CELEX: 62013CJ0152
Trimitere preliminară
Fiscalitate
Directiva 2003/96/CE
Impozitarea produselor energetice și a electricității
Excepții
Produse energetice conținute în rezervoarele standard ale autovehiculelor utilitare și destinate a fi utilizate drept carburant de aceste vehicule
Noțiunea „rezervoare standard” în sensul articolului 24 alineatul (2) din această directivă
Rezervoare montate de un tinichigiu auto sau de un concesionar al producătorului

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 24 alineatul (2) din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (
JO L 283, p. 51
, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Holger Forstmann Transporte GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Forstmann Transporte”), pe de o parte, și Hauptzollamt Münster (biroul vamal principal din Münster, denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de altă parte, în legătură cu plata accizei la energie aferente motorinei achiziționate în Țările de Jos și conținute în rezervoarele unui camion care aparținea acestei societăți în vederea utilizării drept carburant de către acest vehicul în Germania.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
În cel de al nouăsprezecelea considerent al Directivei 94/74/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 de modificare a Directivei 92/12/CEE privind acordurile generale pentru produsele care fac obiectul accizelor la deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse, a Directivei 92/81/CEE de armonizare a structurii accizelor pentru uleiurile minerale și a Directivei 92/82/CEE privind corelarea procentului reprezentat de accize la uleiurile minerale (
JO L 365, p. 46
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 190) se menționa:
„[...] este necesar să se specifice că uleiurile minerale introduse spre consum într-un stat membru, conținute de rezervoarele autovehiculelor și menite a fi utilizate ca și combustibil de astfel de vehicule, sunt scutite de accize în celelalte state membre pentru a nu împiedica libera circulație a persoanelor și a mărfurilor și pentru a se evita dubla impunere;”
În acest scop, Directiva 94/74 a modificat Directiva 92/81/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor la uleiurile minerale (
JO L 316, p. 12
) prin inserarea în aceasta a articolului 8a. Acest articol prevedea nu numai o astfel de scutire pentru uleiurile minerale conținute în rezervoare standard ale autovehiculelor utilitare, ci preciza de asemenea ceea ce trebuia să se înțeleagă prin „rezervoare standard”, acestea fiind definite mai precis drept rezervoarele montate permanent de către fabricant pe toate autovehiculele de același tip ca și vehiculul în cauză și a căror montare permanentă permite combustibilului să fie utilizat direct, atât în scopul propulsiei, cât și, dacă este cazul, pentru funcționarea, în timpul transportului, a sistemelor de refrigerare sau a altor sisteme.
Directiva 92/81 a fost abrogată prin Directiva 2003/96, iar articolul 8a din aceasta a fost înlocuit, în termeni similari, prin articolul 24 din aceasta din urmă.
Articolul 24 din Directiva 2003/96 prevede:
„(1)   Produsele energetice puse în consum într-un stat membru, conținute în rezervoarele standard ale autovehiculelor utilitare și destinate a fi utilizate drept carburant de aceleași vehicule, precum și conținute în containere speciale și destinate a fi utilizate pentru funcționarea, în timpul transportului, a sistemelor care echipează aceleași containere nu sunt supuse impozitării într-un alt stat membru.
(2)   În sensul prezentului articol:
«rezervor standard» înseamnă:
—
rezervoarele fixate definitiv de producător pe toate autovehiculele de același tip ca și vehiculul în cauză și a căror montare definitivă permite carburantului să fie utilizat direct, atât pentru propulsie, cât și pentru funcționarea în timpul transportului, dacă este cazul, a sistemelor frigorifice și a altor sisteme. De asemenea, sunt considerate rezervoare standard rezervoarele de gaz montate pe autovehicule destinate utilizării directe a gazului ca și carburant, precum și rezervoarele adaptate altor sisteme cu care poate fi echipat vehiculul;
—
rezervoarele fixate definitiv de producător pe toate containerele de același tip ca și containerul în cauză și a căror montare definitivă permite carburantului să fie utilizat direct pentru funcționarea, în timpul transportului, a sistemelor frigorifice și a altor sisteme cu care pot fi echipate containerele speciale.
