CELEX: 62009CJ0310
Pääomien vapaa liikkuvuus
Osinkojen verotus
Kansallinen lainsäädäntö, jossa sovelletaan veronhyvitystä emoyhtiön maassa asuvien tytäryhtiöiden maksamiin osinkoihin
Veronhyvityksen epääminen ulkomailla asuvien tytäryhtiöiden maksamien osinkojen osalta
Emoyhtiön suorittama osinkojen edelleen jakaminen osakkeenomistajilleen
Veronhyvityksen vähentäminen pidätyksestä, joka emoyhtiön on tehtävä osinkojen edelleen jakamisen yhteydessä
Emoyhtiön pidättämän veron palauttamisesta kieltäytyminen
Perusteeton etu
Ulkomailla asuvien tytäryhtiöiden verotuksesta vaadittavat todisteet

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 43 ja EY 56 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique
(budjetista, julkishallinnon tilinpidosta ja julkishallinnosta vastaava ministeri) ja Accor SA (jäljempänä Accor) ja jossa
jälkimmäinen vaatii, että sille palautetaan irtaimen omaisuuden tuotosta tehty pidätys (précompte mobilier, jäljempänä PM
tai pidätys) vuosilta 1999–2001.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Ranskan yleisen verolain (code général des impôts, jäljempänä CGI), sellaisena kuin se oli muutettuna 23.12.1988 annetulla
vuoden 1989 talousarviolailla (loi des Finances pour 1989; JORF 28.12.1988, s. 16320), joka oli voimassa 31.12.2000 asti,
145 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.      Emoyhtiön verotusta, sellaisena kuin siitä säädetään 146 ja 216 §:ssä, sovelletaan yhtiöihin ja muihin elimiin, jotka ovat
yhteisöverotuksen alaisia tavanomaisen verokannan mukaisesti ja joilla on osuus omistuksen kohteena olevasta yhtiön pääomasta
seuraavien edellytysten mukaisesti:
– –
b)      Kun omistusosuuden hankinta-arvo osakkeet liikkeelle laskeneesta yhtiöstä on alle 150 miljoonaa frangia, on osuuden osakkeet
liikkeelle laskeneen yhtiön pääomasta oltava vähintään 10 prosenttia; hankinta-arvo ja prosenttiosuus määräytyvät osakkeenomistuksen
perusteella saadun tuoton maksuhetken mukaan. – –
– –”
Vuotta 2001 koskevalla, 30.12.2000 annetulla talousarviolailla nro 2000-1352 (JORF 31.12.2000, s. 21119) muutettiin CGI:n
145 §:n 1 momentin b kohdassa määriteltyä kynnysarvoa; CGI:n 1.1.2001–31.12.2005 voimassa olleen version mukaan omistusosuuden
on oltava vähintään viisi prosenttia osakkeet liikkeelle laskeneen yhtiön pääomasta.
CGI:n 146 §:n 2 momentissa, sellaisena kuin se oli voimassa pääasiassa kyseessä olevina verovuosina, säädettiin seuraavaa:
”Kun emoyhtiön jakamat osingot antavat aiheen soveltaa jäljempänä 223 sexies §:ssä säädettyä pidätystä, pidätetystä verosta
vähennetään tarvittaessa enintään viimeisten viiden vuoden kuluessa päättyneiden tilikausien aikana osakkeenomistuksen perusteella
saatuun tuottoon liittyvät veronhyvitykset – –.”
CGI:n 158 bis §:n I osassa, sellaisena kuin se oli voimassa pääasiassa kyseessä olevina verovuosina, säädettiin seuraavaa:
”Henkilöiden, jotka saavat osinkoja ranskalaisilta yhtiöiltä, katsotaan saavan tuloa, joka muodostuu
a)      rahamääristä, jotka ne saavat yhtiöltä
b)      veronhyvityksestä, joka on saatava valtiolta.
Tämä veronhyvitys vastaa puolta yhtiön tosiasiallisesti maksamista rahamääristä.
Veronhyvitys on mahdollinen vain, jos tulo sisältyy edunsaajan tuloveron perusteeseen.
Veronhyvitys myönnetään tämän veron maksamiseksi.
Veronhyvitys maksetaan rahana luonnollisille henkilöille, jos veronhyvityksen määrä ylittää heidän maksettavakseen määrätyn
veron määrän.”
Saman lain 216 §:n I osassa säädettiin seuraavaa:
”Emoyhtiön tilikauden aikana saama nettotuotto omistusosuuksista, jotka antavat oikeuden emoyhtiösääntelyn soveltamiseen –
–, voidaan vähentää sen kokonaisnettovoitosta – –.”
CGI:n 223 sexies §:n 1 momentin 1 kohdassa, sellaisena kuin sitä sovellettiin 1.1.1999 alkaen maksettaviin osinkoihin, säädettiin
näin:
”Kun yhtiön jakama tuotto maksetaan sellaisista varoista, joiden johdosta yhtiö ei ole ollut velvollinen maksamaan yleisen
verokannan mukaista yhtiöveroa – –, yhtiön on tehtävä pidätys, jonka määrä vastaa veronhyvitystä, joka lasketaan 158 bis §:n
1 kohdan mukaisesti. Pidätys on tehtävä niistä osingoista, jotka oikeuttavat 158 bis §:ssä säädettyyn veronhyvitykseen, ja
tämä koskee kaikkia osingonsaajia.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että Accor sai vuosina 1998–2000 osinkoja muihin Euroopan unionin jäsenvaltioihin sijoittautuneilta
tytäryhtiöiltään ja että jakaessaan näitä osinkoja edelleen se pidätti CGI:n 146 §:n 2 momentin sekä 158 bis §:n ja 223 sexies
§:n nojalla vuosia 1999–2001 koskevat PM:t, jotka olivat suuruudeltaan vuoden 1999 osalta 323 279 053 Ranskan frangia (FRF),
vuoden 2000 osalta 359 183 404 FRF ja vuoden 2001 osalta 341 261 380 FRF.
Accor vaati 21.12.2001 esittämällään oikaisuvaatimuksella, että sille palautetaan pidätetyt määrät sillä perusteella, että
kyseiset CGI:n säännökset ovat ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa. Tämän vaatimuksen hylkäämisen jälkeen yhtiö saattoi
asian tribunal administratif de Versailles’hin, joka hyväksyi 21.12.2006 antamallaan tuomiolla Accorin vaatimuksen kokonaisuudessaan.
Koska Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publiquen kyseisestä tuomiosta tekemä valitus hylättiin cour
administrative d’appel de Versailles’n 20.5.2008 antamalla tuomiolla, se teki siitä kassaatiovalituksen Conseil d’État’han.
Conseil d’État katsoo CGI:n 216 §:n säännöksistä seuraavan, että lukuun ottamatta kulujen osuutta ranskalainen emoyhtiö ei
ole velvollinen maksamaan yhteisöveroa tytäryhtiöiltään saamistaan osingoista riippumatta siitä, mikä näiden tytäryhtiöiden
sijoittautumispaikka on. Lisäksi saman lain 223 sexies §:ssä säädetään, että jakaessaan kyseiset osingot edelleen omille osakkeenomistajilleen
emoyhtiön on tehtävä pidätys riippumatta sille jaettujen ja sen näin edelleen jakamien osinkojen alkuperästä. Niinpä Conseil
d’État katsoo, että PM:a koskevalla pidätysjärjestelmällä ei sellaisenaan loukata sijoittautumisvapauden tai pääomien vapaan
liikkuvuuden periaatteita.
Sellaisen veronhyvityksen määrä, jonka emoyhtiö saa CGI:n 158 bis §:n mukaisesti jonkin sen Ranskaan sijoittautuneista tytäryhtiöistä
jakamien osinkojen perusteella, vähennetään maksettavan PM:n määrästä CGI:n 146 §:n 2 momentin mukaisesti jaettaessa näitä
osinkoja edelleen osakkeenomistajille. Sitä vastoin CGI:n 158 bis §:n säännökset eivät mahdollista veronhyvitystä emoyhtiölle
sellaisten osinkojen perusteella, jotka ovat peräisin sen toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevalta tytäryhtiöltä, ja siten estetään
kaikki maksettavasta PM:sta tehtävät vähennykset emoyhtiön jakaessa osingot edelleen. Näin ollen sellaisen veronhyvityksen
puuttuessa, joka perustuisi muuhun jäsenvaltioon kuin Ranskaan sijoittautuneen tytäryhtiön maksamiin osinkoihin ja joka vähentäisi
maksettavan PM:n määrää, emoyhtiön maksama PM pienentää jaettavaa kokonaismäärää, ja tämä puolestaan pienentää vastaavasti
edelleen jaettavien osinkojen määrää.
