CELEX: 62012CJ0533
Recurs
Ajutor pentru restructurare
Marja de apreciere a Comisiei Europene
Întinderea controlului jurisdicțional al Tribunalului Uniunii Europene
Testul investitorului privat în economia de piață
Cerința unei analize sectoriale și geografice
Practică suficient de consacrată
Raționalitate economică pe termen lung
Plata unor indemnizații suplimentare de concediere

Prin recursurile formulate, Société nationale maritime Corse‑Méditerranée (SNCM) SA (denumită în continuare „SNCM”) și, respectiv, Republica Franceză solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene Corsica Ferries France/Comisia (T‑565/08,
EU:T:2012:415
, denumită în continuare „hotărârea atacată”), în măsura în care acesta a anulat articolul 1 al doilea și al treilea paragraf din Decizia 2009/611/CE a Comisiei din 8 iulie 2008 privind măsurile C 58/02 (ex N 118/02) pe care Franța le‑a pus în aplicare în favoarea Société nationale maritime Corse‑Méditerranée (SNCM) (
JO L 225, p. 180
, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Istoricul cauzei și decizia în litigiu
Tribunalul a constatat următoarele:
„
Companiile maritime în cauză
[…] Corsica Ferries France SAS [denumită în continuare «Corsica Ferries»] este o companie maritimă care oferă legături maritime regulate spre Corsica cu plecare din Franța continentală (Marsilia, Toulon și Nisa) și din Italia.
[SNCM] este o companie maritimă care asigură legături regulate spre Corsica cu plecare din Franța continentală (Marsilia, Toulon și Nisa) și spre Africa de Nord (Algeria și Tunisia) cu plecare din Franța, precum și legături spre Sardinia. Una dintre principalele filiale ale SNCM, deținută în proporție de 100 %, este Compagnie méridionale de navigation […].
În anul 2002, SNCM era deținută în proporție de 20 % de Société nationale des chemins de fer și de 80 % de Compagnie générale maritime et financière (denumită în continuare «CGMF»), deținute în întregime de statul francez. La momentul deschiderii capitalului său, în 2006, doi cumpărători, Butler Capital Partners […] și Veolia Transport […], au preluat controlul a 38 % și, respectiv, a 28 % din capital, în timp ce CGMF rămânea prezentă în proporție de 25 %, iar 9 % din capital rămânea rezervat salariaților. Între timp, [Butler Capital Partners] și‑a cedat părțile sociale către [Veolia Transport].
Procedura administrativă
Prin Decizia 2002/149/CE din 30 octombrie 2001 privind ajutoarele de stat plătite [Société nationale maritime Corse‑Méditerranée (SNCM)] de Franța (
JO 2002, L 50, p. 66
, […]), Comisia Comunităților Europene a apreciat că un ajutor de 787 de milioane de euro acordat SNCM, pentru perioada cuprinsă între 1991 și 2001, cu titlu de compensație a serviciului public, era compatibil cu piața comună, în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE. Această decizie nu a făcut obiectul unei acțiuni în anulare la Tribunal.
Prin scrisoarea din 18 februarie 2002, Republica Franceză a notificat Comisiei un proiect de ajutor pentru restructurare în favoarea SNCM în cuantum de 76 de milioane de euro (denumit în continuare «Planul din 2002»).
Prin Decizia 2004/166/CE din 9 iulie 2003 privind ajutorul pentru restructurare pe care Franța intenționează să îl pună în aplicare în favoarea [Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM)] (
JO 2004, L 61, p. 13
, denumită în continuare «Decizia din 2003»), Comisia a aprobat, cu anumite condiții, două tranșe de ajutoare pentru restructurare plătite SNCM, în cuantum total de 76 de milioane de euro, una de 66 de milioane de euro, plătibilă imediat, și alta, în cuantum maxim de 10 milioane de euro, depinzând de rezultatul net al cesiunilor privind în special navele SNCM.
La 13 octombrie 2003, [Corsica Ferries] a introdus la Tribunal o acțiune în anulare împotriva Deciziei din 2003 [(Hotărârea Tribunalului Corsica Ferries France/Comisia, T‑349/03,
EU:T:2005:221
)].
Prin Decizia 2005/36/CE din 8 septembrie 2004 de modificare a Deciziei [2004/166/CE privind ajutorul pentru restructurare pe care Franța intenționează să îl pună în aplicare în favoarea Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM)] (JO [2005], L 19, p. 70 […]), Comisia a modificat una dintre condițiile impuse la articolul 2 din Decizia din 2003. Era vorba despre condiția privind numărul maxim de 11 nave a căror cesiune SNCM era autorizată să o efectueze. În Decizia [2005/36], Comisia a permis înlocuirea uneia dintre aceste nave, Aliso, cu o alta, Asco.
Prin Decizia din 16 martie 2005, Comisia a aprobat plata unei a doua tranșe din ajutorul pentru restructurare, în valoare de 3327400 de euro, pe baza Deciziei din 2003 ([denumită] în continuare «Decizia din 2005»).
Prin [Hotărârea Corsica Ferries France/Comisia (
EU:T:2005:221
)], Tribunalul a anulat Decizia din 2003 pentru motivul unei aprecieri eronate a caracterului minimal al ajutorului, survenită în principal din cauza unor erori de calcul al venitului net din cesiuni, respingând ansamblul celorlalte motive, întemeiate pe nemotivare și pe o încălcare a articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE și a Liniilor directoare privind ajutorul de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate (
JO 1999, C 288, p. 2
, denumite în continuare «Liniile directoare»).
Printr‑o scrisoare din 7 aprilie 2006, autoritățile franceze au invitat Comisia să considere că, datorită naturii sale de compensație a serviciului public, o parte din ajutorul pentru restructurare aprobat în cadrul Planului din 2002, în cuantum de 53,48 milioane de euro, nu trebuia să fie calificată drept măsură adoptată în cadrul unui plan de restructurare, ci drept măsură care nu constituie un ajutor, în sensul [Hotărârii Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00,
EU:C:2003:415
)], sau drept măsură autonomă a Planului din 2002 în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE.
La 21 aprilie 2006, proiectul de concentrare economică privind dobândirea controlului comun asupra SNCM de către [Butler Capital Partners] și [Veolia Transport] a fost notificat Comisiei în temeiul articolului 4 din Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi [«Regulamentul (CE) privind concentrările economice»] (
JO L 24, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201). Comisia a autorizat operațiunea de concentrare la 29 mai 2006, în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din același regulament.