«Containere speciale» înseamnă orice container echipat cu dispozitive special destinate sistemelor frigorifice, de oxigenare, de izolare termică sau altor sisteme.”
Dreptul german
Articolul 1 din Legea privind acciza la energie (Energiesteuergesetz) din 15 iulie 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1534), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal (în continuare „EnergieStG”), prevede că, pe teritoriul fiscal, produsele energetice sunt supuse accizei la energie. În această privință, acest articol precizează că teritoriul fiscal vizat de EnergieStG este reprezentat de teritoriul german, cu excepția teritoriului Büsingen și a insulei Helgoland.
Articolul 15 din EnergieStG, în versiunea sa în vigoare până la 31 martie 2010, prevedea:
„1.   În cazul în care produsele energetice în sensul articolului 4 din prezenta lege, puse în consum într-un stat membru, sunt achiziționate în scopuri comerciale, acciza se datorează atunci când cumpărătorul:
1)
recepționează produsele energetice pe teritoriul fiscal sau
2)
introduce sau solicită să fie introduse pe teritoriul fiscal produsele energetice recepționate în afara teritoriului fiscal [...]
2.   În cazul în care produsele energetice în sensul articolului 4 din prezenta lege, puse în consum într-un stat membru, sunt introduse pe teritoriul fiscal în alte cazuri decât cele vizate la articolul 1 prima teză punctele 1 și 2 din prezentul articol, acciza se datorează atunci când produsele sunt deținute sau utilizate pentru prima oară în scopuri comerciale pe teritoriul fiscal. Persoana impozabilă este persoana care deține sau care utilizează aceste produse [...].
[...]
4.   Alineatele (1)-(3) ale prezentului articol nu se aplică:
1)
în cazul carburanților conținuți în rezervoarele standard ale vehiculelor, în containere speciale, în mașini-unelte sau în unelte, precum și în sisteme de refrigerare și de climatizare,
2)
în cazul carburanților transportați în bidonul de rezervă al unui vehicul, în cantitate maximă de 20 de litri,
3)
în cazul combustibililor conținuți în rezervorul dispozitivelor de încălzire auxiliare ale unui vehicul.
[...]”
Articolul 6 punctul 15 din Legea din 15 iulie 2009 de modificare a Legilor privind accizele (BGBl. 2009 I, p. 1870) a modificat, începând de la 1 aprilie 2010, acest articol 15 alineatul (2), care are următorul cuprins:
„În cazul în care produsele energetice puse în consum într-un stat membru în sensul articolului 4 din prezenta lege sunt introduse pe teritoriul fiscal în alte cazuri decât cele vizate la alineatul (1) prima teză punctele 1 și 2 al prezentului articol, acciza se datorează atunci când produsele sunt deținute sau utilizate pentru prima oară în scopuri comerciale pe teritoriul fiscal. Această regulă nu se aplică atunci când produsele energetice deținute sunt destinate altui stat membru și transportate pe teritoriul fiscal însoțite de documentul de însoțire vizat la articolul 34 din Directiva [2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE (
JO 2009, L 9, p. 12
)]. Persoana impozabilă este persoana care expediază produsele energetice sau cea care le deține ori care le utilizează. [...]”