Tässä tilanteessa Conseil d’État on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) a) Onko [EY] 56 ja [EY] 43 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle verotusjärjestelmälle, jossa osinkojen
taloudellisen kaksinkertaisen verotuksen poistamiseksi
–      oikeutetaan emoyhtiö vähentämään pidätyksestä, joka sen on tehtävä jakaessaan edelleen osakkeenomistajilleen tytäryhtiöidensä
maksamia osinkoja, näiden osinkojen jakamiseen liittyvä yhteisöveron hyvitys, jos osingot ovat peräisin Ranskassa sijaitsevasta
tytäryhtiöstä
–      mutta jossa tätä mahdollisuutta ei ole, jos nämä osingot ovat peräisin toisessa – – jäsenvaltiossa sijaitsevasta tytäryhtiöstä,
kun tällainen järjestelmä ei tässä tapauksessa oikeuta yhteisöveron hyvitykseen, joka liittyy kyseisen tytäryhtiön jakamiin
osinkoihin, sillä perusteella, että tällaisella järjestelmällä sellaisenaan loukataan emoyhtiön osalta pääomien vapaan liikkuvuuden
tai sijoittautumisoikeuden periaatteita?
b)      Jos [tämän kysymyksen a kohtaan] vastataan kieltävästi, onko kyseisiä artikloja tulkittava siten, että ne ovat kuitenkin esteenä
tällaiselle järjestelmälle, kun huomioon olisi otettava myös osakkeenomistajien tilanne, sillä perusteella, että kun otetaan
huomioon pidätyksen tekeminen, emoyhtiöiden tytäryhtiöiltään saamien ja osakkeenomistajilleen edelleen jakamien osinkojen
määrä on erilainen sen mukaan, sijaitsevatko nämä tytäryhtiöt Ranskassa vai toisessa – – jäsenvaltiossa, joten tällä järjestelmällä
voi olla ehkäisevä vaikutus osakkeenomistajien emoyhtiöön sijoittamisen kannalta, ja se voi näin ollen haitata emoyhtiön pääoman
keräämistä ja saada emoyhtiön mahdollisesti luopumaan pääoman antamisesta muissa jäsenvaltioissa kuin Ranskassa sijaitseville
tytäryhtiöille tai luopumaan tällaisten tytäryhtiöiden perustamisesta?
2)      Jos [ensimmäisen kysymyksen a ja b kohtaan] vastataan myöntävästi ja jos [EY] 56 ja [EY] 43 artiklaa tulkitaan siten, että
ne ovat esteenä edellä kuvaillulle pidätystä koskevalle verotusjärjestelmälle, ja jos hallintoviranomaisen on näin ollen periaatteessa
palautettava järjestelmän perusteella perityt summat siltä osin kuin ne eivät ole olleet yhteisön oikeuden mukaisia: Onko
tällaisessa järjestelmässä, joka ei sinänsä merkitse sitä, että verovelvollinen siirtäisi veron kolmannen osapuolen maksettavaksi,
yhteisön oikeuden vastaista
a)      se, että hallintoviranomainen voi vastustaa emoyhtiön maksamien rahamäärien palauttamista sillä perusteella, että emoyhtiö
saisi palauttamisella perusteetonta etua
b)      ja – jos tähän vastataan kieltävästi – se, että emoyhtiön maksama määrä voidaan jättää määräämättä palautettavaksi yhtiölle
siksi, että emoyhtiön maksama määrä ei ole sille kirjanpidollinen kustannus tai sen vero vaan määrä ainoastaan vähennetään
mahdollisesta emoyhtiön osakkeenomistajilleen edelleen jakamasta kokonaismäärästä?
3)      Kun otetaan huomioon [ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen] annettu vastaus, ovatko yhteisön vastaavuusperiaate ja tehokkuusperiaate
esteenä sille, että rahamäärien palauttamiselle, jolla taataan samanlainen verotusjärjestelmä emoyhtiön edelleen jakamille
osingoille riippumatta siitä, ovatko ne peräisin emoyhtiön Ranskassa vai muussa – – jäsenvaltiossa sijaitsevien tytäryhtiöiden
jakamista rahamääristä, asetetaan edellytykseksi – Ranskan [tasavallan] ja sen jäsenvaltion, jossa tytäryhtiö sijaitsee, välisestä
tietojenvaihtoa koskevasta kahdenvälisestä sopimuksesta johtuvin varauksin – että verovelvollinen esittää tiedot, jotka ovat
ainoastaan sen hallussa ja jotka koskevat kaikkien riidanalaisten osinkojen osalta erityisesti muissa – – jäsenvaltioissa
kuin Ranskassa sijaitsevien tytäryhtiöiden voittoihin tosiasiallisesti sovellettua verokantaa ja niistä tosiasiallisesti maksetun
veron määrää, vaikka tällaisia tietoja, jotka hallintoviranomaisella jo on, ei vaadita Ranskassa sijaitsevien tytäryhtiöiden
verotuksesta?”

Vaatimukset suullisen käsittelyn aloittamisesta uudelleen
Accor on vaatinut 7.1.2011 toimittamallaan kirjelmällä ja Ranskan hallitus 2.2.2011 toimittamallaan kirjelmällä suullisen
käsittelyn aloittamista uudelleen.
Accor väittää kirjelmässään, että julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 73 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa perustanut
näkökantansa asiassa C-446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation, 12.12.2006 annettuun tuomioon (Kok., s. I‑11753),
josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua.
Ranskan hallitus puolestaan esittää toiveensa palata toisessa istunnossa perusteluun, jonka mukaan pääasiassa kyseessä oleva
veronhyvityksen ja PM:n yhdistelmä on voinut merkitä pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksia ainoastaan osakkeenomistajien
osalta; tämä perustelu ilmenee sen kirjallisten huomautusten 82 kohdasta, ja sitä on käsitelty julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksessa.
Lisäksi Ranskan hallitus väittää, että julkiasiamiehen ratkaisuehdotuksessa on maininta, jossa ei oteta kokonaisvaltaisesti
huomioon Ranskan kansallista oikeutta. Vaikka julkisasiamies ensinnäkin katsoo toiseen kysymykseen antamassaan vastauksessa,
että yhtiön osakkeenomistajat hyötyisivät välillisesti yhtiölle myönnetyn PM:n palauttamisesta, Ranskan hallitus väittää,
että yhtiöllä on sen osakkeenomistajien varoista erilliset varat. Toiseksi Ranskan hallitus vastustaa näkemystä, jonka mukaan
osakkeenomistajilla ei Ranskan prosessioikeuden mukaan olisi mahdollisuutta hakea palautusta, ja toteaa, että tällaisen mahdollisuuden
olemassaolo perustuu vahingonkorvauskanteen ohella unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä johtuvaan jäsenvaltioiden
velvoitteeseen palauttaa verot, jotka on kannettu unionin oikeuden vastaisesti.
Tässä yhteydessä on todettava unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraavan, että unionin tuomioistuin voi omasta aloitteestaan
tai julkisasiamiehen ehdotuksesta taikka myös asianosaisten pyynnöstä määrätä työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti suullisen
käsittelyn aloitettavaksi uudestaan, jos se katsoo, että sillä ei ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava
sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua (ks. asia C-284/06, Burda, tuomio 26.6.2008,
Kok., s. I-4571, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-266/09, Stichting Natuur en Milieu ym., tuomio 16.12.2010,
27 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksessä ei sen sijaan määrätä asianosaisten
mahdollisuudesta esittää huomautuksia vastaukseksi julkisasiamiehen ratkaisuehdotukseen (ks. em. asia Stichting Natuur en
Milieu ym., tuomion 28 kohta).
Unionin tuomioistuin katsoo nyt käsiteltävässä asiassa, että sen käytettävissä ovat kaikki seikat, jotka se tarvitsee vastatakseen
pääasiassa esitettyihin kysymyksiin, ja että näitä seikkoja on käsitelty sille esitetyissä huomautuksissa.