[…]
La 13 septembrie 2006, Comisia a decis să deschidă procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE în ceea ce privește noile măsuri puse în aplicare în favoarea SNCM, integrând Planul din 2002 (
JO 2006, C 303, p. 53
[…]).
Prin decizia [în litigiu], Comisia a apreciat că măsurile cuprinse în Planul din 2002 constituiau ajutoare de stat ilegale în sensul articolului 88 alineatul (3) CE, dar erau compatibile cu piața comună în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE și al articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE, și că măsurile din Planul de privatizare din 2006 (denumit în continuare «Planul din 2006») nu constituiau ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
Măsurile în cauză
Decizia [în litigiu] are ca obiect următoarele măsuri:
—
în cadrul Planului din 2002: aportul de capital din partea CGMF la SNCM, în valoare de 76 de milioane de euro, din care 53,48 milioane de euro pentru obligații privind serviciul public, iar soldul, ca ajutor pentru restructurare;
—
în cadrul Planului din 2006:
—
prețul negativ de vânzare al SNCM plătit de către CGMF, în valoare de 158 de milioane de euro;
—
aportul de capital al CGMF, în cuantum de 8,75 milioane de euro;
—
avansul în cont curent al CGMF, în cuantum de 38,5 milioane de euro, în favoarea personalului disponibilizat al SNCM în cazul unui nou plan social.
Decizia [în litigiu]
În decizia [în litigiu], în special în considerentele (37)-(54), Comisia a constatat că serviciile de transport de pasageri care deserveau Corsica reprezentau o piață concentrată cu un caracter sezonier. Structura concurențială a pieței a evoluat foarte mult de la intrarea pe piață a [Corsica Ferries], în 1996. Din anul 2000, SNCM și [Corsica Ferries] constituiau un duopol de fapt care deținea mai mult de 90 % din cotele de piață. În 2007, [Corsica Ferries] a depășit clar SNCM și a transportat un milion de pasageri suplimentari, pe o piață în creștere constantă de 4 % pe an. SNCM, împreună cu [Compagnie méridionale de navigation], rămânea în schimb în poziție de cvasimonopol în ceea ce privește transportul de mărfuri.
Comisia a considerat, în considerentele (219)-(225) ale deciziei [în litigiu], că ansamblul aporturilor primite de SNCM prin intermediul CGMF erau finanțate din resurse de stat, că amenințau să denatureze concurența și că afectau schimburile comerciale dintre statele membre. Astfel, Comisia a considerat că erau îndeplinite trei dintre cele patru condiții prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE. Aceasta a examinat, așadar, pentru fiecare măsură în parte, existența unui avantaj economic selectiv și eventuala sa compatibilitate cu piața comună.
În ceea ce privește cele 76 de milioane de euro notificate în 2002, Comisia a apreciat, în considerentul (236) al deciziei [în litigiu], că 53,48 milioane puteau fi considerate compensații pentru serviciul public. Potrivit punctului 320 din Hotărârea [Corsica Ferries France/Comisia (
EU:T:2005:221
)], Comisia a evaluat acest aport în lumina Hotărârii Altmark [Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (
EU:C:2003:415
)] și a concluzionat, în considerentul (257) al deciziei [în litigiu], că acesta constituia într‑adevăr un ajutor de stat, dar era compatibil cu piața comună în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE. Restul de 22,52 milioane de euro trebuia, așadar, să fie considerat ajutor pentru restructurare.
În ceea ce privește Planul din 2006, Comisia a aplicat apoi, în considerentele (267)-(352) ale deciziei [în litigiu], testul investitorului privat care operează într‑o economie de piață (denumit în continuare «testul investitorului privat») prețului negativ de vânzare de 158 de milioane de euro. Pentru aceasta, Comisia a evaluat dacă, aflat în locul și în poziția CGMF, un investitor privat ipotetic ar fi preferat să recapitalizeze [SNCM] cu această sumă sau să lichideze societatea și să suporte costurile. A fost necesar, prin urmare, să se evalueze un cost de lichidare minim.
Comisia a apreciat, în considerentele (267)-(280) ale deciziei [în litigiu], că costul de lichidare trebuia să includă în mod obligatoriu costul unui plan social, și anume costul unei indemnizații suplimentare de concediere, în plus față de obligațiile legale și contractuale, pentru a se conforma practicii marilor grupuri de întreprinderi din prezent și pentru a nu aduce atingere imaginii de marcă a holdingului și a acționarului. Astfel, Comisia a evaluat, cu ajutorul unui expert independent, costul acestor indemnizații suplimentare prin realizarea unei comparații cu planuri sociale puse în aplicare recent în Franța de grupuri de întreprinderi precum Michelin sau Yves Saint‑Laurent.
Comisia a apreciat, în considerentul (350) al deciziei [în litigiu], că prețul negativ de vânzare rezulta dintr‑o procedură de selecție deschisă, transparentă, necondiționată și nediscriminatorie și că, în această privință, constituia un preț de piață. Prin urmare, reținând o ipoteză a unui cost de lichidare limitat numai la indemnizațiile de concediere, Comisia a concluzionat, în considerentul (352) al deciziei menționate, că costul de lichidare era mai mare decât prețul negativ de vânzare și că aportul de capital de 158 de milioane de euro nu constituia, așadar, un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
În ceea ce privește aportul de capital de 8,75 milioane de euro al CGMF, Comisia a apreciat, în considerentele (356)-(358) ale deciziei [în litigiu], că, întrucât aportul cumpărătorilor privați era semnificativ și concomitent, caracterul de ajutor putea fi exclus de la bun început. Comisia a constatat apoi că rata de rentabilitate fixă constituia o remunerare adecvată a capitalurilor investite și că existența unei clauze rezolutorii de cesiune nu era de natură să pună sub semnul întrebării egalitatea de tratament. Comisia a concluzionat, în considerentul (365) al aceleiași decizii, că aportul de capital al CGMF, în cuantum de 8,75 milioane de euro, nu constituia un ajutor în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
Comisia a observat apoi, în considerentele (372)-(378) ale deciziei [în litigiu], că măsurile de ajutor pentru persoane, în valoare de 38 de milioane de euro, depuse într‑un cont escrow, urmau să fie utilizate în eventualitatea unui nou plan social pus în aplicare de cumpărători și că acestea nu puteau corespunde execuției planurilor de reducere a efectivelor prevăzute în Planul din 2002. Potrivit Comisiei, aceste ajutoare puteau fi plătite numai persoanelor al căror contract de muncă cu SNCM ar fi fost desfăcut în prealabil. Aceste măsuri nu ar constitui, așadar, sarcini care decurg din aplicarea normală a legislației sociale incidente în cadrul desfacerii contractului de muncă. Comisia a concluzionat că aceste ajutoare pentru persoane, aprobate de stat ca autoritate publică, iar nu de stat în calitate de acționar, se încadrau în politica socială a statelor membre și nu constituiau, astfel, un ajutor în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
În ceea ce privește soldul de 22,52 milioane de euro notificat ca ajutoare pentru restructurare, respectiv soldul celor 76 de milioane de euro notificat în cadrul Planului din 2002 și al celor 53,48 milioane de euro considerate compatibile cu piața comună în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE […], Comisia a apreciat, în considerentul (381) al deciziei [în litigiu], că acesta constituia un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Comisia a evaluat apoi compatibilitatea acestei măsuri cu Liniile directoare.
