutku njegovega sprejetja (glej v tem smislu sodbo z dne 4. aprila 2000 v zadevi
Komisija proti Svetu, C-269/97, Recueil, str. I-2257, točka 45) ter da na splošno velja, da se postopkovna pravila uporabijo,
ko začnejo veljati (glej v tem smislu sodbi z dne 12. novembra 1981 v združenih zadevah Meridionale Industria Salumi in drugi,
od 212/80 do 217/80, Recueil, str. 2735, točka 9, in z dne 23. februarja 2006 v zadevi Molenbergnatie, C-201/04, ZOdl., str.
I-2049, točka 31).
Treba je dodati, da uporaba Uredbe št. 1/2003 s strani Komisije ni zmanjšala, ampak prej razširila postopkovna jamstva, ki
jih zagotavlja pravni okvir Pogodbe ESPJ podjetjem, zoper katera poteka postopek, česar družba ARBED ne izpodbija.
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče v točkah 67 in 68 izpodbijane sodbe – ne da bi napačno uporabilo pravo – lahko ugotovilo,
da je, prvič, pristojnost Komisije, da je s sporno odločbo naložila zadevno globo, izhajala iz člena 23(2) Uredbe št. 1/2003
in da je bilo treba postopek voditi v skladu s to uredbo, in drugič, da je materialno pravo, s katerim je določena uporabljena
sankcija, člen 65(1) in (5) PJ.
Tretjič, ker je družba ARBED zatrjevala, da Splošno sodišče ni izrecno odgovorilo na vse njene argumente, je treba spomniti,
da v skladu z ustaljeno sodno prakso dolžnost Splošnega sodišča, da na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča
obrazloži sodbe, tega ne zavezuje k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in posamično sledila vsem razlogovanjem strank v
sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so bili zadevni
ukrepi sprejeti, Sodišču pa, da razpolaga z dovolj elementi za sodni nadzor (sodba z dne 2. aprila 2009 v zadevi Bouygues
in Bouygues Télécom proti Komisiji, C-431/07 P, ZOdl., str. I-2665, točka 42, in sklep z dne 21. januarja 2010 v zadevi Iride
in Iride Energia proti Komisiji, C-150/09 P, točka 42).
Razlogovanje Splošnega sodišča pa je jasno in družbi ARBED omogoča seznanitev z razlogi, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo
tožbeni razlog, Sodišču pa razpolaganje z dovolj elementi za sodni nadzor. Iz tega sledi, da izpodbijana sodba ni bila pomanjkljivo
obrazložena.
Iz vsega navedenega sledi, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.
2.     Drugi pritožbeni razlog: kršitev načel pravne osebnosti družb in individualizacije kazni, pomanjkljiva obrazložitev, napačna
razlaga in uporaba sodne prakse o pripisovanju ravnanja hčerinske družbe v stoodstotni lasti matični družbi ter kršitev načela
pravnomočnosti
a)     Dopustnost in upoštevnost pritožbenega razloga
i)     Trditve strank
Komisija je v okviru svojega odgovora na pritožbo v zadevi C-201/09 P navedla, da če se s tem pritožbenim razlogom izpodbija
pripisovanje ravnanja družbe TradeARBED družbi ProfilARBED v točkah od 106 do 119 izpodbijane sodbe, je ta nedopusten, saj
pritožba ne more veljavno vključevati pritožbenega razloga, ki se nanaša na neko drugo stranko v postopku.
Poleg tega Komisija meni, da je drugi pritožbeni razlog neupošteven, saj se nanaša le na uporabo domneve izvajanja dejanskega
nadzora, ki izhaja iz imetništva stoodstotnega kapitala hčerinske družbe, in ne na ugotovitev Splošnega sodišča, da je Komisija
dokazala dejansko izvajanje odločilnega vpliva družbe ARBED na družbo TradeARBED, kar bi utemeljilo sklep, da te družbe tvorijo
eno samo gospodarsko enoto.
ii)  Presoja Sodišča
V zvezi z dopustnostjo dela pritožbenega razloga, ki se nanaša na pripisovanje ravnanja družbe TradeARBED družbi ProfilARBED,
je treba ugotoviti, da se ta pritožbeni razlog ne nanaša na izpodbijano sodbo, če ta vpliva na pravni položaj družbe ARBED.
Kot pa pravilno navaja Komisija, se pritožnik ne more sklicevati na pritožbeni razlog v korist druge stranke v postopku. Zato
je treba drugi pritožbeni razlog razglasiti za nedopusten, ker se nanaša na pripisovanje ravnanja družbe TradeARBED družbi
ProfilARBED.