Regulamentul de punere în aplicare a Legii privind acciza la energie (Energiesteuer-Durchführungsverordnung) din 31 iulie 2006 (BGBl. 2006 I, p. 2214), în versiunea care rezultă din articolul 6 din Regulamentul din 5 octombrie 2009 (BGBl. 2006 I, p. 3262), definește la articolul 41 noțiunea „rezervoare standard” în următorii termeni:
„Rezervoarele standard în sensul articolului 15 alineatul (4) punctul 1, al articolului 16 alineatul (1) a doua teză punctul 2, al articolului 21 alineatul (1) a treia teză punctul 1 și al articolului 46 alineatul (1) a doua teză din EnergieStG sunt:
1)
rezervoarele fixate definitiv de producător pe toate vehiculele de același tip ca și vehiculul în cauză și a căror montare definitivă permite carburantului să fie utilizat direct, atât pentru propulsie, cât și pentru funcționarea în timpul transportului, dacă este cazul, a sistemelor frigorifice și a altor sisteme.
2)
rezervoarele fixate definitiv de producător pe toate containerele de același tip ca și containerul în cauză și a căror montare definitivă permite carburantului să fie utilizat direct pentru funcționarea, în timpul transportului, a sistemelor frigorifice și a altor sisteme cu care pot fi echipate containerele speciale.
În cazul în care un rezervor standard constă în mai mult de un rezervor pentru carburant, montarea unei supape de închidere pe conducta dintre două rezervoare pentru carburant nu prezintă relevanţă.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Forstmann Transporte este o întreprindere germană de transport rutier de mărfuri care furnizează servicii de expediere de mărfuri. În acest scop, a achiziționat un autovehicul de la Daimler AG, producătoare de camioane. În procesul de fabricaţie, Daimler AG a montat pe acest vehicul un rezervor pentru carburant cu capacitatea de 780 de litri. Deoarece intenţiona să modifice ulterior vehiculul menționat, Forstmann Transporte nu a mai comandat un alt rezervor de carburant la Daimler AG și, în consecință, autovehiculul nu i-a fost livrat decât cu un singur rezervor pentru carburant.
Pentru a putea transporta cu vehiculul construit de Daimler AG containere standardizate şi containere pentru șasiu, era necesară montarea unor suporţi pentru platforma mobilă, pe care acest producător nu îi putea furniza în forma dorită. În consecință, Forstmann Transporte a solicitat R&S Fahrzeugbau, o întreprindere de tinichigerie auto, să monteze acești suporți pe vehiculul menționat. Cu ocazia acestui montaj, R&S Fahrzeugbau a trebuit să mute rezervorul pentru carburant instalat de Daimler AG (denumit în continuare „rezervorul 1”), întrucât, în caz contrar, acești suporți nu ar fi putut fi montați.
Pe de altă parte, cu ocazia acestei modificări a vehiculului, R&S Fahrzeugbau a instalat un al doilea rezervor pentru carburant cu capacitatea de 780 de litri (denumit în continuare „rezervorul 2”), care fusese achiziționat anterior de la Hoppe Truck-Tanks GmbH & Co. KG. Forstmann Transporte ar fi putut solicita direct Daimler AG montarea rezervorului 2, însă această soluție nu ar fi fost rentabilă, întrucât și rezervorul 2 ar fi trebuit mutat cu ocazia modificării menționate. Technischer Überwachungsverein (Asociaţia pentru Inspecţia Tehnică) a verificat conformitatea rezervoarelor 1 și 2 cu normele privind înmatricularea autovehiculelor rutiere și nu a formulat nicio obiecție.
Vehiculele Forstmann Transporte erau alimentate în mod constant cu carburant în Țările de Jos pentru a beneficia de prețurile avantajoase din această țară. Vehiculul în discuție în litigiul principal a fost de asemenea alimentat cu motorină la Oldenzaal (Țările de Jos) la 2 decembrie 2009 (cu 495,03 litri pentru rezervorul 2) și la 14 februarie 2011 (cu 618,92 litri pentru rezervorul 1 și cu 570,50 litri pentru rezervorul 2). După aceste alimentări cu carburant, șoferul a traversat imediat granița dintre Țările de Jos și Germania și și-a continuat drumul în Germania. Carburantul a fost utilizat exclusiv pentru propulsarea autovehiculului.