Näin ollen vaatimukset suullisen käsittelyn aloittamisesta uudelleen on hylättävä.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä sitä, ovatko SEUT 49 ja SEUT 63 artikla
esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka tavoitteena on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen osinkojen taloudellisen
kaksinkertaisen verotuksen poistaminen ja jonka mukaan emoyhtiö saa vähentää pidätyksestä, joka sen on tehtävä jakaessaan
edelleen osakkeenomistajilleen tytäryhtiöidensä maksamia osinkoja, näiden osinkojen jakamiseen liittyvän veronhyvityksen,
jos osingot ovat peräisin tähän jäsenvaltioon sijoittautuneesta tytäryhtiöstä, mutta jonka mukaan tätä mahdollisuutta ei ole,
jos osingot ovat peräisin toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneesta tytäryhtiöstä, koska tällainen lainsäädäntö ei jälkimmäisessä
tapauksessa oikeuta veronhyvitykseen, joka liittyy kyseisen tytäryhtiön jakamiin osinkoihin.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuimelta ensimmäisen kysymyksen a kohdassa vastausta siihen,
rajoitetaanko tällaisella lainsäädännöllä emoyhtiön liikkumisvapauksia.
Ensimmäisen kysymyksen b kohdassa se tiedustelee, ovatko – jos kysymyksen a kohtaan vastataan kieltävästi – SEUT 49 ja SEUT
63 artikla esteenä tällaiselle lainsäädännölle, koska myös osakkeenomistajien tilanne olisi otettava huomioon.
Vaikka mainittu b kohdan kysymys esitetään vain siinä tapauksessa, että vastaus a kohtaan on kieltävä, on kuitenkin todettava,
että kysymys osakkeenomistajien tilanteen huomioon ottamisesta on esitetty sen selvittämiseksi, onko kyse itse emoyhtiötä
koskevasta rajoituksesta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa nimittäin tietää, ovatko SEUT 49 ja SEUT 63 artikla esteenä pääasiassa kyseessä
olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle sillä perusteella, että sillä voisi olla ehkäisevä vaikutus osakkeenomistajien
emoyhtiön pääomaan sijoittamisen kannalta ja että se voisi näin ollen haitata emoyhtiön pääoman keräämistä ja saada kyseisen
yhtiön mahdollisesti luopumaan pääoman antamisesta muissa jäsenvaltioissa sijaitseville tytäryhtiöille tai luopumaan tällaisten
tytäryhtiöiden perustamisesta.
Näin ollen ensimmäisen kysymyksen molempiin kohtiin on syytä vastata.
Sovellettava vapaus
Koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäinen kysymys koskee sekä SEUT 49 että SEUT 63 artiklaa, on tutkittava
ensin, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö omiaan vaikuttamaan näissä artikloissa taattuihin vapauksiin
ja missä määrin näin on.
Tässä yhteydessä on huomattava, että osinkojen verokohtelu voi kuulua sijoittautumisvapautta koskevan SEUT 49 artiklan ja
pääomien vapaata liikkuvuutta koskevan SEUT 63 artiklan soveltamisalaan (ks. yhdistetyt asiat C-436/08 ja C-437/08, Haribo
Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomio 10.2.2011, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Kun tarkastellaan sen määrittämistä, kuuluuko kansallinen lainsäädäntö jommankumman liikkumisvapauden soveltamisalaan, tähän
mennessä hyvin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että huomioon on otettava kyseisen lainsäädännön tarkoitus (em. yhdistetyt
asiat Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomion 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä on aikaisemmin todettu, että kansallinen lainsäädäntö, jota sovelletaan vain omistusosuuksiin, jotka antavat
selvän vaikutusvallan yhtiön päätöksiin ja mahdollisuuden määrätä sen toiminnasta, kuuluu EUT-sopimuksen sijoittautumisvapautta
koskevien määräysten soveltamisalaan (ks. em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 37 kohta ja asia C-81/09,
Idryma Typou, tuomio 21.10.2010, 47 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Sen sijaan kansallista lainsäädäntöä,
jota sovelletaan omistusosuuksiin, joiden hankkimisen ainoa tarkoitus on taloudellisen sijoituksen tekeminen ilman aikomusta
vaikuttaa yhtiön liikkeenjohtoon tai käyttää siinä määräysvaltaa, on tutkittava pelkästään pääomien vapaan liikkuvuuden kannalta
(em. yhdistetyt asiat Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomion 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaa emoyhtiöiden verojärjestelmää sovellettiin CGI 145 §:n mukaisesti vuosina 1999
ja 2000 yhtiöihin, jotka omistivat vähintään 10 prosenttia tytäryhtiöidensä pääomasta. Vuoden 2001 osalta tämän omistusosuuden
kynnysarvo alennettiin 5 prosenttiin tytäryhtiön pääomasta.
Näin ollen pääasiassa kyseessä olevaa kansallista lainsäädäntöä on voitu soveltaa yhtiöihin, jotka saavat osinkoja sellaisen
omistusosuuden perusteella, joka antaa selvän vaikutusvallan osinkoja jakavan tytäryhtiön päätöksiin ja mahdollisuuden määrätä
tytäryhtiön toiminnasta, mutta myös yhtiöihin, jotka saavat osinkoja sellaisen vähemmistöosakkuuden perusteella, joka ei anna
tällaista vaikutusvaltaa.
Pääasian tosiseikoista on todettava yhtäältä se, että ennakkoratkaisupyynnössä ei ole tietoja Accorin omistusosuuksista, jotka
sillä on sen osinkoa jakavien tytäryhtiöiden pääomasta.
Toisaalta Accor väittää unionin tuomioistuimelle toimittamissaan huomautuksissa, että pääasian oikeudenkäynti koskee osinkoja,
jotka on saatu muihin jäsenvaltioihin kuin Ranskan tasavaltaan sijoittautuneilta tytäryhtiöiltä, jotka ovat Accorin määräysvallassa,
kun taas Ranskan hallitus on viitannut myös sellaisiin omistusosuuksiin, jotka eivät anna Accorille selvää vaikutusvaltaa
osinkoja jakavien tytäryhtiöiden päätöksiin eivätkä mahdollisuutta määrätä niiden toiminnasta.
Tässä yhteydessä on kuitenkin muistettava, että SEUT 267 artiklassa määrätyn yhteistyömenettelyn puitteissa ei ole unionin
tuomioistuimen vaan kansallisen tuomioistuimen asiana selvittää oikeusriidan perustana olevat tosiseikat sekä tehdä näistä
ne päätelmät, joita sen annettavana oleva ratkaisu edellyttää (ks. mm. asia C‑435/97, WWF ym., tuomio 16.9.1999, Kok., s.
I‑5613, 32 kohta; asia C-510/99, Tridon, tuomio 23.10.2001, Kok., s. I‑7777, 28 kohta ja asia C-291/05, Eind, tuomio 11.12.2007,
Kok., s. I-10719, 18 kohta).
Kun otetaan huomioon pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön tarkoitus, ensimmäiseen kysymykseen on tässä tilanteessa vastattava
sekä SEUT 49 että SEUT 63 artiklan valossa.
Sijoittautumisvapaus
Sijoittautumisvapaus, joka tunnustetaan SEUT 49 artiklassa jäsenvaltioiden kansalaisille ja joka sisältää oikeuden ryhtyä
harjoittamaan ja harjoittaa itsenäistä ammattia sekä oikeuden perustaa ja johtaa yrityksiä niillä edellytyksillä, jotka sijoittautumisvaltion
lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia, sisältää SEUT 54 artiklan mukaan niiden jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti
perustettujen yhtiöiden, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on unionin alueella, oikeuden
harjoittaa toimintaansa kyseisessä jäsenvaltiossa tytäryhtiön, sivuliikkeen tai kauppaedustajan liikkeen välityksellä (ks.
mm. asia C-307/97, Saint-Gobain ZN, tuomio 21.9.1999, Kok., s. I‑6161, 35 kohta; asia C-471/04, Keller Holding, tuomio 23.2.2006,
Kok., s. I‑2107, 29 kohta ja asia C-196/04, Cadbury Schweppes ja Cadbury Schweppes Overseas, tuomio 12.9.2006, Kok., s. I‑7995,
41 kohta).