V zvezi z upoštevnostjo drugega pritožbenega razloga je iz točke 99 izpodbijane sodbe razvidno, da se je Splošno sodišče za
ugotovitev obstoja gospodarske enote med družbama ARBED in TradeARBED oprlo na vsa razlogovanja pred to točko, vključno na
izpodbojno domnevo, da matična družba, ki ima v stoodstotni lasti svojo hčerinsko družbo, dejansko odločilno vpliva na njeno
ravnanje.
V teh okoliščinah je treba vsebinsko preučiti drugi pritožbeni razlog.
b)     Utemeljenost
i)     Trditve strank
Na prvem mestu družba ARBED poudarja, da je Splošno sodišče ravnanje družbe TradeARBED pripisalo družbi ARBED na podlagi koncepta,
razvitega v konkurenčnem pravu, da lahko pravno ločena podjetja tvorijo eno samo gospodarsko enoto. Ta koncept pa je bil do
tedaj uporabljen le zato, da bi se podjetja lahko izognila posledicam obstoja ločenih pravnih oseb, tako da je bilo z njim
določeno, da se prepoved – iz člena 81 ES – sporazumov med podjetji ne more uporabljati med podjetji iste skupine, in izključeno,
da se sistem koncentracij nakupov podjetij uporablja za podjetja znotraj ene skupine.
Splošno sodišče je s tem, da se je odločilo za kolektivno odgovornost podjetij skupine zaradi ravnanja enega od njih, zanikalo
pravice posameznikov, da gospodarske dejavnosti opravljajo prek pravno različnih subjektov, od katerih ima vsak, kot pravna
oseba, lastno pravno osebnost in je nanj vezana individualna odgovornost.
Še več, pristop Splošnega sodišča naj bi vodil do neusklajenega rezultata. Dvojna okoliščina, da se kršitev družbe, ki spada
v neko skupino, pripiše tako matični kot sestrski družbi in da naj bi samo matična družba lahko izpodbijala domnevo o prevladujočem
vplivu, naj bi privedla do uveljavitve strožjega režima glede sestrske družbe.
Zato so po mnenju družbe ARBED v izpodbijani sodbi kršena načela pravne osebnosti in individualizacije kazni ter prisotna
notranja neusklajenost razlogovanja, ki je enakovredna pomanjkljivi obrazložitvi.
Drugič, družba ARBED meni, da je Splošno sodišče s presojo, da izpodbojna domneva, da matična družba izvaja odločilen vpliv
na ravnanje hčerinske družbe, ki jo ima v stoodstotni lasti, utemeljuje pripisovanje ravnanja hčerinske družbe matični družbi,
kršilo splošna pravna načela in se oddaljijo od sodne prakse Sodišča in Splošnega sodišča. Ta sodna praksa zahteva, da Komisija
dokaže, da je mogoče na vsako od podjetij, na katere se nanaša odločba o naložitvi globe, nasloviti točno določene očitke.
Sodbi z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG-Telefunken proti Komisiji (107/82, Recueil, str. 3151) in z dne 16. novembra 2000
v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji (C‑286/98 P, Recueil, str. I‑9925) naj ne bi mogli upravičiti stališča
Splošnega sodišča, saj naj prva ne bi bila upoštevna, pri drugi pa naj bi bila podana napačna razlaga.
V zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba AEG-Telefunken proti Komisiji, se je moralo namreč Sodišče po mnenju
družbe ARBED izreči o dokazu udeležbe te matične družbe pri kršitvi, in ne o možnosti, da se matični družbi pripiše odgovornost
za kršitev, ki jo je storila njena hčerinska družba. Prav tako naj – v nasprotju z zadevno situacijo v tej zadevi – nacionalno
pravo, ki se uporablja v obravnavani zadevi, ne bi določalo, da so statutarni organi hčerinske družbe povsem enaki organom
matične družbe.
V zvezi z zadevo, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, družba ARBED
navaja, da Sodišče nikoli ni potrdilo, da stoodstotni nadzor družbe zadostuje, da se matična družba šteje za odgovorno za
ravnanja svoje hčerinske družbe. V nasprotju z družbo ARBED se je matična družba v tej zadevi v upravnem postopku strinjala
s tem, da prevzame odgovornost za ravnanje svoje hčerinske družbe. Poleg tega je pristop Komisije v njeni odločbi, ki je bila
podlaga za to sodbo, vključeval naložitev sankcije matični družbi, če so obstajali izrecni dokazi o udeležbi te matične družbe
pri kršitvi.