Comisia a constatat, în considerentele (387)-(401) ale deciziei [în litigiu], că SNCM era într‑adevăr, în 2002, o întreprindere în dificultate în sensul punctului 5 litera (a) și al punctului 6 din Liniile directoare și că Planul din 2002 era de natură să asigure revitalizarea întreprinderii, conform punctelor 31-34 din Liniile directoare.
În ceea ce privește prevenirea denaturărilor nedorite ale concurenței (punctele 35-39 din Liniile directoare), Comisia a apreciat, în considerentul (404) al deciziei [în litigiu], că piața transporturilor maritime spre Corsica nu avea probleme de supracapacitate și, prin urmare, nu era necesar să se contribuie la stabilizarea ei. Comisia a constatat apoi, în considerentul (406) al deciziei menționate, că planul de restructurare notificat contribuia în mod semnificativ la reducerea prezenței întreprinderii pe piață. Astfel, criteriul privind prevenirea denaturărilor nedorite ale concurenței era și el îndeplinit.
Comisia a observat, în considerentele (410)-(419) ale deciziei [în litigiu], că nevoia de ajutor, calculată la minimul acesteia în temeiul punctelor 40 și 41 din Liniile directoare, era limitată la 19,75 milioane de euro la 9 iulie 2003, sub rezerva venitului net din cesiunile prevăzute de Decizia din 2003. În acest scop, Comisia a început prin a calcula nevoile de lichidități ale SNCM pentru planul său de restructurare. Costul planului de restructurare a fost stabilit, potrivit acesteia, la 46 de milioane de euro. Comisia a scăzut apoi ansamblul cesiunilor realizate între 18 februarie 2002 (data notificării Planului din 2002) și 9 iulie 2003 (data adoptării Deciziei din 2003), respectiv 26,25 milioane de euro, ajungând la suma de 19,75 milioane de euro.
În ceea ce privește măsurile compensatorii, Comisia a constatat că ansamblul condițiilor prevăzute de Decizia din 2003 privind achizițiile, utilizarea flotei, cesiunile de active, interdicția de a oferi prețuri mai scăzute decât cele ale fiecăruia dintre concurenții săi […] și limitarea numărului de curse ale navelor pe liniile cu plecare din Corsica fuseseră respectate în cvasitotalitate. Întrucât aceste condiții fuseseră îndeplinite, iar cuantumul ajutorului notificat era în mod semnificativ mai mic decât cuantumul aprobat în 2003, Comisia nu a considerat oportun să impună obligații suplimentare. Astfel, după ce a luat în considerare cuantumul cesiunilor suplimentare prevăzute de Decizia din 2003, Comisia a apreciat, în considerentul (434) al deciziei [în litigiu], că soldul final al restructurării, stabilit la 15,81 milioane de euro, constituia un ajutor de stat compatibil cu piața comună conform articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.
Dispozitivul deciziei [în litigiu] are următorul cuprins:
«Articolul 1
Compensația plătită de statul francez societății SNCM, în valoare de 53,48 milioane de euro, pentru îndeplinirea obligațiilor de serviciu public în perioada 1991-2001 constituie un ajutor de stat ilegal în sensul articolului 88 alineatul (3) din Tratatul CE, dar compatibil cu piața comună, conform prevederilor articolului 86 alineatul (2) din tratat.
Prețul negativ de vânzare a SNCM, de 158 de milioane de euro, aplicarea de către CGMF a măsurilor sociale pentru angajați, în valoare de 38,5 milioane de euro și recapitalizarea comună și concomitentă a SNCM de către CGMF, în valoare de 8,75 milioane de euro, nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) din Tratatul CE.
Ajutorul pentru restructurare în valoare de 15,81 milioane de euro pe care Franța l‑a pus în aplicare în beneficiul [SNCM] constituie un ajutor de stat ilegal în sensul articolului 88 alineatul (3) din Tratatul CE, dar este compatibil cu piața comună în sensul articolului 86 alineatul (2) din tratat.
Articolul 2
Prezenta decizie se adresează Republicii Franceze.»”
Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 decembrie 2008, Corsica Ferries a solicitat Tribunalului anularea deciziei în litigiu. Aceasta a invocat, în esență, șase motive în susținerea acțiunii formulate.
Primul motiv este întemeiat pe o interpretare pretins prea extensivă a articolului 287 CE, care s‑ar fi tradus prin nemotivarea deciziei [în litigiu], precum și prin atingerea adusă dreptului la apărare și dreptului la o cale de atac jurisdicțională efectivă. Motivele al doilea‑al șaselea sunt întemeiate pe încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE și a Liniilor directoare. Aceste motive privesc în mod succesiv aportul de capital în valoare de 53,48 milioane de euro cu titlu de compensație pentru serviciul public, cesiunea SNCM pentru un preț negativ de 158 de milioane de euro, aportul de capital al CGMF în valoare de 8,75 milioane de euro, măsurile de ajutor pentru persoane în cuantum de 38,5 milioane de euro și soldul în valoare de 22,52 milioane de euro notificat ca ajutoare pentru restructurare.