Vaikka sijoittautumisvapautta koskevien EUT-sopimuksen määräysten tarkoituksena on niiden sanamuodon mukaan varmistaa se,
että muista jäsenvaltioista tulevia kohdellaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia,
niiden vastaista on myös se, että lähtöjäsenvaltio estää omaa kansalaistaan tai oman lainsäädäntönsä mukaisesti perustettua
yhtiötä sijoittautumasta toiseen jäsenvaltioon (ks. mm. asia C‑264/96, ICI, tuomio 16.7.1998, Kok., s. I‑4695, 21 kohta ja
em. asia Cadbury Schweppes ja Cadbury Schweppes Overseas, tuomion 42 kohta.
Pääasiassa on selvää, että kyseessä olevalla säännöstöllä saadaan aikaan se, että maassa asuvaa tytäryhtiötä kohdellaan eri
tavalla kuin ulkomailla asuvaa tytäryhtiötä.
Näin ollen emoyhtiöllä, joka saa osinkoja maassa asuvalta tytäryhtiöltä, on oikeus veronhyvitykseen, joka on suuruudeltaan
puolet maassa asuvan tytäryhtiön jakamista osingoista, mutta tällaista veronhyvitystä ei myönnetä ulkomailla asuvan tytäryhtiön
jakamien osinkojen perusteella.
Tästä on todettava, että kun jäsenvaltiot järjestävät verojärjestelmäänsä ja erityisesti kun ne ottavat käyttöön järjestelyn
ketjuverotuksen tai taloudellisen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tai vähentämiseksi, oikeuskäytännön mukaan niiden
on noudatettava unionin oikeudesta johtuvia vaatimuksia ja erityisesti niitä vaatimuksia, joista määrätään liikkumisvapauksiin
liittyvissä EUT-sopimuksen määräyksissä (ks. em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 45 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että olipa ketjuverotuksen tai taloudellisen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tai vähentämiseksi
toteutettu järjestely millainen tahansa, EUT-sopimuksessa taattujen liikkumisvapauksien kanssa on ristiriidassa se, että jäsenvaltio
kohtelee ulkomaisia osinkoja epäedullisemmin kuin kotimaisia osinkoja, jollei erilainen kohtelu koske tilanteita, jotka eivät
ole objektiivisesti arvioituina toisiinsa rinnastettavissa, tai jollei se ole perusteltua yleistä etua koskevista pakottavista
syistä (ks. vastaavasti asia C-315/02, Lenz, tuomio 15.7.2004, Kok., s. I-7063, 20–49 kohta; asia C-319/02, Manninen, tuomio
7.9.2004, Kok., s. I‑7477, 20–55 kohta ja em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 46 kohta).
Suhteessa verosäännökseen, jolla pyritään välttämään tai vähentämään jaetun voiton ketjuverotusta, ulkomaisia osinkoja saavan
emoyhtiön tilanne on rinnastettavissa kotimaisia osinkoja saavan emoyhtiön tilanteeseen, koska molemmissa tapauksissa voitot
voivat lähtökohtaisesti olla ketjuverotuksen kohteena (ks. em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 62
kohta).
Kuten Ranskan hallitus on todennut, emoyhtiö on kylläkin yhtäältä vapautettu yhteisöverosta sekä Ranskassa asuvien tytäryhtiöiden
että ulkomailla asuvien tytäryhtiöiden jakamien osinkojen osalta, ja toisaalta emoyhtiö ei ole voinut vähentää Ranskassa asuvien
tytäryhtiöidensä jakamiin osinkoihin liittyviä veronhyvityksiä yhteisöverosta, joka sen oli maksettava.
Veronhyvitykset on kuitenkin voitu käyttää saatuja osinkoja edelleen jaettaessa, kuten Ranskan hallitus myös myöntää. Näin
ollen emoyhtiö on voinut vähentää nämä veronhyvitykset pidätyksestä, joka sen on pitänyt tehdä jakaessaan osinkoja edelleen.
Vaikka kyseinen jäsenvaltio siis on vapauttanut ulkomailla asuvilta tytäryhtiöiltä saadut osingot emoyhtiön maksettavasta
verosta, se on asettanut ne verotuksellisesti epäedullisempaan asemaan kuin maassa asuvilta tytäryhtiöiltä saadut osingot.
Toisin kuin maassa asuvilta tytäryhtiöiltä peräisin olevien osinkojen tapauksessa, pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä
on näet tehty mahdottomaksi välttää osinkoa jakavan tytäryhtiön verotus, vaikka sekä maassa asuvilta että ulkomailla asuvilta
tytäryhtiöiltä saaduista osingoista on pitänyt edelleen jakamisen yhteydessä pidättää PM. Näin ollen maassa asuvilta tytäryhtiöiltä
saatuja osinkoja edelleen jaettaessa maksettavasta PM:sta on vähennetty veronhyvitys, eikä PM ole pienentänyt edelleen jaettavien
osinkojen määrää. Koska emoyhtiöllä ei sitä vastoin ole ollut oikeutta ulkomailla asuvilta tytäryhtiöiltä saamiaan osinkoja
koskevaan veronhyvitykseen, PM:n pidättäminen on johtanut jaettavissa olevien osinkojen määrän pienenemiseen.
Tällaisessa tilanteessa emoyhtiön, jolle toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut tytäryhtiö on jakanut osinkoja, on joko täytynyt
jakaa osingot, joista on vähennetty PM:a vastaava summa ja joiden määrä on pienempi kuin Ranskaan sijoittautuneiden tytäryhtiöiden
maksamia osinkoja edelleen jaettaessa käytetty summa, tai – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 48 kohdassa
– sen on täytynyt ottaa omista kassavaroistaan PM:a vastaava summa kasvattaakseen jaettavien osinkojen määrää.
Kun otetaan huomioon tämä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta tytäryhtiöltä saatuihin osinkoihin sovellettava epäedullisempi
kohtelu kuin se, jota sovelletaan maassa asuvalta tytäryhtiöltä saatuihin osinkoihin, emoyhtiö on saattanut luopua harjoittamasta
toimintaansa toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tytäryhtiöiden välityksellä (ks. vastaavasti asia C-168/01, Bosal,
tuomio 18.9.2003, Kok., s. I-9409, 27 kohta ja em. asia Keller Holding, tuomion 35 kohta).
Ranskan hallitus myöntää kyllä sen, että Ranskaan sijoittautuneen tytäryhtiön maksamiin osinkoihin ja toiseen jäsenvaltioon
sijoittautuneen tytäryhtiön maksamiin osinkoihin sovelletaan erilaista kohtelua siltä osin kuin kyse on osinkoja saavan emoyhtiön
mahdollisuudesta vähentää veronhyvitys PM:sta, joka sen on pidätettävä jakaessaan saamansa osingot edelleen omille osakkeenomistajilleen,
mutta toteaa kuitenkin, että tätä ei voida katsoa emoyhtiötä koskevaksi rajoitukseksi.
Yhtäältä Ranskan hallitus toteaa, että veronhyvityksen soveltaminen on johtunut emoyhtiön toimivaltaisten elinten itsenäisesti
tekemästä päätöksestä eikä pääasiassa kyseessä olevasta lainsäädännöstä, koska osinkoihin liittyvä veronhyvitys tulee vähennettäväksi
PM:sta nimenomaan siksi, että emoyhtiö päättää jakaa edelleen ranskalaiselta tytäryhtiöltään saamansa osingot. Ranskan hallitus
viittaa asiassa C-190/98, Graf, 27.1.2000 annettuun tuomioon (Kok., s. I-493, 24 ja 25 kohta) ja väittää, että pääasiassa
kyseessä olevien kansallisten säännösten mahdollinen kielteinen vaikutus edellyttää siis emoyhtiön toimivaltaisten elinten
päätöstä, joka on niin hypoteettinen, ettei näiden säännösten voida katsoa haittaavan pääomien vapaata liikkuvuutta.
Toisaalta emoyhtiön varoista maksettava määrä on Ranskan hallituksen mukaan sama riippumatta osinkojen alkuperästä, koska
PM vähennetään osakkeenomistajille jaettavissa olevasta voitosta.
Ulkomailla asuvat osakkeenomistajat voivat Ranskan tasavallan ja muiden unionin jäsenvaltioiden välisten kaksinkertaisen verotuksen
välttämistä koskevien sopimusten perusteella saada hyvityksen osinkoa jakavan emoyhtiön perimästä PM:sta niin, että pääasiassa
kyseessä oleva säännöstö ei vaikuta heidän tilanteeseensa.