Tretjič, družba ARBED navaja, da je Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo tako obstoj odločilnega vpliva družbe ARBED na
družbo TradeARBED kot tudi izvajanje tega vpliva – medtem ko sporna odločba in prvotna odločba istočasno priznavata, da družba
ARBED, izvajajoč ta vpliv, ni sodelovala pri kršitvi – kršilo načelo pravnomočnosti prvotne odločbe, zunaj svoje pristojnosti
nadomestilo presojo Komisije s svojo presojo in napačno uporabilo sodno prakso iz zgoraj navedenih sodb AEG-Telefunken proti
Komisiji in Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji.
ii)  Presoja Sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso pojem podjetja označuje vsak subjekt, ki opravlja gospodarsko dejavnost, neodvisno od pravnega
statusa tega subjekta in njegovega načina financiranja. V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, prvič, da je treba pojem podjetja,
postavljen v ta kontekst, razumeti kot da označuje gospodarsko enoto, čeprav je s pravnega vidika ta gospodarska enota sestavljena
iz več fizičnih ali pravnih oseb, in drugič, da mora tak gospodarski subjekt, če krši pravila o konkurenci, v skladu z načelom
osebne odgovornosti odgovarjati za to kršitev (sodba z dne 20. januarja 2011 v zadevi General Química in drugi proti Komisiji,
C-90/09 P, še neobjavljena v ZOdl., točke od 34 do 36 in navedena sodna praksa).
Ravnanje hčerinske družbe je mogoče pripisati matični družbi, ker – čeprav je ločena pravna oseba – ta hčerinska družba o
svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili matične družbe, zlasti glede gospodarskih,
organizacijskih in pravnih povezav, ki povezujejo ti pravni enoti (sodba z dne 10. septembra 2009 v zadevi Akzo Nobel in drugi
proti Komisiji, C-97/08 P, ZOdl., str. I-8237, točka 58 in navedena sodna praksa).
V posebnem primeru, ko je matična družba stoodstotna lastnica kapitala svoje hčerinske družbe, ki je kršila pravila Unije
o konkurenci, ima ta matična družba na eni strani možnost odločilnega vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, na drugi strani
pa obstaja ovrgljiva domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na ravnanje svoje hčerinske družbe (zgoraj navedena
sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60 in navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah za domnevo, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija
dokaže, da je celoten kapital te hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo lahko tako matično družbo štela za solidarno
odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če ta matična družba, ki je tista, ki mora to domnevo ovreči,
ne predloži zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (zgoraj navedena sodba Akzo Nobel in drugi
proti Komisiji, točka 61 in navedena sodna praksa).
Čeprav je res, da se je Sodišče v točkah 28 in 29 zgoraj navedene sodbe Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji poleg stoodstotnega
lastništva kapitala hčerinske družbe sklicevalo tudi na druge okoliščine, kot sta neprerekanje vplivanja matične družbe na
poslovno politiko hčerinske družbe, in skupno zastopanje teh družb v upravnem postopku, ostane dejstvo, da je Sodišče te okoliščine
poudarilo zgolj zato, da bi predstavilo vse elemente, s katerimi je Splošno sodišče utemeljilo svoje razlogovanje, in ne zato,
da bi uporabo domneve, navedene v točki 97 te sodbe, podredilo predložitvi dodatnih indicev v zvezi z dejanskim vplivanjem
matične družbe (zgoraj navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 62).
Iz navedenega na eni strani izhaja, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je presodilo, da je v primeru,
ko ima matična družba v lasti 100 % kapitala hčerinske družbe, podana izpodbojna domneva, da ta matična družba odločilno vpliva
na ravnanje hčerinske družbe, na drugi strani pa, da niti zatrjevano načelo pravne osebnosti družb niti načelo individualizacije
sankcij ne nasprotujeta – v nasprotju s tem, kar zatrjuje družba ARBED – temu, da lahko Komisija matični družbi naloži globo
za kršitev, ki jo je storila njena hčerinska družba, ki jo ima v stoodstotni lasti.
Kadar matična družba izvaja odločilen vpliv na ravnanje svoje hčerinske družbe, zlasti na njeno protikonkurenčno ravnanje,
je podjetje, sestavljeno iz matične in hčerinske družbe, odgovorno za kršitev pravil o konkurenci iz pogodb ESPJ in ES, ki
izvira iz tega ravnanja, v skladu s sodno prakso, ki je bila ponovno navedena v točki 95 te sodbe.