Tribunalul a admis motivele al treilea-al șaselea invocate de Corsica Ferries în susținerea acțiunii sale în anulare și a anulat paragrafele al doilea și al treilea ale articolului 1 din decizia în litigiu.
Concluziile părților și procedura în fața Curții
Prin recursul formulat, SNCM solicită Curții:
—
anularea în parte a hotărârii atacate, în temeiul articolului 265 alineatul (1) TFUE și al articolului 61 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în măsura în care prin aceasta s‑a anulat articolul 1 al doilea și al treilea paragraf din decizia în litigiu și
—
obligarea Corsica Ferries la plata cheltuielilor de judecată.
Corsica Ferries solicită Curții:
—
declararea ca nefondate și respingerea recursurilor formulate în prezentele cauze conexate și
—
obligarea recurentelor la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
Republica Franceză solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate în măsura în care prin aceasta s‑a anulat articolul 1 al doilea și al treilea paragraf din decizia în litigiu;
—
soluționarea de către ea însăși a litigiului sau trimiterea cauzei la Tribunal spre rejudecare și
—
obligarea pârâtei la plata cheltuielilor de judecată.
Prin decizia președintelui Curții din 24 ianuarie 2013, cauzele C‑533/12 P și C‑536/12 P au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
Cu privire la recursuri
SNCM, în cauza C‑533/12 P, și Republica Franceză, în cauza C‑536/12 P, invocă, ambele, împotriva hotărârii atacate patru motive, care se suprapun în mare măsură. În consecință, se impune să fie examinate împreună.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe erori de drept în ceea ce privește cesiunea SNCM la un preț negativ
Argumentele părților
Prin intermediul primului motiv, privind cesiunea SNCM la un preț negativ de 158 de milioane de euro, SNCM arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept nerespectând marja de apreciere a Comisiei și, în interpretarea sa, contrară articolului 345 TFUE, a criteriului investitorului privat în economia de piață, a denaturat decizia în litigiu și și‑a încălcat obligația de motivare.
Cu privire al nerespectarea marjei de apreciere a Comisiei și la întinderea controlului efectuat de Tribunal
Potrivit SNCM, Tribunalul nu a respectat marja de apreciere de care beneficiază Comisia pentru aplicarea criteriului investitorului privat în economia de piață. Astfel, în decizia în litigiu, Comisia, pentru a stabili inexistența unui ajutor în prețul negativ, a efectuat o comparație între prețul negativ al cesiunii și indemnizațiile suplimentare de concediere care ar fi fost acordate de stat în caz de lichidare a SNCM. Acest calcul se întemeiază pe date furnizate de părți și de un expert independent. Prin repunerea în discuție a concluziilor Comisiei, Tribunalul nu ar fi respectat marja de apreciere de care dispune Comisia pentru a aprecia chestiunile economice complexe și ar fi săvârșit o eroare de drept.
Corsica Ferries arată că, în privința calificării drept ajutor de stat și în privința domeniului de aplicare al articolului 107 alineatul (1) TFUE, instanța Uniunii trebuie, în principiu, să exercite un control deplin în materie.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește marja de apreciere a Comisiei și controlul jurisdicțional, Tribunalul a amintit, la punctul 88 din hotărârea atacată, o jurisprudență constantă referitoare la întinderea și la natura acestui control în ceea ce privește noțiunea „ajutor de stat”.
Potrivit acestei jurisprudențe, noțiunea „ajutor de stat”, astfel cum a fost aceasta definită în dreptul primar, reprezintă un concept juridic ce trebuie interpretat pe baza unor criterii obiective. Din acest motiv, instanța Uniunii, în principiu și ținând seama atât de elementele concrete ale litigiului cu care este sesizată, cât și de caracterul tehnic sau complex al aprecierilor efectuate de Comisie, trebuie să exercite un control deplin în ceea ce privește chestiunea dacă o măsură intră în domeniul de aplicare al articolului 107 alineatul (1) TFUE. Instanțele Uniunii trebuie să verifice nu numai exactitatea prezentării elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența lor, ci și să controleze dacă aceste elemente reprezintă toate datele pertinente ce trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă acestea sunt de natură să susțină concluziile deduse (Hotărârea Franța/Ladbroke Racing și Comisia, C‑83/98 P,
EU:C:2000:248
, punctul 25, Hotărârea Comisia/Scott, C‑290/07 P,
EU:C:2010:480
, punctele 64 și 65, precum și Hotărârea BNP Paribas și BNL/Comisia, C‑452/10 P,
EU:C:2012:366
, punctul 100 și jurisprudența citată).
Tribunalul a efectuat, în mod întemeiat, la punctele 90-108 din hotărârea atacată, un control al elementelor obiective luate în considerare de Comisie în decizia în litigiu, pentru a asigura o corectă aplicare a articolului 107 TFUE, conform jurisprudenței menționate la punctul precedent.
Mai mult, după cum a arătat avocatul general la punctul 39 din concluzii, este necesar să se constate, contrar susținerilor SNCM, că Tribunalul nu a repus nicidecum în discuție lucrările expertului independent pe care s‑a întemeiat decizia în litigiu.
După examinarea acestei decizii, Tribunalul a apreciat că Comisia nu și‑a argumentat în mod suficient raționamentul și că s‑a întemeiat pe elemente care nu erau obiective și nici verificabile. Trebuie, așadar, să se respingă argumentul SNCM potrivit căruia Tribunalul nu ar fi respectat marja de apreciere a Comisiei sau ar fi substituit propriul raționament celui al expertului numit de aceasta din urmă.
Rezultă din cele de mai sus că Tribunalul a efectuat în mod corect controlul integral pe care este obligat să îl efectueze, în sensul jurisprudenței citate la punctul 15 din prezenta hotărâre.
Cu privire la criteriul investitorului privat în economia de piață
– Argumentele părților
În ceea ce privește interpretarea criteriului investitorului privat în economia de piață, SNCM reproșează Tribunalului că a impus Comisiei obligația de a defini activitățile economice ale statului membru în cauză, „în special la nivel geografic și sectorial”, în scopul de a stabili că comportamentul acestui stat corespundea celui pe care l‑ar fi adoptat un investitor privat în economia de piață. Or, întreprinderea recurentă arată că criteriul pertinent degajat de jurisprudență, pentru stabilirea acestui test, este cel al dimensiunii investitorului, iar nu cel al sectorului în care operează investitorul. Astfel, Tribunalul ar fi încălcat principiul fundamental al nediscriminării în funcție de regimul de proprietate impus prin articolul 345 TFUE, care se află la originea testului investitorului privat.
