CELEX: 62012TJ0341
Konkurenca
Upravni postopek
Evropski trg vodikovega peroksida in perborata
Objava odločbe o ugotovitvi kršitve člena 81 ES
Zavrnitev prošnje, da bi se informacije, ki so bile Komisiji posredovane na podlagi njenega obvestila o prizanesljivosti, obravnavale zaupno
Obveznost obrazložitve
Zaupnost
Poslovna skrivnost
Legitimno pričakovanje

Dejansko stanje
Komisija Evropskih skupnosti je 3. maja 2006 sprejela odločbo C(2006) 1766 final v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti družbam Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, Eka Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret SA, Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA in Arkema SA (zadeva COMP/38.620 – vodikov peroksid in perborat) (v nadaljevanju: odločba VPP).
Komisija je v odločbi VPP med drugim ugotovila, da je bila družba Degussa AG, ki je postala Evonik Degussa GmbH, tožeča stranka, udeležena pri kršitvi člena 81 ES na ozemlju Evropskega gospodarskega prostora (EGP) skupaj še s šestnajstimi drugimi družbami, dejavnimi v sektorju vodikovega peroksida in perborata. Ker je bila tožeča stranka prva družba, ki je decembra 2002 navezala stik s Komisijo na podlagi Obvestila Komisije z o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (
UL 2002, C 45, str. 3
, v nadaljevanju: obvestilo o prizanesljivosti iz leta 2002) in ker je ob tej priložnosti v celoti sodelovala tako, da je Komisiji posredovala vse informacije, ki jih je imela v zvezi s kršitvijo, ji je bila priznana popolna imuniteta pred globami.
Leta 2007 je bila na spletni strani generalnega direktorata Komisije za konkurenco (v nadaljevanju: DG COMP) objavljena prva nezaupna različica odločbe VPP.
Komisija je v dopisu z dne 28. novembra 2011 tožečo stranko obvestila, da namerava objaviti novo podrobnejšo nezaupno različico odločbe VPP, v kateri bo celotna vsebina navedene odločbe, razen zaupnih informacij. Komisija je ob tej priložnosti tožečo stranko pozvala, naj v odločbi VPP označi informacije, v zvezi s katerimi namerava predlagati zaupno obravnavanje.
Ker je tožeča stranka menila, da ta podrobnejša nezaupna različica vsebuje zaupne informacije ali poslovne skrivnosti, je Komisijo v dopisu z dne 23. decembra 2011 obvestila, da objavi nasprotuje. V utemeljitev tega nasprotovanja je tožeča stranka posebej navedla, da navedena nezaupna različica vsebuje več informacij, ki jih je posredovala Komisiji v okviru programa prizanesljivosti, pa tudi imena več njenih sodelavcev ter navedbe glede njenih poslovnih odnosov. Po mnenju tožeče stranke naj bi bila objava med drugim v nasprotju z načeloma varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja in naj bi škodovala preiskavi Komisije.
Komisija je tožečo stranko z dopisom z dne 15. marca 2012 obvestila, da bo v novi nezaupni različici, namenjeni za objavo, izpustila vse informacije, na podlagi katerih je mogoče neposredno ali posredno ugotoviti vir informacij, posredovanih na podlagi obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002, pa tudi imena sodelavcev tožeče stranke. Komisija pa je presodila, da zaupnost ni upravičena glede drugih informacij, za katere je tožeča stranka predlagala zaupno obravnavanje.
Z uporabo možnosti, določene s Sklepom 2011/695/EU predsednika Evropske komisije z dne 13. oktobra 2011 o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje v nekaterih postopkih o konkurenci (
UL L 275, str. 29
, v nadaljevanju: sklep o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje) je tožeča stranka zadevo predložila pooblaščencu za zaslišanje, da bi ta iz nezaupne različice, ki se namerava objaviti, izključil vse informacije, ki jih je posredovala na podlagi obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002.
Izpodbijani sklep
S sklepom C(2012) 3534 final z dne 24. maja 2012 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep) je pooblaščenec za zaslišanje v imenu Komisije zavrnil prošnje tožeče stranke za zaupno obravnavanje in je zato dovolil objavo informacij, ki jih je tožeča stranka posredovala Komisiji, da bi pridobila ugodnosti iz njenega programa prizanesljivosti.