Poleg tega je Splošno sodišče v točkah 94 in od 96 do 98 izpodbijane sodbe poudarilo, da je Komisija v sporni odločbi ugotovila,
da ni bilo dokazano niti zatrjevano, da je družba TradeARBED svojo poslovno politiko določala samostojno glede na družbo ARBED
in da so dodatni dokazi potrjevali odločilen vpliv družbe ARBED na ravnanje družbe TradeARBED in dejansko uporabo tega vpliva.
V teh okoliščinah je treba zavrniti argumente družbe ARBED glede napačne uporabe sodne prakse o tem, da se matični družbi
pripiše ravnanje hčerinske družbe, ki jo ima v stoodstotni lasti, in glede tega, da je Splošno sodišče presojo Komisije nadomestilo
s svojo.
V zvezi z argumentom družbe ARBED, da bi pripisovanje kršitve sestrski družbi privedlo do tega, da bi se tej družbi naložil
sistem odgovornosti, ki je strožji od tistega, ki velja za matično družbo, je treba spomniti, da je v obravnavanem primeru
Komisija to ravnanje pripisala sestrski družbi zato, ker je ta prevzela gospodarske dejavnosti matične družbe, in da ker je
odgovornost sestrske družbe odvisna od odgovornosti matične družbe, sistem odgovornosti, naložen sestrski družbi, nikakor
ni strožji od tega, ki se uporablja za matično družbo.
V zvezi z argumentom glede kršitve načela pravnomočnosti je treba poudariti, da ta pravnomočnost nikakor ne more veljati za
odločbo Komisije, ki je bila poleg tega tako kot prvotna odločba razglašena za nično v delu, v katerem je zadevala družbo
ARBED.
V zvezi s pomanjkljivo obrazložitvijo, ki naj bi izhajala iz neusklajenosti razlogovanja Splošnega sodišča, iz navedenega
izhaja, da ta zatrjevana neusklajenost izvira iz tega, da družba ARBED napačno razume sodno prakso o pripisovanju ravnanja
hčerinske družbe matični družbi, ki jo ima ta v stoodstotni lasti. Zato je treba ta argument vsekakor zavrniti.
Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
3.     Tretji pritožbeni razlog: kršitev pravil o zastaranju in načela pravnomočnosti ter pomanjkljiva obrazložitev
a)     Trditve strank
Družba ARBED meni, da si je Splošno sodišče s tem, ko je presodilo, da je družba ARBED sodelovala pri kršitvi, odkar ji je
bila pripisana odgovornost za kršitev, ki jo je storila družba TradeARBED, prvič, nasprotovalo glede na to, da je v točki
100 izpodbijane sodbe razlikovalo odgovornost s pripisovanjem od odgovornosti s sodelovanjem, drugič, ni dokazalo, da je družba
ARBED izpolnjevala pogoje, da se ji lahko očitajo dejanja, ki pretrgajo zastaranje ali ga zadržijo, tretjič, napačno uporabilo
pravila o zastaranju in, četrtič, kršilo načelo pravnomočnosti.
b)     Presoja Sodišča
V zvezi z argumentom glede domnevno protislovnega razlogovanja Splošnega sodišča je bilo že v točki 106 te sodbe poudarjeno,
da te zatrjevane nedoslednosti izvirajo iz tega, da družba ARBED napačno razume sodno prakso o pripisovanju ravnanja hčerinske
družbe matični družbi, ki jo ima ta v stoodstotni lasti. Zato je treba ta argument zavrniti.
Iz tega sledi tudi, da je bilo dejanja, ki pretrgajo zastaranje – v nasprotju s trditvijo družbe ARBED – zaradi tega pripisovanja
odgovornosti in zaradi obstoja gospodarske enote med družbama TradeARBED in ARBED mogoče očitati družbi ARBED.
Nazadnje, v zvezi z argumentom glede kršitve načela pravnomočnosti je bilo v točki 105 te sodbe že poudarjeno, da ta pravnomočnost
nikakor ne more veljati za odločbo Komisije, ki je bila poleg tega tako kot prvotna odločba razglašena za nično v delu, v
katerem je zadevala družbo ARBED.
Iz navedenega sledi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.