Osinkoja jakavan emoyhtiön Ranskassa asuvista osakkeenomistajista Ranskan hallitus toteaa, että vaikka sellaisen veronhyvityksen
puuttumista, joka voidaan vähentää pidätyksestä, joka kyseisen emoyhtiön on tehtävä sen jakaessa edelleen ulkomailla asuvilta
tytäryhtiöiltä saamiaan osinkoja, voitaisiin pitää esteenä pääoman keräämiselle ranskalaisilta osakkeenomistajilta, tämä rajoitus
koskee joka tapauksessa yksinomaan Ranskan sisäistä pääomien liikkuvuutta ranskalaisen emoyhtiön ja sen ranskalaisten osakkeenomistajien
välillä; näin ollen siihen ei liity kansainvälistä tekijää eikä se kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan.
Näitä väitteitä ei voida hyväksyä.
Ensinnäkin on todettava, että Ranskassa asuvien tytäryhtiöiden jakamiin osinkoihin on voitu kylläkin soveltaa veronhyvitystä
ainoastaan, jos emoyhtiö on päättänyt jakaa nämä osingot edelleen, mutta on silti selvää, että sekä osinkoja jakavan tytäryhtiön
sijoittautumispaikasta johtuva erilainen kohtelu että mahdollisuus vähentää mahdollinen veronhyvitys osinkoja edelleen jaettaessa
maksettavasta PM:sta ovat suoraan seurausta pääasiassa kyseessä olevasta Ranskan lainsäädännöstä.
Näin ollen mahdollisuus osinkoja edelleen jaettaessa maksettavasta PM:sta vähennettävään veronhyvitykseen ei ole riippunut
emoyhtiön kannalta tulevasta ja hypoteettisesta tapahtumasta vaan sijoittautumisvapauden käyttämiseen automaattisesti liittyvästä
tekijästä eli tarkemmin sanottuna tytäryhtiön sijoittautumispaikasta.
Toiseksi on niin, että vaikka pääasiassa kyseessä olevalla säännöstöllä – kuten Ranskan hallitus toteaa – ei olisi vaikutusta
ulkomailla asuviin osakkeenomistajiin, se seikka, että pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö on voinut olla esteenä emoyhtiön
pääoman keräämiselle Ranskassa asuvilta osakkeenomistajiltaan, riittää osoittamaan, että nämä säännökset ovat rajoittavia.
On näet niin, että se seikka, että Ranskassa asuvat osakkeenomistajat saattaisivat jättää hankkimatta emoyhtiön osakkeita
sillä perusteella, että kyseinen yhtiö saisi muuhun jäsenvaltioon kuin Ranskan tasavaltaan sijoittautuneilta tytäryhtiöiltään
pienempiä osinkoja kuin Ranskassa asuvilta tytäryhtiöiltään, on puolestaan saattanut saada tämän emoyhtiön luopumaan toiminnan
harjoittamisesta ulkomailla asuvien tytäryhtiöiden välityksellä.
On todettava, että koska tällaisella tilanteella on yhteys jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, se kuuluu perusvapauksia koskevien
EUT-sopimuksen määräysten soveltamisalaan (ks. em. asia Keller Holding, tuomion 24 kohta), ja että koska pääasiassa kyseessä
olevilla CGI:n säännöksillä on saatettu unioniulottuvuuden sisältävät tilanteet verotuksellisesti epäedullisempaan asemaan
kuin täysin jäsenvaltion sisäiset tilanteet, nämä säännökset muodostavat siis rajoituksen, joka on lähtökohtaisesti kielletty
sijoittautumisvapautta koskevilla EUT-sopimuksen määräyksillä (ks. asia C-418/07, Papillon, tuomio 27.11.2008, Kok., s. I-8947,
32 kohta).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että sijoittautumisvapauden rajoitus voidaan hyväksyä ainoastaan, jos sitä
voidaan pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä (ks. mm. asia C-303/07, Aberdeen Property Fininvest
Alpha, tuomio 18.6.2009, Kok., s. I-5145, 57 kohta). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tai huomautuksia esittäneet asianosaiset
ja muut osapuolet eivät kuitenkaan ole esittäneet seikkoja, joiden perusteella tällaista rajoitusta voitaisiin pitää perusteltuna.
Näin ollen on todettava, että SEUT 49 artikla on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle.
Pääomien vapaa liikkuvuus
Edellisissä kohdissa esitetyt pohdinnat pätevät yhtä lailla silloin, kun emoyhtiö on saanut osinkoja sellaisen omistusosuuden
perusteella, joka ei anna selvää vaikutusvaltaa osinkoa jakavan tytäryhtiön päätöksiin eikä mahdollisuutta sen toiminnasta
määräämiseen.
Tämän tuomion 41 kohdassa kyseenalaistettu erilainen kohtelu on saattanut nimittäin saada Ranskaan sijoittautuneet emoyhtiöt
luopumaan pääomansa sijoittamisesta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneisiin yhtiöihin ja vaikuttaa rajoittavasti muihin jäsenvaltioihin
sijoittautuneisiin yhtiöihin, koska niiden pääoman keräämistä Ranskassa on näin rajoitettu.
Koska ulkomailta saatuja pääomatuloja on kohdeltu verotuksessa epäedullisemmin kuin Ranskaan sijoittautuneiden tytäryhtiöiden
jakamia osinkoja, muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yhtiöiden osakkeet ovat olleet Ranskaan sijoittautuneiden emoyhtiöiden
kannalta vähemmän houkuttelevia kuin sellaisten yhtiöiden osakkeet, joiden kotipaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa (ks. asia
C-35/98, Verkooijen, tuomio 6.6.2000, Kok., s. I-4071, 35 kohta; em. asia Manninen, tuomion 22 ja 23 kohta sekä em. asia Test
Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 64 kohta).
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön mukainen erilainen kohtelu on muodostanut SEUT 63 artiklassa lähtökohtaisesti
kielletyn pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja huomautuksia esittäneet osapuolet eivät kuitenkaan ole viitanneet SEUT 65 artiklassa
mainittuihin syihin tai yleistä etua koskeviin pakottaviin syihin, joiden perusteella tällaista rajoitusta voitaisiin pitää
oikeutettuna.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että SEUT 49 ja SEUT 63 artikla ovat esteenä sellaiselle
jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka tavoitteena on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen osinkojen taloudellisen kaksinkertaisen
verotuksen poistaminen ja jonka mukaan emoyhtiö saa vähentää pidätyksestä, joka sen on tehtävä jakaessaan edelleen osakkeenomistajilleen
tytäryhtiöidensä maksamia osinkoja, näiden osinkojen jakamiseen liittyvän veronhyvityksen, jos osingot ovat peräisin tähän
jäsenvaltioon sijoittautuneesta tytäryhtiöstä, mutta jonka mukaan tätä mahdollisuutta ei ole, jos osingot ovat peräisin toiseen
jäsenvaltioon sijoittautuneesta tytäryhtiöstä, koska tällainen lainsäädäntö ei jälkimmäisessä tapauksessa oikeuta veronhyvitykseen,
joka liittyy kyseisen tytäryhtiön jakamiin osinkoihin.

Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä sitä, onko tilanteessa, jossa pääasiassa
kyseessä oleva verotusjärjestelmä ei sinänsä merkitse sitä, että verovelvollinen siirtäisi veron kolmannen osapuolen maksettavaksi,
unionin oikeuden vastaista se, että hallintoviranomainen voi kieltäytyä emoyhtiön maksamien rahamäärien palauttamisesta joko
sillä perusteella, että emoyhtiö saisi palauttamisella perusteetonta etua, tai sillä perusteella, että emoyhtiön maksama määrä
ei ole sille kirjanpidollinen kustannus tai sen vero vaan määrä ainoastaan vähennetään mahdollisesta emoyhtiön osakkeenomistajilleen
edelleen jakamasta kokonaismäärästä.
Tästä on huomautettava, että oikeus saada takaisin jäsenvaltion unionin oikeuden vastaisesti kantamat verot seuraa niistä
oikeuksista, joita yksityisille on annettu unionin oikeussäännöillä, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on näitä oikeussääntöjä
tulkinnut, ja täydentää näitä oikeuksia (ks. mm. asia 199/82, San Giorgio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3595, Kok. Ep. VII,
s. 373, 12 kohta ja yhdistetyt asiat C-397/98 ja C-410/98, Metallgesellschaft ym., tuomio 8.3.2001, Kok., s. I‑1727, 84 kohta).