La 28 iunie 2012, Forstmann Transporte a declarat, cu titlu preventiv, la Hauptzollamt alimentările cu motorină pentru rezervorul 2, respectiv 495,03 litri și 570,50 litri.
Ca urmare a acestei declarații fiscale, Hauptzollamt, prin decizia de impunere din 3 iulie 2012, a solicitat plata unei sume de 501,22 euro, dintre care 232,86 euro pentru alimentarea din 2 decembrie 2009 și 268,36 euro pentru cea din 14 februarie 2011, cu titlul de accize la energie pentru carburantul conținut în rezervorul 2. În conformitate cu o interpretare a dreptului național rezultată dintr-o jurisprudență a Bundesfinanzhof (Curtea Federală de Finanțe), Hauptzollamt a considerat că acciza la energie era datorată în temeiul introducerii în Germania a motorinei conținute în rezervorul 2, carburant care nu era scutit de acciza la energie, întrucât acest rezervor, instalat pe vehicul ulterior construcției acestuia, nu era standard, dat fiind că nu fusese fixat definitiv de producătorul șasiului.
În plus, Hauptzollamt, prin decizia de impunere din 19 septembrie 2012, a solicitat plata unei sume de 291,14 euro cu titlu de acciză la energie pentru carburantul conținut în rezervorul 1. În conformitate cu interpretarea menționată, Hauptzollamt a considerat că motorina conținută în rezervorul 1 nu era scutită de acciza la energie, întrucât acest rezervor instalat inițial de Daimler AG nu fusese nici el fixat definitiv de către producătorul șasiului, date fiind demontarea și remontarea acestuia, și, așadar, nu putea fi considerat standard.
După ce a formulat contestații împotriva acestor decizii, contestații pe care Hauptzollamt le-a respins, Forstmann Transporte a introdus la Finanzgericht Düsseldorf o acțiune prin care solicita anularea deciziilor menționate.
În cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere arată că, ținând seama de jurisprudența actuală a Bundesfinanzhof urmată, în speță, de Hauptzollamt, acțiunea ar trebui respinsă. Astfel, potrivit acestei jurisprudențe, scutirea vizată la articolul 15 alineatul (4) punctul 1 din EnergieStG nu este aplicabilă în cauza principală, dat fiind că noțiunea „rezervoare standard”, definită la articolul 41 prima teză punctul 1 din Regulamentul din 31 iulie 2006 de punere în aplicare a Legii privind acciza la energie, care transpune articolul 24 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2003/96, nu ar viza rezervoarele pentru carburant montate de concesionari sau de tinichigii auto, nici în situaţia divizării muncii între producător şi tinichigiul auto. Instanța de trimitere subliniază că, în această privință, Bundesfinanzhof a considerat că această ultimă dispoziție, care se inspiră din dispozițiile de drept al Uniunii în materie vamală, precum articolul 112 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 918/83 al Consiliului din 28 martie 1983 privind instituirea unui regim comunitar de scutiri de drepturi vamale (
JO L 105, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 2, p. 126), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1315/88 al Consiliului din 3 mai 1988 (
JO L 123, p. 2
, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 54, denumit în continuare „Regulamentul nr. 918/83”), se poate interpreta prin trimitere la Hotărârea Curții Schoonbroodt (C-247/97,
EU:C:1998:586
) privind noțiunea „rezervoare standard” în materie vamală, potrivit căreia scutirea prevăzută la acest articol 112 alineatul (1), care trebuie să beneficieze de o interpretare strictă, nu se poate aplica în cazul rezervoarelor montate de concesionari și de tinichigii auto.