4.     Četrti pritožbeni razlog: pomanjkljiva obrazložitev in kršitve pravice do obrambe in načela pravnomočnosti
a)     Trditve strank
Družba ARBED poudarja, da je pred Splošnim sodiščem navedla, da so se dokazi, upoštevni za ovrženje domneve o pripisovanju
odgovornosti za kršitev, ki jo je storila družba TradeARBED, ki bi lahko bili družbi ARBED na voljo leta 1990, po šestnajstih
letih izgubili in da ni mogla presoditi upoštevnosti potencialno koristnih informacij med postopkom. Argument družbe ARBED
naj bi se torej nanašal na nezmožnost zbrati potrebne dokaze za ovrženje te domneve.
Splošno sodišče je torej s tem, da je presodilo, da mora družba ARBED dokazati, da so se dokazi o resnični naravi njenih odnosov
s hčerinsko družbo izgubili, tudi zahtevalo dokaz o nasprotnem dejstvu, ki ga je po definiciji nemogoče podati, zaradi česar
naj bi bila izpodbijana sodba pomanjkljivo obrazložena, kar je kršitev pravice do obrambe.
Ker je Splošno sodišče v točki 169 izpodbijane sodbe dodalo, da je bila domneva o odgovornosti navedena že v prvotni odločbi,
družba ARBED odgovarja, da ta odločba ne vsebuje nobenega razlogovanja o pripisovanju odgovornosti za kršitev ene družbe drugi
družbi, v njej je le navedeno, da je družba TradeARBED distribuirala nosilce za družbo ARBED in da je bila zaradi zagotovitve
enakega obravnavanja prvotna odločba naslovljena na družbo ARBED.
V zvezi s preudarki iz točke 171 izpodbijane sodbe, da je domneva o odgovornosti podprta z dokazi iz prvotne odločbe, družba
ARBED poudarja, da se točka 96 zgoraj navedene sodbe Splošnega sodišča ARBED proti Komisiji z dne 11. marca 1999 nanaša na
ravnanje družbe ARBED po kršitvi in da se je Splošno sodišče v točki 98 navedene sodbe sklicevalo na negotovost glede odgovornosti
družb ARBED in TradeARBED.
Poleg tega, ker je Sodišče za nično razglasilo prvotno odločbo v delu, v katerem je zadevala družbo ARBED, naj bi bil argument
Splošnega sodišča zaradi pravnomočnosti neupošteven. Po mnenju družbe ARBED namreč razlogovanje Splošnega sodišča krši pravnomočnost
zgoraj navedene sodbe ARBED proti Komisiji z dne 2. oktobra 2003 in temelji na napačnem razumevanju tako prvotne odločbe kot
tudi zgoraj navedene sodbe ARBED proti Komisiji z dne 11. marca 1999, kar pomeni pomanjkljivo obrazložitev.
b)     Presoja Sodišča
V zvezi z argumentom o nezmožnosti zbrati dokaze, potrebne za ovrženje domneve o tem, da se odgovornost za ravnanje družbe
TradeARBED pripiše družbi ARBED, o tem, da naj bi se zahteval dokaz o nasprotnem dejstvu, je iz sodne prakse razvidno, da
mora podjetje, ki zatrjuje, da je čezmerno trajanje upravnega postopka vplivalo na izvajanje pravice do obrambe, pravno zadostno
dokazati, da je zaradi čezmernega trajanja imelo težave pri obrambi zoper trditve Komisije (glej v tem smislu sodbo z dne
21. septembra 2006 v zadevi Technische Unie proti Komisiji, C-113/04 P, ZOdl., str. I-8831, točki 60 in 61).
Splošno sodišče je v točki 168 izpodbijane sodbe menilo, da družba ARBED v obravnavanem primeru ni dokazala, zakaj naj bi
trajanje upravnega postopka lahko škodilo izvrševanju pravice do obrambe, saj je le zatrjevala, da so dokazi, ki bi ji lahko
bili na voljo leta 1990, po tolikšnem času izginili.
Pri tej ugotovitvi pravo nikakor ni bilo napačno uporabljeno. Spomniti je namreč treba, da je bila družba ARBED naslovnik
prvotne odločbe in stranka v prvem postopku pred Splošnim sodiščem in Sodiščem. Kot pa Komisija pravilno navaja, v takih okoliščinah
vsaka skrbna družba hrani dokumente, ki jih potrebuje za svojo obrambo.