Corsica Ferries arată că nu se poate reproșa Tribunalului faptul de a fi impus o definire sectorială și geografică a activităților economice în cauză pentru a putea verifica dacă Comisia își întemeiase aprecierea măsurilor în discuție pe „toate datele pertinente”.
Republica Franceză arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că Comisia nu putea, în principiu, să ia în considerare riscul unei atingeri aduse imaginii de marcă a statului în calitate de actor economic global în sectorul privat în cadrul testului investitorului privat. Aceasta apreciază, pe de altă parte, că impunând existența unei practici suficient de consacrate, chiar constante, printre investitorii din sectorul în cauză, pe baza unor elemente obiective și verificabile, Tribunalul a stabilit o cerință care depășește ceea ce este necesar pentru buna aplicare a testului investitorului privat, astfel cum este impusă de jurisprudență.
Asemenea Republicii Franceze, SNCM consideră că, stabilind, la punctele 86, 87, 95 și 96 din hotărârea atacată, criterii în întregime pretoriene, precum punerea în aplicare a unei analize sectoriale și geografice, demonstrarea unei practici suficient de consacrate și un standard de probă prea ridicat pentru a dovedi existența probabilității unui profit material indirect, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea criteriului investitorului privat în economia de piață.
SNCM arată, în plus, că, la punctele 101-108 din hotărârea atacată, prin faptul că a constatat că Comisia nu a demonstrat că comportamentul statului francez fusese motivat de o probabilitate rezonabilă de a obține un profit material indirect, fie și pe termen lung, Tribunalul a impus un standard de probă excesiv de ridicat. Or, pentru a determina dacă privatizarea unei întreprinderi publice la un preț de vânzare negativ conține elemente de ajutor de stat, ar trebui să se aprecieze dacă, în împrejurări similare, un investitor privat de o dimensiune care poate fi comparată cu cea a organismelor care administrează sectorul public ar fi putut fi determinat să efectueze aporturi de capital de aceeași importanță sau ar fi optat pentru lichidarea acesteia.
Potrivit SNCM, profitul indirect pe care statul francez poate să îl obțină din măsura în cauză trebuie să fie considerat ca fiind dovedit prin compararea costurilor probabile ale lichidării cu prețul negativ al cesiunii.
Mai mult, în opinia SNCM, Tribunalul a impus un standard de probă practic imposibil de oferit. Recurenta arată că ar fi imposibil de cuantificat în mod precis prejudiciul suferit în cazul alterării imaginii de marcă a statului membru în discuție. O astfel de cuantificare ar trebui să se întemeieze, prin natura sa, pe elemente dificil de prevăzut cu anticipație, în special prin faptul că ar trebui să se sprijine pe reacția altor actori economici, precum clienții, utilizatorii, furnizorii sau personalul SNCM, dar și al celorlalte întreprinderi publice.
Potrivit Corsica Ferries, Tribunalul a conferit întregul efect util criteriului investitorului privat avizat, care presupune demonstrarea faptului că comportamentul statului membru este ghidat de perspective de rentabilitate pe termen mai lung, cu alte cuvinte, demonstrarea raționalității economice pe termen lung a comportamentului statului în cauză. În consecință, Tribunalul ar fi sancționat Comisia pentru că nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale, în decizia în litigiu, probabilitatea rezonabilă ca statul francez să obțină un profit material indirect, fie și pe termen lung, din operațiunea în cauză.
În ceea ce privește definirea activităților economice ale statului francez, SNCM invocă de asemenea o denaturare a deciziei de către Tribunal prin faptul că acesta a considerat că Comisia nu a definit corespunzător cerințelor legale activitățile economice ale statului în raport cu care trebuia apreciată raționalitatea economică a măsurilor în cauză. În ceea ce privește noțiunile „practică suficient de consacrată” și „practică constantă”, în opinia SNCM, hotărârea atacată este caracterizată printr‑un viciu de motivare, întrucât Tribunalul nu a definit aceste noțiuni.
– Aprecierea Curții
Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că intervenția autorităților publice în capitalul unei întreprinderi, indiferent de formă, poate constitui un ajutor de stat în sensul articolului 87 CE în cazul în care condițiile de la acest articol sunt îndeplinite (Hotărârea Spania/Comisia, C‑278/92-C‑280/92,
EU:C:1994:325
, punctul 20, precum și Hotărârea Italia și SIM 2 Multimedia/Comisia, C‑328/99 și C‑399/00,
EU:C:2003:252
, punctul 36 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, potrivit de asemenea unei jurisprudențe constante, din principiul egalității de tratament între întreprinderi publice și întreprinderi private rezultă că nu pot fi calificate drept ajutoare de stat capitalurile puse la dispoziția unei întreprinderi direct sau indirect de către stat în împrejurări care corespund condițiilor normale ale pieței (Hotărârea Italia și SIM 2 Multimedia/Comisia,
EU:C:2003:252
, punctul 37 și jurisprudența citată). Astfel, condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o măsură pentru a se încadra în noțiunea „ajutor”, în sensul articolului 107 TFUE, nu sunt îndeplinite dacă întreprinderea publică beneficiară putea obține același avantaj precum cel care i‑a fost pus la dispoziție prin intermediul resurselor statului în împrejurări care corespund condițiilor normale de piață, această apreciere realizându‑se, pentru întreprinderile publice, cu aplicarea, în principiu, a criteriului investitorului privat (a se vedea Hotărârea Comisia/EDF, C‑124/10 P,
EU:C:2012:318
, punctul 78 și jurisprudența citată).
Potrivit jurisprudenței Curții, trebuie să se facă distincție între rolul statului membru acționar al unei întreprinderi, pe de o parte, și atribuțiile statului care acționează în calitate de putere publică, pe de altă parte. Aplicabilitatea criteriului investitorului privat depinde, în definitiv, de faptul că statul membru în cauză acordă în calitatea sa de acționar, iar nu în calitatea sa de putere publică, un avantaj economic unei întreprinderi (a se vedea Hotărârea Spania/Comisia,
EU:C:1994:325
, punctul 22, precum și Hotărârea Comisia/EDF,
EU:C:2012:318
, punctele 80 și 81).