Jäsenvaltiolla on siten pääsääntöisesti velvollisuus palauttaa unionin oikeuden vastaisesti kannetut verot (ks. yhdistetyt
asiat C-192/95–C-218/95, Comateb ym., tuomio 14.1.1997, Kok., s. I-165, 20 kohta; em. yhdistetyt asiat Metallgesellschaft
ym., tuomion 84 kohta; asia C-147/01, Weber’s Wine World ym., tuomio 2.10.2003, Kok., s. I‑11365, 93 kohta ja em. asia Test
Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 202 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeus ei kuitenkaan ole esteenä sille, että kansallisessa oikeusjärjestyksessä
kieltäydytään palauttamasta perusteettomasti kannettuja veroja tilanteissa, joissa oikeudenomistajat saisivat perusteetonta
etua (asia 104/86, komissio v. Italia, tuomio 24.3.1988, Kok., s. 1799, 6 kohta; asia C-343/96, Dilexport, tuomio 9.2.1999,
Kok., s. I-579, 47 kohta; yhdistetyt asiat C‑441/98 ja C‑442/98, Michaïlidis, tuomio 21.9.2000, Kok., s. I-7145, 31 kohta
ja asia C-309/06, Marks & Spencer, tuomio 10.4.2008, Kok., s. I-2283, 41 kohta). Unionin oikeusjärjestyksessä tässä yhteydessä
taattujen oikeuksien suojelu ei edellytä unionin oikeuden vastaisesti kannettujen verojen ja perittyjen maksujen palauttamista,
jos on näytetty toteen, että henkilö, joka on velvollinen maksamaan veron tai maksun, on todellisuudessa vyöryttänyt sen toisen
henkilön maksettavaksi (ks. em. yhdistetyt asiat Comateb ym., tuomion 21 kohta ja asia C-398/09, Lady & Kid ym., tuomio 6.9.2011,
18 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi, että tällaisella palautuksen epäämisellä rajoitetaan unionin oikeusjärjestykseen perustuvaa
henkilökohtaista oikeutta, joten kyseistä epäämisperustetta on tulkittava suppeasti (em. asia Weber’s Wine World ym., tuomion
95 kohta ja em. asia Lady & Kid ym., tuomion 20 kohta).
Näin ollen ainoa poikkeus unionin oikeuden vastaisesti kannettujen verojen palauttamista koskevaan oikeuteen liittyy tilanteeseen,
jossa verovelvollinen on välittömästi vyöryttänyt perusteettoman veron ostajan maksettavaksi, kuten edellä mainitussa asiassa
Lady & Kid ym. annetun tuomion 20 ja 25 kohdasta käy ilmi.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa itse, että pääasiassa kyseessä olevassa järjestelmässä,
joka koskee emoyhtiön osinkoja jakaessaan tekemää pidätystä eikä tavaroiden myynnin yhteydessä kannettua veroa, ei siirretä
pidätettyä veroa kolmannen osapuolen maksettavaksi, toisin kuin edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulle ostajalle
tapahtuu.
Toiseen kysymykseen on siksi vastattava, että tilanteessa, jossa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen verotusjärjestelmä ei
sinänsä merkitse sitä, että verovelvollinen siirtäisi perusteettomasti maksamansa veron kolmannen osapuolen maksettavaksi,
unionin oikeuden vastaista on se, että jäsenvaltio kieltäytyy emoyhtiön maksamien rahamäärien palauttamisesta joko sillä perusteella,
että emoyhtiö saisi palauttamisella perusteetonta etua, tai sillä perusteella, että emoyhtiön maksama määrä ei ole sille kirjanpidollinen
kustannus tai sen vero vaan määrä ainoastaan vähennetään mahdollisesta emoyhtiön osakkeenomistajilleen edelleen jakamasta
kokonaismäärästä.

Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kolmannella kysymyksellään tietää, ovatko vastaavuus- ja tehokkuusperiaate esteenä
sille, että emoyhtiölle tehtävälle rahamäärien palauttamiselle, jolla taataan samanlainen verotusjärjestelmä osingoille, jotka
emoyhtiön Ranskaan tai muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet tytäryhtiöt ovat jakaneet ja jotka emoyhtiö jakaa edelleen,
asetetaan edellytykseksi se, että verovelvollinen esittää tiedot, jotka ovat ainoastaan sen hallussa ja jotka koskevat kaikkien
riidanalaisten osinkojen osalta erityisesti muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tytäryhtiöiden voittoihin tosiasiallisesti
sovellettua verokantaa ja niistä tosiasiallisesti maksetun veron määrää, vaikka tällaisia tietoja, jotka hallintoviranomaisella
jo on, ei vaadita Ranskaan sijoittautuneiden tytäryhtiöiden verotuksesta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioiden tuomioistuinten on tässä yhteydessä SEU 4 artiklassa vahvistetun vilpittömän
yhteistyön periaatteen mukaisesti varmistettava yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien oikeussuoja (ks.
vastaavasti asia 33/76, Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral, tuomio 16.12.1976, Kok., s. 1989, Kok. Ep. III, s. 271, 5 kohta;
asia 45/76, Comet, tuomio 16.12.1976, Kok., s. 2043, 12 kohta; asia C‑213/89, Factortame ym., tuomio 19.6.1990, Kok., s. I‑2433,
Kok. Ep. X, s. 453, 19 kohta ja asia C-432/05, Unibet, tuomio 13.3.2007, Kok., s. I‑2271, 38 kohta).
Koska unioni ei ole antanut säännöksiä asiasta, kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää
toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin
oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, kuitenkin siten, että nämä menettelysäännöt eivät saa olla epäedullisempia kuin
ne, jotka koskevat samankaltaisia luonteeltaan jäsenvaltion sisäisiä oikeussuojakeinoja (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa
olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman
vaikeaa (tehokkuusperiaate) (em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 203 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on niin ikään määrittää se, miten sijoittautumisvapauden ja pääomien vapaan
liikkuvuuden rajoittamista koskevien kieltojen rikkominen pitäisi korjata.
Kolmannesta kysymyksestä käykin ilmi, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan siinä tapauksessa, että todetaan
sijoittautumisvapauden ja pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksia, yhdenvertaisen kohtelun varmistamiseksi Ranskaan sijoittautuneiden
tytäryhtiöiden jakamien osinkojen saajien ja toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen tytäryhtiön jakamien osinkojen saajien
välillä jälkimmäisille pitäisi myöntää ensin mainituille myönnettävä veronhyvitys.
On huomautettava, että jäsenvaltion veroviranomaisilla on oikeus vaatia verovelvollista esittämään sellaiset selvitykset,
jotka niiden mukaan ovat tarpeellisia sen arvioimiseksi, täyttyvätkö kyseisessä lainsäädännössä asetetut veroedun saamisen
edellytykset ja voidaanko mainittu etu näin ollen myöntää vai ei (ks. vastaavasti asia C-136/00, Danner, tuomio 3.10.2002,
Kok., s. I‑8147, 50 kohta; asia C-422/01, Skandia ja Ramstedt, tuomio 26.6.2003, Kok., s. I‑6817, 43 kohta; asia C-318/07,
Persche, tuomio 27.1.2009, Kok., s. I‑359, 54 kohta; em. yhdistetyt asiat Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische
Salinen, tuomion 95 kohta ja asia C-262/09, Meilicke ym., tuomio 30.6.2011, 45 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Accor väittää tästä, että veronhyvitysjärjestelmä perustuu yksinomaan osinkoa jakavan tytäryhtiön yhteisöverovelvollisuuteen,
koska veronhyvityksen määrä on aina 50 prosenttia sen jakamista osingoista. Näin ollen Accorin mukaan riittää, kun osoitetaan,
että osinkoa jakava tytäryhtiö on ollut yhteisöverovelvollinen siinä jäsenvaltiossa, johon se on sijoittautunut.
Komissio katsoo, että on perusteltua ottaa huomioon tytäryhtiön sijoittautumisjäsenvaltiossaan maksama vero, mutta toteaa,
että pääasiassa kyseessä olevassa järjestelmässä maksetun veron määrä ja veronhyvityksen määrä eivät vastaa täysin toisiaan
ja että olisi riittävää viitata tytäryhtiön sijoittautumisvaltion lakisääteiseen verokantaan.
Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset katsovat, että pääasiassa kyseessä olevan järjestelmän syrjivän vaikutuksen
poistamiseksi olisi sovellettava veronhyvitystä, jonka määrä neutralisoisi tytäryhtiön sijoittautumisjäsenvaltiossa maksetun
veron ja joka olisi laskettava sen veron määrän mukaan, joka tytäryhtiön jakaman osingon perusteena olevasta voitosta on maksettava
kyseisessä jäsenvaltiossa. Ranskan hallitus toteaa, että yhteisöveron hyvitystä ja PM:a koskevassa järjestelmässä lievennetään
jaettujen osinkojen taloudellista kaksinkertaista verotusta ottamalla huomioon verotuksen neutraalisuusvaatimus ja että kaksinkertaisen
verotuksen lieventämisessä otettiin huomioon sen yhteisöveron suuruus, joka ranskalaisten tytäryhtiöiden on tosiasiallisesti
pitänyt maksaa. Kyseisen hallituksen mukaan veronhyvityksen määrä ei ole näin ollen voinut ylittää normaalin verokannan mukaan
yhtiöiltä perittyä veroa voitoista, joista osinko on jaettu, ja siinä tilanteessa, että osinkojen perusteena olevia voittoja
on verotettu alemman verokannan mukaan niin, että veronhyvitys on ylittänyt maksetun yhteisöveron, on tehty pidätys, joka
on ollut yhteisöveron määrän ylittävän veronhyvityksen määrän suuruinen.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen – joka on ainoa toimivaltainen elin tulkitsemaan kansallista oikeutta – asiana on
ratkaista kysymys siitä, missä määrin pääasiassa kyseessä oleva järjestelmä on perustunut jaettujen osinkojen perusteena olevista
voitoista maksetun veron määrän ja veronhyvityksen määrän tarkkaan vastaavuuteen.
On kuitenkin täsmennettävä, että unionin oikeudessa edellytetään kyllä, että jäsenvaltion, jossa on käytössä järjestelmä taloudellisen
kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi maassa asuvien yhtiöiden maassa asuville henkilöille jakamien osinkojen osalta, on
kohdeltava vastaavalla tavalla ulkomailla asuvien yhtiöiden maassa asuville henkilöille jakamia osinkoja (ks. em. asia Test
Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 72 kohta), mutta unionin oikeus ei kuitenkaan velvoita jäsenvaltiota suosimaan
ulkomaisiin yhtiöihin sijoittaneita verovelvollisia suhteessa kotimaisiin yhtiöihin sijoittaneisiin verovelvollisiin (ks.
vastaavasti asia C-298/05, Columbus Container Services, tuomio 6.12.2007, Kok., s. I‑10451, 39 ja 40 kohta sekä em. yhdistetyt
asiat Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomion 89 kohta).
Näin ollen oikeuskäytännössä on katsottu, ettei unionin oikeus ole esteenä sille, että jäsenvaltio välttää maassa asuvan yhtiön
saamien osinkojen ketjuverotuksen vapauttamalla nämä osingot verosta silloin, kun niiden maksajana on maassa asuva yhtiö,
vaikka se välttääkin samojen osinkojen ketjuverotuksen hyvitysmenetelmän avulla silloin, kun niiden maksajana on ulkomailla
asuva yhtiö, kunhan ulkomaisiin osinkoihin sovellettava verokanta ei ole korkeampi kuin kotimaisiin osinkoihin sovellettava
verokanta ja kunhan veronhyvitys on osinkoja saavan yhtiön asuinjäsenvaltiossa sovellettavan veron määrän rajoissa vähintään
yhtä suuri kuin osinkoa jakavan yhtiön sijaintivaltiossa maksettu veron määrä (ks. em. asia Test Claimants in the FII Group
Litigation, tuomion 48 ja 57 kohta; em. yhdistetyt asiat Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomion
86 kohta ja asia C‑201/05, Test Claimants in the CFC and Dividend Group Litigation, määräys 23.4.2008, Kok., s. I‑2875, 39
kohta).
Oikeuskäytännössä on katsottu, että kun voitoista, joista ulkomaiset osingot on jaettu, kannetaan osinkoja jakavan yhtiön
asuinvaltiossa vero, joka on osinkoja saavan yhtiön asuinjäsenvaltiossa kannettavaa veroa pienempi, saajayhtiön asuinjäsenvaltion
on myönnettävä veronhyvitys, joka vastaa kokonaismäärältään veroa, jonka osinkoja jakava yhtiö on maksanut asuinvaltiossaan
(ks. em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 51 kohta ja em. yhdistetyt asiat Haribo Lakritzen Hans Riegel
ja Österreichische Salinen, tuomion 87 kohta).
Sitä vastoin silloin, kun näistä voitoista kannetaan osinkoja jakavan yhtiön asuinvaltiossa vero, joka on osinkoja saavan
yhtiön asuinjäsenvaltiossa kannettavaa veroa suurempi, viimeksi mainitulla jäsenvaltiolla on velvollisuus myöntää veronhyvitys
ainoastaan osinkoja saavan yhtiön maksettavaksi tulevan yhteisöveron määrän rajoissa. Sen ei tarvitse palauttaa erotusta eli
osinkoja jakavan yhtiön asuinvaltiossa maksettua rahamäärää siltä osin kuin se ylittää osinkoja saavan yhtiön asuinjäsenvaltiossa
maksettavan veron määrän (ks. em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 52 kohta ja em. yhdistetyt asiat
Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomion 88 kohta).
Pääasiassa kyseessä olevasta järjestelmästä on todettava, että jos jäsenvaltion olisi myönnettävä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen
yhtiön jakamien osinkojen saajille veronhyvitys, jonka määrä olisi poikkeuksetta puolet näistä osingoista, kuten Accor vaatii,
tämä tarkoittaisi sitä, että näitä osinkoja kohdeltaisiin edullisemmin kuin ensimmäisestä jäsenvaltiosta peräisin olevia osinkoja,
jos verokanta, jota nämä osingot jakavaan yhtiöön sovelletaan sen sijoittautumisjäsenvaltiossa, on ensimmäisessä jäsenvaltiossa
sovellettua verokantaa pienempi.
Tästä seuraa, että jäsenvaltion on voitava määrittää sen yhteisöveron määrä, joka on maksettu osinkoja jakavan yhtiön sijoittautumisjäsenvaltiossa
ja jonka perusteella osinkoja saavalle emoyhtiölle on myönnettävä veronhyvitys. Näin ollen – toisin kuin Accor väittää – ei
riitä, että osoitetaan, että osinkoja jakavaa yhtiötä on verotettu sen sijoittautumisjäsenvaltiossa osinkojen perustana olevista
voitoista, mutta ei toimiteta tietoja näistä voitoista tosiasiallisesti kannetun veron luonteesta ja verokannasta.
Tällaisessa tilanteessa hallinnollisia rasituksia ja erityisesti sitä, että kansalliset veroviranomaiset vaativat tietoja
osinkoja jakavan yhtiön voitoista sen sijoittautumisvaltiossa tosiasiallisesti maksetuista veroista, ei voida pitää liiallisina,
eikä niiden voida katsoa loukkaavan vastaavuusperiaatetta tai tehokkuusperiaatetta.
Vastaavuusperiaatteesta on nimittäin todettava yhtäältä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa itse kolmannen
kysymyksen sanamuodossa, että hallintoviranomaiset tuntevat Ranskaan sijoittautuneiden tytäryhtiöiden jakamien osinkojen osalta
tosiasiallisesti sovelletun verokannan ja tosiasiallisesti maksetun veron määrän.
Toisaalta on niin, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 102 kohdassa, ettei tämän tuomion 82 kohdassa mainitun
oikeuskäytännön mukaan unionin oikeus ole esteenä sille, että asianmukaisten todisteiden toimittaminen on ensisijaisesti kyseessä
olevan emoyhtiön tehtävä.
Vaikka osinkoja saavalla emoyhtiöllä ei itsellään ole kaikkia sen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen tytäryhtiön jakamiin
osinkoihin kohdistuvaa yhteisöveroa koskevia tietoja, nämä tiedot ovat pääsääntöisesti jälkimmäisellä yhtiöllä. Tällaisessa
tilanteessa kaikki emoyhtiön vaikeudet toimittaa osinkoja jakavan tytäryhtiön maksamaa veroa koskevia tietoja eivät liity
tietojen luontaiseen monimutkaisuuteen vaan mahdolliseen yhteistyön puuttumiseen niitä hallussaan pitävän tytäryhtiön kanssa.