Iz tega sledi, da mora podjetje, ki se znajde v položaju družbe ARBED, podrobno navesti – če že ne posebnih dokazov, ki so
izginili – vsaj dogodke ali okoliščine, ki so mu v zadevnem času preprečili izpolnitev obveznosti skrbnosti in ki so povzročili
zatrjevano izginotje dokazov, na katero se sklicuje.
Šele s preučitvijo takih posebnih navedb lahko namreč Splošno sodišče in Sodišče presodita, ali je podjetje pravno zadostno
dokazalo, da je imelo težave, na katere se sklicuje v obrambi zoper navedbe Komisije zaradi čezmernega trajanja upravnega
postopka, ali pa so te težave nastale zaradi neizpolnitve njegove obveznosti skrbnosti.
Zato je Splošno sodišče lahko pravilno presodilo, da tako splošna trditev, kot je trditev družbe ARBED, ne more zadostovati
za pravno zadosten dokaz tega, da je trajanje postopka vplivalo na izvrševanje pravice do obrambe.
Glede na to ugotovitev so argumenti, ki jih je družba ARBED navedla zoper dodatne preudarke Splošnega sodišča v točkah od
169 do 171 izpodbijane sodbe, neupoštevni.
Zato je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti.
Iz vsega navedenega sledi, da je treba pritožbo družbe ARBED v zadevi C‑201/09 P zavrniti.
B –
Pritožba Komisije (C-216/09 P), katere edini pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava pri razlagi Odločbe št.
715/78
1.     Trditve strank
Komisija meni, da se Splošno sodišče opira na napačno in preozko dobesedno razlago členov 2(3) in 3 Odločbe št. 715/78, ko
se za utemeljitev razlike med učinkom pretrganja zastaranja in učinkom zadržanja zastaranja sklicuje na razliko med besediloma
teh določb glede učinka
erga omnes
. Neobstoj izrecne omembe učinka
erga omnes
v besedilu člena 3 Odločbe št. 715/78 naj ne bi pomenil, da ta določba ne daje takega učinka zadržanju, saj je skupen namen
pretrganja in zadržanja zastaranja ustaviti potek časa za vsa zadevna podjetja.
V sodbi z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji (C-238/99 P, C-244/99
P, C-245/99 P, C‑247/99 P, od C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375, točka 144) naj bi Sodišče zavrnilo
dobesedno in omejujočo razlago določb o zastaralnih rokih tako, da je poleg besedila določbe o zadržanju zastaranja upoštevalo
tudi namen te določbe, da bi dopustilo široko razlago pojma „odločba Komisije“ iz člena 3 Odločbe št. 715/78.
V tej sodbi naj bi Sodišče poudarilo, da zadržanje zastaranja ščiti Komisijo pred učinkom zastaranja v primerih, ko mora počakati
na odločitev sodišča Unije. Tako naj bi ji pretrganje zastaranja in tudi njegovo zadržanje omogočila, da učinkovito vodi in
sankcionira postopke o kršitvah pravil o konkurenci.
Komisija prav tako meni, da iz sodne prakse, ki jo je Splošno sodišče navedlo v točki 154 izpodbijane sodbe, ne bi bilo mogoče
sklepati o ozki razlagi učinkov zadržanja zastaranja. Zlasti naj bi v sodbi z dne 24. junija 2004 v zadevi Handlbauer (C-278/02,
ZOdl., str. I-6171, točka 40) Sodišče svojo razlago utemeljilo s ciljem, ki mu sledijo pravila o zastaranju.
Komisija v zvezi s sklicevanjem Splošnega sodišča na sodbo z dne 14. septembra 1999 v zadevi Komisija proti AssiDomän Kraft
Products in drugim (C-310/97 P, Recueil, str. I-5363) meni, da logike te sodbe ni mogoče uporabiti za preiskovalne ukrepe,
kot so pregledi in preiskave, katerih izpodbijanje pretrga ali zadrži zastaranje.
V nasprotju z vložitvijo tožbe zoper končne odločbe, za katere ni mogoče izključiti, da je rešitev Splošnega sodišča veljavna,
bi lahko namreč izpodbijanje takih ukrepov učinkovalo na sposobnost Komisije, da vodi postopek zoper vsa podjetja, vpletena
v kršitev, čeprav so odločbe formalno naslovljene le na eno samo podjetje. Zato naj bi uporaba te sodbe pri zadržanju zastaranja
škodila pravilnemu izvajanju konkurenčnega prava, razlaga, ki vključuje učinek
erga omnes
, pa naj bi ohranila polni učinek tega prava.