În consecință, este necesar să se aprecieze dacă, în împrejurări similare, un investitor privat de o dimensiune care poate fi comparată cu cea a organismelor care administrează sectorul public ar fi putut fi determinat să efectueze aporturi de capital de aceeași importanță (Hotărârea Italia și SIM 2 Multimedia/Comisia,
EU:C:2003:252
, punctul 38, precum și jurisprudența citată).
În scopul acestei analize, este necesar să se aprecieze dacă măsura ar fi fost adoptată în condiții normale de piață de un investitor privat care se află într‑o situație cât mai apropiată de situația statului membru în cauză, numai beneficiile și obligațiile referitoare la situația acestuia din urmă în calitate de acționar, cu excluderea celor care se referă la calitatea sa de putere publică, trebuind să fie avute în vedere (Hotărârea Comisia/EDF,
EU:C:2012:318
, punctul 79).
Pe de altă parte, în lipsa oricărei posibilități de a compara situația unei întreprinderi publice cu cea a unei întreprinderi private, „condițiile normale de piață” trebuie apreciate prin referire la elementele obiective și verificabile care sunt disponibile (Hotărârea Chronopost și alții/Ufex și alții, C‑83/01 P, C‑93/01 P și C‑94/01 P,
EU:C:2003:388
, punctul 38, precum și Hotărârea Comisia/EDF,
EU:C:2012:318
, punctele 101 și 102).
În scopul aprecierii testului investitorului privat, Tribunalul a considerat, la punctul 86 din hotărârea atacată, că revine Comisiei sarcina de a defini activitățile economice ale statului membru în cauză, în special la nivel geografic și sectorial, în raport cu care trebuie să fie apreciată raționalitatea economică pe termen lung a comportamentului acestui stat. În plus, la punctele 95-100 din această hotărâre, Tribunalul a considerat că doar o „practică suficient de consacrată” sau o „practică constantă” a întreprinderilor private poate fi utilă pentru aplicarea acestui test.
În această privință, trebuie arătat că astfel de cerințe nu au o valoare absolută, ci pot, dacă este cazul, să identifice investitorul privat comparabil cu întreprinderea publică în beneficiul căreia este aplicat testul investitorului privat.
Prin utilizarea unor astfel de termeni, Tribunalul nu a impus cerințe specifice în ceea ce privește natura probelor prin care se poate demonstra că un investitor privat rațional care se găsește într‑o situație cât mai apropiată posibil de întreprinderea publică ar fi efectuat aportul de capital în discuție, ci a constatat, la punctele 93 și 94 din hotărârea atacată, că Comisia nu a definit, corespunzător cerințelor legale, activitățile economice ale statului francez în raport cu care trebuia apreciată raționalitatea economică a măsurilor din speță și că îi era imposibil să controleze raționalitatea economică pe termen lung a prețului negativ al cesiunii din speță.
Tribunalul a identificat în mod corect criteriul raționalității economice pe termen lung a unei decizii a unui stat membru de a acorda un avantaj economic unei întreprinderi, care trebuie, în orice caz, să fie îndeplinit pentru a trece testul investitorului privat. Procedând în acest mod, Tribunalul nu a încălcat articolul 345 TFUE.
Potrivit jurisprudenței, atunci când aporturile de capital ale unui investitor din sectorul public fac abstracție de orice perspectivă de rentabilitate, fie și pe termen lung, astfel de aporturi trebuie considerate ca fiind ajutoare de stat în temeiul articolului 107 TFUE și compatibilitatea acestora cu piața comună trebuie să fie apreciată doar în raport cu criteriile prevăzute de această dispoziție (a se vedea în acest sens Hotărârea Italia/Comisia, C‑303/88,
EU:C:1991:136
, punctul 22).
Contrar celor susținute de Republica Franceză, Tribunalul, la punctul 85 din hotărârea atacată, nu a exclus, de principiu, faptul că protecția imaginii de marcă a unui stat membru în calitate de investitor global în economia de piață ar putea constitui, în circumstanțe particulare și cu o motivare deosebit de convingătoare, o justificare pentru a demonstra raționalitatea economică pe termen lung a suportării unor costuri suplimentare cum sunt indemnizațiile suplimentare de concediere.
Cu toate acestea, Tribunalul a putut să constate în mod întemeiat, la punctul 85 din hotărârea atacată, că nu sunt suficiente referiri sumare la imaginea de marcă a unui stat membru, în calitate de actor global, pentru a susține inexistența unui ajutor, în sensul dreptului Uniunii.
Primul motiv al SNCM nu poate fi admis nici în măsura în care reproșează Tribunalului că a impus Comisiei, la punctele 101-108 din hotărârea atacată, un standard de probă excesiv în ceea ce privește dovada faptului că comportamentul statului francez era motivat de o probabilitate rezonabilă de a obține un profit material, fie și pe termen lung. În această privință, din hotărârea atacată rezultă că Comisia s‑a limitat să afirme că imaginea de marcă a statului francez ar fi afectată ca urmare a unor tulburări sociale. Or, având în vedere cele constatate printre altele la punctul 41 din prezenta hotărâre, o astfel de argumentare nu poate fi admisă.
Astfel, Tribunalul a putut să constate în mod întemeiat, la punctul 108 din hotărârea atacată, că raționalitatea economică pe termen lung a comportamentului statului francez nu a fost dovedită corespunzător cerințelor legale.
În ceea ce privește susținerea SNCM privind denaturarea, aceasta din urmă nu a dovedit că Tribunalul ar fi denaturat decizia Comisiei, și anume că ar fi efectuat o interpretare în mod vădit eronată a acesteia.
Referitor la critica SNCM potrivit căreia Tribunalul nu și‑a îndeplinit obligația de motivare întrucât nu a definit noțiunile „practică suficient de consacrată” și „practică constantă”, este necesar să se constate, după cum a procedat avocatul general la punctul 62 din concluzii, că aceste expresii sunt clare și fac referire la o apreciere a faptelor și că este ușor de înțeles că unul sau câteva exemple nu pot să constituie o „practică suficient de consacrată” sau o „practică constantă”.