Instanța de trimitere își exprimă totuși dubiile în ceea ce privește această interpretare a Bundesfinanzhof și ridică problema dacă noțiunea „producător” care figurează la articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2003/96 trebuie să facă obiectul unei astfel de interpretări restrictive sau dacă nu ar fi preferabil să se adopte o interpretare largă, în temeiul căreia această noțiune să vizeze și tinichigiii auto și concesionarii. Aceasta consideră că cea de a doua interpretare ar putea fi justificată de obiectivul articolului 24 alineatul (2) din această directivă, astfel cum reiese din al nouăsprezecelea considerent al Directivei 94/74. Arată, în această privință, că acest considerent se raportează la articolul 8a din Directiva 92/81, care a fost înlocuit prin articolul menționat 24 și căruia Curtea i-a dat o interpretare largă în Hotărârea Meiland Azewijn (C-292/02,
EU:C:2004:499
). În schimb, potrivit instanței de trimitere, interpretarea restrictivă reținută de Bundesfinanzhof s-ar întemeia pe Hotărârea Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
), care viza Regulamentul nr. 918/83, care, astfel cum a stabilit Curtea în Hotărârea Meiland Azewijn (
EU:C:2004:499
), urmărea însă un obiectiv diferit faţă de acela al dispoziţiilor legislaţiei referitoare la accize relevante în cauza principală. Instanța de trimitere subliniază, în plus, că o interpretare largă a noțiunii menționate s-ar putea justifica și ținând seama de condițiile reale de construcție a autocamioanelor, la care participă mai multe întreprinderi, astfel încât vehiculele să poată fi echipate în conformitate cu cerințele tehnice și/sau economice proprii fiecăruia dintre aceste vehicule.
Instanța de trimitere precizează că, presupunând că noțiunea „producător” trebuie interpretată larg, trebuie să se determine în ce sens trebuie interpretată condiția potrivit căreia articolul 24 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 2003/96 vizează autovehiculele „de același tip”. Astfel, potrivit acestei instanțe, un proces de producţie în mai multe etape, adaptat cerinţelor tehnice şi/sau economice proprii fiecăruia dintre aceste vehicule, exclude în mod logic producţia de serie în cazul anumitor tipuri de autovehicule.
În aceste condiții, Finanzgericht Düsseldorf a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Noţiunea «producător» în sensul articolului 24 alineatul (2) prima liniuţă din Directiva [2003/96] trebuie interpretată în sensul că include şi tinichigiii auto sau concesionarii, în cazul în care aceştia au montat rezervorul pentru carburant în cadrul unui proces de fabricaţie a autovehiculului şi, din motive tehnice şi/sau economice, procesul de fabricaţie a fost îndeplinit, prin diviziunea lucrărilor, de către mai multe întreprinderi independente?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: cum trebuie interpretat în aceste situaţii elementul constitutiv de la articolul 24 alineatul (2) prima liniuţă din Directiva 2003/96, potrivit căruia trebuie să fie vorba despre autovehicule «de acelaşi tip»?”
Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul celor două întrebări adresate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „rezervoare standard” vizată la articolul 24 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 2003/96 trebuie interpretată în sensul că exclude rezervoarele fixate definitiv de producător pe autovehiculele utilitare destinate alimentării directe cu carburant a acestor vehicule în cazul în care aceste rezervoare au fost instalate de altă persoană decât producătorul.
Cu titlu introductiv, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 41 din concluzii, trebuie arătat că, în contextul economic și tehnic actual, se obișnuiește construcția în mai multe etape a vehiculelor utilitare, producătorul fabricând numai şasiul şi cabina, iar restul fiind montat de întreprinderi specializate. Acelaşi principiu se aplică rezervoarelor de carburant. Astfel, producătorii nu propun un singur tip de rezervor pentru fiecare tip de vehicul, ci rezervoare diferite în funcţie de utilizarea prevăzută pentru vehicul, de piaţa pentru care este destinat vehiculul sau de dorinţele clientului. De asemenea, este posibil, precum în cauza principală, ca rezervorul să nu fie montat de producător, ci de un terţ, într‑o etapă ulterioară a procesului de fabricare a vehiculului.