Komisija pojasnjuje, da naj bi jo izpodbijana sodba zavezovala – kadar neka družba izpodbija zoper njo uvedeni preiskovalni
ukrep – da nadaljuje preiskavo glede drugih vpletenih podjetij in družb in da v končni odločbi uporabi dokumente, katerih
zakonita uporaba naj ne bi bila gotova, sicer bi se ta odločba lahko razglasila za nično. Ker namreč zastaranje glede drugih
podjetij teče, naj ne bi mogla čakati na izid sodnega postopka glede tega preiskovalnega ukrepa.
Zato bi, po eni strani, morali Komisija in zadevna podjetja, čakajoč, da sodišče Unije obravnava vprašanje zakonitosti preiskave,
še naprej vlagati sredstva v nadaljevanje te preiskave, po drugi strani pa bi morala podjetja, ki niso začela postopka zoper
preiskovalni ukrep, vložiti tožbo zoper končno odločbo, sklicujoč se na nezakonitost tega ukrepa v več pravnih sredstvih,
ki se nanašajo na isto vprašanje. Ta podjetja bi morala imeti možnost sklicevati se na domnevno nezakonitost preiskovalnega
ukrepa pred tem sodiščem, ker ta ukrep nanje pravno vpliva, čeprav je naslovljen na drugo podjetje.
Komisija meni tudi, da ta položaj ni primerljiv s položajem v zvezi z neizpodbojnimi preiskovalnimi ukrepi, ker lahko morebitne
postopkovne napake v poznejšem postopku popravi in ker se zadeva ne obravnava pred sodiščem Unije.
Poleg tega Komisija meni, da se je na podlagi izpodbijane sodbe mogoče izogniti plačilu globe. Ker se zadržanje nanaša le
na družbo, ki je vložila tožbo, bi ta družba lahko deset let po prenehanju kršitve prestrukturirala ali prenesla svoja sredstva
na drugo družbo, na katero se zadržanje ne bi nanašalo, ker ta položaj tako omogoča skupini, da se izogne naložitvi globe.
Poleg tega povezanost členov 2 in 3 Odločbe št. 715/78, ki naj bi po eni strani izhajala iz tega, da člen 2(3) glede ponovnega
teka zastaranja po prekinitvi napotuje na ta člen 3, in po drugi strani iz tega, da se člen 3 nanaša na odločbo Komisije iz
tega člena 2(3), govori proti razlikovanju, za katerega se je odločilo Splošno sodišče.
Komisija meni, da pripravljalno gradivo Uredbe Sveta (EGS) št. 2988/74 z dne 26. novembra 1974 o rokih zastaranja v postopkih
in izvajanju sankcij v transportnem pravu in pravu konkurence Evropske gospodarske skupnosti (UL L 319, str. 1) potrjuje njeno
razlago Odločbe št. 715/78. Poudarja, da je že prvotni predlog določal, da ima zadržanje zastaranja učinek
erga omnes
in tako odražal pristop zastaranja
in rem
, v nasprotju s pristopom
in personam
, ki so ga zagovarjale nekatere delegacije. Kompromis naj bi nazadnje omogočil, da je bil sprejet prvi pristop. Določba o
zadržanju zastaranja naj bi bila na predlog ene delegacije vključena šele ob drugem spremenjenem predlogu.
Komisija iz tega sklepa, da je Svet izbral pristop zastaranja
in rem
za vse predpise, ki so s tem povezani, vključno s tistimi, ki se nanašajo na zadržanje. Svet naj ne bi podal nadaljnjih pojasnil
v zvezi s tem, ker naj po izbrani vrsti zastaranja ne bi bilo več potrebno, da se ta posebej opredeli tudi za zadržanje zastaranja.
Ker je po mnenju Komisije zastaranje izjema, ki obstaja le, če je določena, naj bi tudi načelo, da je treba izjeme razlagati
ozko, podpiralo njeno stališče. Zato naj se pravil o zastaranju ne bi smelo razlagati široko, in sicer v korist podjetij.
V sodni praksi Sodišča naj namreč nikoli ne bi bila uporabljena ozka razlaga pravil s področja zadržanja zastaranja.
2.     Presoja Sodišča
Iz sodne prakse je razvidno, da samo dejstvo, da se tožba obravnava pred Splošnim sodiščem ali Sodiščem, utemeljuje zadržanje
zastaranja (zgoraj navedena sodba Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točka 153).