Näin ollen se, ettei tietoja anneta emoyhtiölle, ei ole ongelma, joka asianomaisen jäsenvaltion pitäisi poistaa (ks. vastaavasti
em. yhdistetyt asiat Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomion 98 kohta).
Toisin kuin Accor väittää, se, että veroviranomaiset voivat soveltaa jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä
avusta välittömien ja välillisten verojen alalla 19.12.1977 annetussa neuvoston direktiivissä 77/799/ETY (EYVL L 336, s. 15),
sellaisena kuin se on muutettuna 25.2.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/12/ETY (EYVL L 76, s. 1; jäljempänä direktiivi
77/799), säädettyä keskinäisen avun järjestelmää, ei merkitse sitä, että niiden olisi vapautettava osinkoja saava emoyhtiö
esittämästä niille näyttöä osinkoja jakavan yhtiön toisessa jäsenvaltiossa maksamasta verosta (ks. em. yhdistetyt asiat Haribo
Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomion 100 kohta ja em. asia Meilicke ym., tuomion 50 kohta).
Siltä osin kuin direktiivissä 77/799 säädetään kansallisten veroviranomaisten mahdollisuudesta pyytää tietoja, joita ne eivät
voi itse saada, oikeuskäytännön mukaan direktiivin 77/799 2 artiklan 1 kohdassa käytetty sana ”voi” osoittaa, että vaikka
viranomaisilla on mahdollisuus esittää tällainen pyyntö toisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, niillä ei ole
minkäänlaista velvollisuutta siihen. Jokaisen jäsenvaltion on arvioitava tapauskohtaisesti, puuttuuko siltä tietoja siinä
asuvien verovelvollisten liiketoimista, ja päätettävä, onko näissä tapauksissa perusteltua pyytää tietoja toiselta jäsenvaltiolta
(asia C‑184/05, Twoh International, tuomio 27.9.2007, Kok., s. I‑7897, 32 kohta; em. asia Persche, tuomion 65 kohta; em. yhdistetyt
asiat Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, tuomion 101 kohta ja em. asia Meilicke ym., tuomion 51 kohta).
Tehokkuusperiaatteen noudattamisesta on todettava ensinnäkin, että verotusjäsenvaltion veroviranomaisten olisi voitava vaadittujen
selvitysten perusteella tarkistaa selvällä ja täsmällisellä tavalla, täyttyvätkö veroedun saamiselle asetetut edellytykset,
mutta näiden selvitysten ei tarvitse olla tietyssä muodossa, koska arviointia ei ole tehtävä liian muodollisesti (ks. vastaavasti
em. asia Meilicke ym., tuomion 46 kohta).
Toiseksi on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä tutkia, onko tosiasiallisesti sovellettua verokantaa ja osingonjaon
perustana olevista voitoista tosiasiallisesti maksettua veron määrää koskevia todisteita käytännössä mahdotonta tai erittäin
vaikeaa saada, kun otetaan huomioon erityisesti osinkoja jakavan yhtiön sijoittautumisjäsenvaltion lainsäädäntö, joka koskee
kaksinkertaisen verotuksen poistamista ja maksettavaksi tulevan yhteisöveron ilmoittamista sekä hallinnollisten ja kirjanpidollisten
asiakirjojen säilyttämistä.
Lisäksi vaatimus näiden todisteiden toimittamisesta on tehtävä tytäryhtiön sijoittautumisjäsenvaltion lain mukaisen hallinnollisten
tai kirjanpidollisten asiakirjojen säilyttämisajan kuluessa. Kuten Accor toteaa, sitä ei voida vaatia toimittamaan veronhyvityksen
saamiseksi sellaisia asiakirjoja, jotka kattavat ajanjakson, joka ylittää huomattavasti lain vaatiman hallinnollisten tai
kirjanpidollisten asiakirjojen säilyttämisajan.
Edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, etteivät vastaavuus- ja tehokkuusperiaate ole esteenä sille,
että sellainen rahamäärien palauttaminen osinkoja edelleen jakavalle emoyhtiölle, jolla taataan saman verotusjärjestelmän
soveltaminen emoyhtiön Ranskaan sijoittautuneiden tytäryhtiöiden jakamiin osinkoihin ja sen muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden
tytäryhtiöiden jakamiin osinkoihin, edellyttää sitä, että verovelvollinen esittää tiedot, jotka ovat ainoastaan sen hallussa,
jokaisen riidanalaisen osingon osalta ja erityisesti muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tytäryhtiöiden voittoihin tosiasiallisesti
sovelletusta verokannasta ja niistä tosiasiallisesti maksetun veron määrästä, vaikka näitä samoja tietoja, jotka hallintoviranomaisella
jo on, ei vaadita Ranskaan sijoittautuneiden tytäryhtiöiden verotuksesta. Näiden tietojen esittämistä voidaan vaatia kuitenkin
vain, jos ei ole käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa toimittaa selvitystä muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden
tytäryhtiöiden maksamista veroista, kun otetaan huomioon erityisesti näiden jäsenvaltioiden säännökset, jotka koskevat kaksinkertaisen
verotuksen poistamista ja maksettavan yhteisöveron ilmoittamista sekä hallinnollisten asiakirjojen säilyttämistä. Ennakkoratkaisua
pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, täyttyvätkö nämä edellytykset pääasiassa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
SEUT 49 ja SEUT 63 artikla ovat esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka tavoitteena on pääasiassa kyseessä
olevan kaltaisen osinkojen taloudellisen kaksinkertaisen verotuksen poistaminen ja jonka mukaan emoyhtiö saa vähentää pidätyksestä,
joka sen on tehtävä jakaessaan edelleen osakkeenomistajilleen tytäryhtiöidensä maksamia osinkoja, näiden osinkojen jakamiseen
liittyvän veronhyvityksen, jos osingot ovat peräisin tähän jäsenvaltioon sijoittautuneesta tytäryhtiöstä, mutta jonka mukaan
tätä mahdollisuutta ei ole, jos osingot ovat peräisin toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneesta tytäryhtiöstä, koska tällainen
lainsäädäntö ei jälkimmäisessä tapauksessa oikeuta veronhyvitykseen, joka liittyy kyseisen tytäryhtiön jakamiin osinkoihin.
2)
Tilanteessa, jossa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen verotusjärjestelmä ei sinänsä merkitse sitä, että verovelvollinen
siirtäisi perusteettomasti maksamansa veron kolmannen osapuolen maksettavaksi, unionin oikeuden vastaista on se, että jäsenvaltio
kieltäytyy emoyhtiön maksamien rahamäärien palauttamisesta joko sillä perusteella, että emoyhtiö saisi palauttamisella perusteetonta
etua, tai sillä perusteella, että emoyhtiön maksama määrä ei ole sille kirjanpidollinen kustannus tai sen vero vaan määrä
ainoastaan vähennetään mahdollisesta emoyhtiön osakkeenomistajilleen edelleen jakamasta kokonaismäärästä.
3)
Vastaavuus- ja tehokkuusperiaate eivät ole esteenä sille, että sellainen rahamäärien palauttaminen osinkoja edelleen jakavalle
emoyhtiölle, jolla taataan saman verotusjärjestelmän soveltaminen emoyhtiön Ranskaan sijoittautuneiden tytäryhtiöiden jakamiin
osinkoihin ja sen muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tytäryhtiöiden jakamiin osinkoihin, edellyttää sitä, että verovelvollinen
esittää tiedot, jotka ovat ainoastaan sen hallussa, jokaisen riidanalaisen osingon osalta ja erityisesti muihin jäsenvaltioihin
sijoittautuneiden tytäryhtiöiden voittoihin tosiasiallisesti sovelletusta verokannasta ja niistä tosiasiallisesti maksetun
veron määrästä, vaikka näitä samoja tietoja, jotka hallintoviranomaisella jo on, ei vaadita Ranskaan sijoittautuneiden tytäryhtiöiden
verotuksesta. Näiden tietojen esittämistä voidaan vaatia kuitenkin vain, jos ei ole käytännössä mahdotonta tai suhteettoman
vaikeaa toimittaa selvitystä muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tytäryhtiöiden maksamista veroista, kun otetaan huomioon
erityisesti näiden jäsenvaltioiden säännökset, jotka koskevat kaksinkertaisen verotuksen poistamista ja maksettavan yhteisöveron
ilmoittamista sekä hallinnollisten asiakirjojen säilyttämistä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava,
täyttyvätkö nämä edellytykset pääasiassa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.