În aceste condiţii, devine foarte dificil, chiar imposibil, să se determine dacă un anumit rezervor face parte în mod efectiv din categoria rezervoarelor „fixate definitiv de producător pe toate autovehiculele de acelaşi tip ca şi vehiculul în cauză”, astfel cum reiese din modul de redactare a definiţiei noțiunii „rezervoare standard” vizate la articolul 24 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 2003/96. Ar fi posibil chiar ca, pentru un anumit tip de vehicul, niciun rezervor să nu corespundă acestei definiţii şi, în consecinţă, ca utilizatorii vehiculului să fie privaţi de beneficiul scutirii prevăzute la articolul 24 din această directivă.
Totuși, conform unei jurisprudențe constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul în care apare aceasta, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea în special Hotărârea Feltgen și Bacino Charter Company, C-116/10,
EU:C:2010:824
, punctul 12 și jurisprudența citată). În mod similar, în cazul în care o prevedere din dreptul Uniunii poate primi mai multe interpretări, trebuie să se acorde prioritate celei care este de natură să îi păstreze efectul util (a se vedea Hotărârea Lassal, C-162/09,
EU:C:2010:592
, punctul 51 și jurisprudența citată).
Obiectivele urmărite de dispoziția în cauză sunt enunțate în al nouăsprezecelea considerent al Directivei 94/74, potrivit căruia scutirea de accize într-un stat membru a carburantului introdus spre consum într-un alt stat membru și conținut în rezervoarele autovehiculelor utilitare se acordă „pentru a nu împiedica libera circulație a persoanelor și a mărfurilor și pentru a se evita dubla impunere”.
În acest scop, legiuitorul Uniunii a prevăzut că, prin excepție de la regula generală vizată la articolul 7 din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (
JO L 76, p. 1
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129), potrivit căreia un produs supus accizelor, pus în consum într-un stat membru și deținut în scopuri comerciale în alt stat membru, se taxează în acest al doilea stat membru, produsele energetice sub forma carburantului conținut în rezervoarele vehiculelor utilitare se taxează în statul membru în care carburantul respectiv a fost pus în consum. Astfel, obligația de a declara la fiecare trecere a unei frontiere interne cantitatea de carburant conținută în rezervoarele vehiculului și necesitatea de a solicita ulterior, în scopul evitării dublei impuneri, restituirea accizei în statul membru din care s-a achiziționat carburantul ar constitui un obstacol semnificativ în calea transportului rutier între state membre și, prin urmare, un obstacol în calea schimburilor în cadrul pieței interne. Articolul 24 din Directiva 2003/96 urmărește astfel să remedieze acest obstacol și să asigure libera circulație, protejând în același timp interesele fiscale legitime ale statelor membre.
În scopul garantării acestui obiectiv, nu este necesar să se determine dacă rezervorul de carburant a fost montat permanent pe vehiculul vizat de către producător sau de către un terț. În schimb, este important, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 32 și 47 din concluzii, să se stabilească dacă acest rezervor servește la alimentarea directă a vehiculului cu carburant în scopul propulsiei sale și, dacă este cazul, în scopul funcționării sistemelor sale de refrigerare sau a altor sisteme.
Această analiză este confirmată de articolul 24 alineatul (2) prima liniuță a doua teză din Directiva 2003/96, potrivit căruia, „de asemenea, sunt considerate rezervoare standard rezervoarele de gaz montate pe autovehicule”. Astfel, aceste rezervoare de gaz nu sunt montate în mod normal de către producători și cu atât mai puțin „pe toate autovehiculele de același tip”, întrucât autovehiculele sunt, la origine, în mod obișnuit destinate să fie propulsate nu pe bază de gaz, ci pe baza unui carburant derivat din petrol. În consecință, rezervoarele de gaz sunt montate în general de întreprinderi specializate, independente de producători.