În consecință, primul motiv trebuie respins în totalitate.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe erori de drept referitoare la aportul de capital în valoare de 8,75 milioane de euro
Argumentele părților
SNCM arată că, întrucât nu a luat în considerare toate elementele pertinente, în special chestiunea randamentului fix și pe cea referitoare la efectul clauzei rezolutorii, în aprecierea caracterului comparabil al condițiilor de investiții ale aporturilor de capital concomitente, Tribunalul a denaturat decizia în litigiu.
Potrivit SNCM, chestiunea randamentului fix a fost analizată de Comisie la punctele 361-363 din decizia în litigiu. Astfel, Comisia ar fi constatat că un randament fix de 10 % al investiției de capital a statului francez în SNCM constituia pentru un investitor privat o rentabilitate adecvată pe termen lung a capitalului investit.
Mai mult, în opinia SNCM, Comisia a precizat motivul pentru care a apreciat că clauza rezolutorie nu putea să repună în discuție egalitatea de tratament dintre investitorii concomitenți. Astfel, spre deosebire de ceea ce a statuat Tribunalul la punctul 127 din hotărârea atacată, Comisia ar fi arătat că această clauză nu avea ca obiect investiția concomitentă a cumpărătorilor privați și a statului în SNCM privatizată, ci cesiunea totală a SNCM către cumpărătorii privați. Astfel, clauza rezolutorie ar avea legătură cu cesiunea SNCM și ar trebui să fie analizată în acest cadru și, în aceste condiții, nu ar putea fi luată în considerare în cadrul analizei investiției concomitente a statului și a cumpărătorilor privați efectuate în urma acestei cesiuni.
SNCM apreciază că clauza rezolutorie a fost valorificată în momentul cesiunii SNCM la prețul negativ de 158 de milioane de euro. Având în vedere că cesiunea SNCM a avut loc la prețul pieței, această clauză rezolutorie a fost valorificată în prețul de cesiune menționat și nu s‑ar putea considera că a conferit un avantaj cumpărătorilor. Prin urmare, nu ar trebui să se mai țină seama de aceasta în momentul evaluării aspectului dacă investiția concomitentă a statului francez respectă principiul egalității de tratament a investitorilor, deoarece aceasta ar însemna o dublă contabilizare a respectivei clauze.
În ceea ce privește luarea în considerare a contextului de privatizare a întreprinderii care include aportul de 8,75 milioane de euro în capitalul SNCM, aceasta apreciază că angajamentele care fac trimitere la măsurile adoptate de statul francez în cadrul privatizării SNCM, și anume prețul negativ de 158 milioane de euro și avansul de cont curent în valoare de 38,5 milioane de euro, nu trebuie să fie luate în considerare din nou în cadrul aprecierii respectivului aport de capital. Luarea în considerare din nou a prețului negativ și a aportului de capital pentru aprecierea avansului în contul curent ar echivala cu o dublă contabilizare a acestui preț și a acestui aport.
Republica Franceză arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept care rezultă din încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE apreciind că Comisia nu a luat în considerare toate elementele pertinente în cadrul analizei comparabilității aportului de capital al CGMF, acționar public al SNCM, în valoare de 8,75 milioane de euro, și a celui al cumpărătorilor privați, în valoare de 26,25 milioane de euro, și că Comisia ar fi trebuit să ia în considerare clauza rezolutorie de cesiune acordată acestor cumpărători privați în cadrul privatizării SNCM.
Corsica Ferries arată că valorificarea clauzei rezolutorii în momentul cesiunii la prețul negativ de 158 de milioane de euro nu are efect asupra raționamentului Tribunalului și asupra faptului că Comisia s‑a abținut, în decizia în litigiu, să procedeze la o analiză aprofundată a impactului economic al clauzei respective, astfel încât, în cazul în care acesta ar fi fost valorificat,
quod non
, în prețul negativ menționat anterior, Comisia ar fi trebuit să explice acest lucru în mod clar și transparent.
Aprecierea Curții
Trebuie observat că Tribunalul, la punctul 117 din hotărârea atacată, a constatat, în mod întemeiat, că simplul fapt că un aport de capital a fost realizat în comun și concomitent cu investitori privați nu exclude în mod automat calificarea drept ajutor de stat. Trebuie luate în considerare și alte elemente, în special egalitatea de tratament a acționarilor publici și privați.
La punctul 130 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că clauza rezolutorie de cesiune este cel puțin de natură să elimine orice incertitudine pentru cumpărătorii privați în cazul survenirii unuia dintre aceste elemente declanșatoare și că această clauză are, în consecință, o valoare financiară reală. Potrivit Tribunalului, clauza menționată este, prin urmare, susceptibilă să modifice profilurile de risc ale aporturilor de capital ale cumpărătorilor privați și al CGMF și, așadar, să repună în discuție caracterul comparabil al condițiilor de investiții.
Trebuie constatat că recurentele nu au reușit să dovedească existența unei erori de drept pe care ar fi săvârșit‑o Tribunalul în această privință.
Argumentul potrivit căruia clauza rezolutorie ar fi fost valorificată în prețul de cesiune a SNCM și că această clauză nu putea să mai fie luată în considerare pentru a aprecia comparabilitatea aporturilor de capital a acționarilor publici și privați trebuie să fie respins.
Astfel, după cum a arătat Tribunalul la punctul 111 din hotărârea atacată, subscrierea comună și concomitentă în cauză era prevăzută deja în protocolul de acord privind cesiunea în discuție. În consecință, este clar că aportul de capital în cauză a fost prevăzut în contextul privatizării parțiale a SNCM.
După cum recunoaște Republica Franceză, în cazul invocării clauzei rezolutorii, acționarul inițial care și‑a cedat participațiile cumpărătorului va trebui să îi ramburseze acestuia din urmă aportul de capital și astfel, spre deosebire de acționarul inițial, cumpărătorul are posibilitatea să își recupereze aportul de capital în cazul invocării clauzei rezolutorii și să renunțe la întreprinderea publică în cauză.
În aceste împrejurări, este evident că clauza rezolutorie poate să producă efecte asupra condițiilor acestei recapitalizări și poate să afecteze condițiile de comparabilitate.