Sodišče je prav tako presodilo, da če se naslovnik odločbe odloči vložiti ničnostno tožbo, sodišče Unije odloča le o delih
odločbe, ki zadevajo naslovnika. Nasprotno pa deli, ki zadevajo druge naslovnike in se niso izpodbijali, ne postanejo predmet
spora, o katerem razsoja sodišče Unije (zgoraj navedena sodba Komisija proti AssiDomän Kraft Products in drugim, točka 53).
Poleg tega v skladu s členom 4(2) Odločbe št. 715/78 in členom 26(2) Uredbe št. 1/2003, zastaranje izvršljivosti začne teči
na dan, ko odločba postane pravnomočna. Sodišče je pojasnilo, da ta rok torej začne teči zlasti od poteka roka za vložitev
tožbe zoper odločbo, s katero je bilo odločeno o kršitvi in globi, če ni bila vložena tožba (glej po analogiji zgoraj navedeno
sodbo Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točka 137).
Iz navedenega izhaja, prvič, da glede podjetij, ki niso vložila tožbe zoper končno odločbo Komisije, s katero jim je bila
naložena globa na podlagi člena 65 PJ ali člena 23 Uredbe št. 1/2003, ta odločba postane dokončna, in drugič, da začne s to
dokončnostjo zoper njih teči rok za izvršitev te odločbe, določen v členu 4 Odločbe št. 715/78 in členu 26 Uredbe št. 1/2003.
Iz tega sledi, da glede teh podjetij tožba drugega podjetja zoper isto končno odločbo ne more imeti učinka zadržanja.
Poleg tega tako besedilo člena 3 Odločbe št. 715/78 in člena 25(6) Uredbe št. 1/2003 kot tudi cilji, ki jim ta člena sledita,
zajemajo hkrati tožbe, vložene zoper izpodbojne akte, navedene v členu 2 Odločbe št. 715/78 in členu 25(3) Uredbe št. 1/2003,
in tožbe, vložene zoper končne odločbe Komisije (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi
proti Komisiji, točka 146).
Ker se s členom 3 Odločbe št. 715/78 in členom 25(6) Uredbe št. 1/2003 ne razlikuje med odločbami, na katere je vezan učinek
zadržanja, učinka
erga omnes
v nasprotju s trditvami Komisije ni treba vezati na tožbe, vložene zoper akte, navedene v členu 2 Odločbe št. 715/78 in členu
25(3) Uredbe št. 1/2003.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je presodilo, da učinek
zadržanja zastaranja, ki ga člena 3 Odločbe št. 715/78 in 25(6) Uredbe št. 1/2003 vežeta na sodne postopke, učinkuje le
inter partes
.
V obravnavanem primeru pa se je, kot pravilno navajata družbi ProfilARBED in TradeARBED, prvotna odločba nanašala izključno
na družbo ARBED in – ker je bila v sodnem postopku ta odločba razglašena za nično v delu, v katerem se je nanašala na družbo
ARBED – je postopek potekal le med družbo ARBED in Komisijo. Iz tega sledi, da iz tega postopka ni mogoče izpeljati nobenega
učinka zadržanja glede družb ProfilARBED ali TradeARBED.
V teh okoliščinah je treba pritožbo Komisije v zadevi C-216/09 P zavrniti.
Ker sta družbi ProfilARBED in TradeARBED nasprotni pritožbi v zadevi C‑216/09 P vložili subsidiarno, in sicer za primer, če
bi Sodišče ugodilo pritožbi Komisije, se o tej nasprotni pritožbi ne odloča.
VIII –
Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 118 uporablja za pritožbeni postopek, se neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Vendar lahko na podlagi člena 69(3), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišče
odloči, da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka stranka samo delno uspe.
Ker družba ARBED ni uspela s svojimi pritožbenimi razlogi v okviru pritožbe v zadevi C-201/09 P, se ji v skladu s predlogi
Komisije naložijo stroški v zvezi s to pritožbo.
Glede pritožbe v zadevi C-216/09 P Sodišče meni, da je treba glede na posebne okoliščine obravnavane zadeve Komisiji in družbama
TradeARBED in ProfilARBED naložiti vsaki svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.
Pritožbi se zavrneta.
2.
ArcelorMittal Luxembourg SA nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija v zvezi s pritožbo v zadevi
C‑201/09 P.
3.
Evropska komisija, ArcelorMittal Belval & Differdange SA in ArcelorMittal International SA nosijo svoje stroške v zvezi s
pritožbo v zadevi C‑216/09 P.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.