Această precizare care rezultă din a doua teză menționată reflectă voința legiuitorului de a defini în sens larg noțiunea „rezervoare standard”, în scopul ca utilizatorii vehiculelor echipate cu rezervoare de gaz să nu fie excluși în mod injust de la scutirea prevăzută la articolul 24 din Directiva 2003/96. Deși este adevărat, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 49 din concluzii, că această flexibilitate se putea limita la rezervoarele pe bază de gaz într-o perioadă în care rezervoarele pentru benzină sau motorină erau, în mod normal, montate în serie, totuși, în contextul economic și tehnic actual al fabricării vehiculelor în etape, aceasta nu mai este suficientă. Prin urmare, dacă directiva menționată prevede aplicarea scutirii vizate pentru gazul conținut în rezervoarele fixate de terţi, din aceleași motive, benzina sau motorina conținute în astfel de rezervoare trebuie să beneficieze de aceeaşi scutire.
În consecință, similar celor statuate de Curte la punctul 41 din Hotărârea Meiland Azewijn (
EU:C:2004:499
) în ceea ce privește articolul 8a din Directiva 92/81, articolul 24 din Directiva 2003/96 trebuie interpretat în mod extensiv. Mai precis, noțiunea „rezervoare standard” vizată la acest articol 24 alineatul (2) nu poate fi interpretată în sensul că rezervoarele fixate permanent pe autovehiculele utilitare și destinate alimentării directe cu carburant a acestor vehicule sunt excluse în cazul în care aceste rezervoare au fost instalate de altă persoană decât producătorul.
Pe de altă parte, contrar celor susținute de Hauptzollamt, această concluzie nu este contrară Hotărârii Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
). Astfel, este necesar să se amintească în această privință că, în cauza în care s-a pronunțat această din urmă hotărâre, Curtea interpreta nu o dispoziție a unei directive privind impozitarea produselor energetice în cadrul pieței interne, precum articolul 24 din Directiva 2003/96, ci, prin intermediul legislației belgiene în cauză, o dispoziție a Regulamentului nr. 918/83 în materie vamală. Or, aceste texte urmăresc obiective diferite (a se vedea în acest sens Hotărârea Meiland Azewijn,
EU:C:2004:499
, punctul 40).
În plus, deși este adevărat că, la punctul 20 din Hotărârea Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
), Curtea a afirmat că „definițiile noțiunii «rezervoare standard» date în diferite dispoziții care se pot dovedi relevante nu prezintă divergențe semnificative în contextul speței din litigiul principal”, totuși argumentația reținută de Curte în această ultimă hotărâre este întemeiată pe jurisprudența sa în materie vamală, iar nu pe obiectivul unei dispoziții adoptate în materia pieței interne.
Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebările preliminare că noțiunea „rezervoare standard” vizată la articolul 24 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 2003/96 trebuie interpretată în sensul că nu exclude rezervoarele fixate permanent pe autovehiculele utilitare și destinate alimentării directe cu carburant a acestor vehicule, în cazul în care aceste rezervoare au fost instalate de altă persoană decât producătorul, în măsura în care rezervoarele respective permit utilizarea directă a carburantului atât pentru propulsia vehiculelor menționate, cât și, dacă este cazul, pentru funcționarea în cursul transportului a sistemelor de refrigerare și a altor sisteme.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

Noțiunea „rezervoare standard” vizată la articolul 24 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității trebuie interpretată în sensul că nu exclude rezervoarele fixate permanent pe autovehiculele utilitare și destinate alimentării directe cu carburant a acestor vehicule, în cazul în care aceste rezervoare au fost instalate de altă persoană decât producătorul, în măsura în care rezervoarele respective permit utilizarea directă a carburantului atât pentru propulsia vehiculelor menționate, cât și, dacă este cazul, pentru funcționarea în cursul transportului a sistemelor de refrigerare și a altor sisteme.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.