Dat fiind că Tribunalul a evidențiat elemente ale acestei afectări, a putut să concluzioneze, în mod întemeiat, că Comisia nu putea să se abțină, în decizia [în litigiu], să procedeze la o analiză aprofundată a impactului economic al clauzei rezolutorii de cesiune. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 115 din concluzii, Tribunalul a constatat în mod întemeiat că Comisia nu și‑a argumentat sau nu și‑a argumentat suficient decizia în ceea ce privește egalitatea de tratament a investitorilor publici și privați în SNCM.
În consecință, fără a examina chestiunea aprecierii randamentului aportului de capital al CGMF, trebuie să se respingă al doilea motiv.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește ajutorul pentru persoane în valoare de 38,5 milioane de euro
Argumentele părților
Potrivit SNCM, Tribunalul a denaturat decizia în litigiu întrucât a considerat că Comisia a pretins că faptul că măsura în cauză nu decurge din obligațiile legale stricte era, prin natura sa, susceptibilă să excludă caracterul său de ajutor de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept încălcând marja de apreciere a Comisiei în examinarea situațiilor economice complexe. Constatând, la punctul 144 din hotărârea atacată, că „existența contului escrow este de natură să creeze un stimulent pentru salariații SNCM de a părăsi întreprinderea sau, cel puțin, de a o părăsi fără a‑și negocia plecarea, în special în ceea ce privește eventuala acordare de indemnizații suplimentare de concediere […], toate acestea fiind situații care ar crea un avantaj economic indirect pentru SNCM”, Tribunalul ar fi depășit controlul erorii vădite de apreciere impus pentru examinarea situațiilor economice complexe.
Tribunalul nu și‑ar fi motivat suficient decizia în ceea ce privește avantajul de care ar fi beneficiat SNCM. Astfel, analiza sa privind contul escrow, la punctul 144 din hotărârea atacată, nu permite înțelegerea motivelor pentru care Comisia ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că nu a calificat măsurile de ajutor pentru persoane drept „ajutor de stat”.
Mai mult, SNCM și Republica Franceză apreciază că hotărârea atacată prezintă un viciu de motivare. Tribunalul nu ar fi examinat constatarea Comisiei potrivit căreia, „chiar dacă se adaugă suma de 38,5 milioane [de euro] la aportul de capital al statului, în valoare de 142,5 milioane [de euro], prețul de vânzare negativ ajustat, respectiv 196 [de] milioane [de euro], rămâne mult sub costul de lichidare judiciară a SNCM”. Or, Comisia a stabilit că costurile de lichidare pentru statul francez ar fi fost mai ridicate decât prețul negativ, chiar și în urma adăugării la acesta a ajutoarelor pentru persoane.
În această privință, prin calificarea măsurilor de ajutor pentru persoane în valoare de 38,5 milioane de euro drept „ajutoare de stat”, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, fără a verifica, în subsidiar, dacă aceste măsuri corespundeau testului investitorului privat avizat, Tribunalul nu și‑ar fi motivat decizia corespunzător cerințelor legale.
Corsica Ferries arată că Comisia a fost cenzurată de Tribunal tocmai pentru că nu a fost în măsură să determine aplicarea normală a sistemului indemnizațiilor sociale suplimentare pentru desfacerea contractului de muncă în ceea ce privește mecanismul contului escrow.
Aprecierea Curții
Pe baza considerațiilor de la punctele 14-16 din prezenta hotărâre, Curtea consideră că examinarea efectuată de Tribunal la punctul 144 de hotărârea atacată este conformă cu nivelul de control pe care acesta este obligat să îl respecte.
În ceea ce privește argumentul SNCM și al Republicii Franceze potrivit căruia Tribunalul ar fi trebuit să verifice, în subsidiar, dacă suma de 38,5 milioane de euro era justificată de testul investitorului privat, trebuie amintit că Curtea nu a admis primul motiv, având ca obiect calificarea indemnizațiilor suplimentare de concediere în valoare de 158 de milioane de euro.
Astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 132 din concluzii, suma de 38,5 milioane de euro din contul escrow este destinată de asemenea, dacă este cazul, să fie plătită ca indemnizații suplimentare de concediere.
Or, recurentele nu prezintă niciun argument care ar demonstra că natura acestei sume de 38,5 milioane de euro ar fi diferită de suma de 158 de milioane de euro, apreciată în cadrul examinării primului motiv, referitor la aplicarea testului investitorului privat.
În ceea ce privește motivele dezvoltate de avocatul general la punctele 122-137 din concluzii, Curtea consideră că Tribunalul, în analiza constatărilor și a argumentelor în legătură cu acest motiv, nu a denaturat decizia în litigiu și a motivat hotărârea atacată corespunzător cerințelor legale.
În consecință, al treilea motiv trebuie respins.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o eroare de drept referitoare la soldul restructurării de 15,81 milioane de euro
Argumentele părților
SNCM și Republica Franceză consideră că raționamentul Tribunalului referitor la soldul restructurării de 15,81 milioane de euro este eronat.
Recurentele arată că raționamentul Tribunalului, la punctele 148-153 din hotărârea atacată, este întemeiat pe premisa potrivit căreia Comisia a considerat că Planul din 2006 nu conținea elemente constitutive ale ajutorului de stat. Astfel, prin recursurile formulate, recurentele urmăresc să demonstreze că Tribunalul a săvârșit, în cadrul analizei măsurilor din Planul din 2006, erori de drept și că nu și‑a îndeplinit obligația de motivare.
Aprecierea Curții
Rezultă din înscrisurile recurentelor că acest al patrulea motiv depinde de decizia Curții de a admite motivele precedente prezentate în susținerea recursurilor menționate.
Or, la punctele 39, 55 și 66 din prezenta hotărâre, Curtea a respins primul, al doilea și al treilea motiv și a confirmat hotărârea atacată.
În aceste împrejurări, fără a fi necesară examinarea argumentelor invocate de recurente, trebuie să se respingă al patrulea motiv ca inoperant.
Întrucât niciunul dintre motivele prezentate de recurente nu a fost admis, recursurile în cauzele C‑533/12 P și C‑536/12 P trebuie respinse.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, prevede că partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Corsica Ferries a solicitat obligarea SNCM și a Republicii Franceze la plata cheltuielilor de judecată, iar acestea din urmă au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursurile.

2)
Société nationale maritime Corse‑Méditérrannée (SNCM) SA și Republica Franceză suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Corsica Ferries France SAS, în părți egale.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.