Pooblaščenec za zaslišanje je v izpodbijanem sklepu najprej navedel meje svojega mandata, ki mu omogoča le preučiti, ali je neko informacijo treba šteti za zaupno, ne pa popraviti domnevne kršitve legitimnih pričakovanj tožeče stranke proti Komisiji.
Poleg tega je navedel, da je tožeča stranka objavi nove podrobnejše nezaupne različice odločbe VPP nasprotovala le zato, ker je ta vsebovala informacije, posredovane na podlagi obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002, in ker bi ji posredovanje teh informacij tretjim osebam lahko povzročilo škodo v okviru odškodninskih tožb pred nacionalnimi sodišči. Po navedbah pooblaščenca za zaslišanje ima Komisija široko polje proste presoje pri odločitvi, ali bo objavila več kot le glavno vsebino svojih odločb. Poleg tega napotila na dokumente v upravnem spisu ne pomenijo poslovnih skrivnosti ali drugih zaupnih informacij.
Po mnenju pooblaščenca za zaslišanje tožeča stranka ni dokazala, da bi ji objava informacij, ki jih je posredovala Komisiji, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti, lahko povzročila resno škodo. Interes podjetja, ki mu je Komisija naložila globo zaradi kršitve konkurenčnega prava, da se podrobnosti kršitvenega ravnanja, ki mu je očitano, ne razkrijejo javnosti, naj nikakor ne bi bil deležen posebnega varstva. Pooblaščenec za zaslišanje je v zvezi s tem opozoril, da so odškodninske tožbe sestavni del politike Evropske unije na področju konkurence in da zato tožeča stranka ne more zatrjevati pravnega interesa za varstvo proti nevarnosti, da bi bila predmet teh tožb, ker je bila udeležena pri omejevalnem sporazumu, na katerega se nanaša odločba VPP.
Pooblaščenec za zaslišanje je prav tako ugotovil, da ni pristojen za odgovor na trditev tožeče stranke, da bi razkritje informacij, ki jih je posredovala Komisiji v okviru programa prizanesljivosti, tretjim osebam škodovalo navedenemu programu, saj tako vprašanje presega meje njegovega mandata. V zvezi s tem je opozoril, da v skladu s sodno prakso le Komisija presoja, v kakšnem obsegu je treba z dejanskim in zgodovinskim okvirom, v katerega spada prepovedano ravnanje, seznaniti javnost, če ne vsebuje zaupnih informacij.
Nazadnje, pooblaščenec za zaslišanje je navedel, ker je mandat, ki mu je bil podeljen na podlagi člena 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje, omejen na presojo, v kakšnem obsegu so informacije poslovne skrivnosti ali bi morale biti obravnavane zaupno na kaki drugi podlagi, ni bil pristojen za odločitev glede trditve tožeče stranke, da naj bi objava informacij, ki jih je posredovala v okviru programa prizanesljivosti, pomenila neupravičeno različno obravnavanje glede na druge udeležence kršitve, ki je bila sankcionirana z odločbo VPP, in naj bi tako kršila načelo enakega obravnavanja.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 2. avgusta 2012 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Predsednik Splošnega sodišča je s sklepom z dne 16. novembra 2012 v zadevi Evonik Degussa/Komisija (T‑341/12 R) odločil, da se odloži izvršitev izpodbijanega sklepa in Komisiji naložil, da ne objavi različice odločbe VPP – v delu v katerem se nanaša na tožečo stranko – ki naj bi bila podrobnejša od različice, objavljene na spletni strani DG COMP leta 2007.
Ker je bila sestava senatov Splošnega sodišča spremenjena, je bil sodnik poročevalec razporejen v tretji senat, ki mu je bila zato dodeljena ta zadeva.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (tretji senat) začelo ustno obravnavo in v okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika, Komisijo pozvalo, naj predloži dokument. Ta je zahtevani dokument predložila v predpisanem roku.
Stranke so na obravnavi 9. aprila 2014 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.
Tožeča stranka je na dan obravnave predložila kopijo dopisa Komisije z dne 11. februarja 2014 v zvezi z arbitražnim postopkom v Združenih državah Amerike. Komisija je po pozivu predsednika tretjega senata, naj predloži stališča o tej novi listini v enem tednu od dneva obravnave, v dopisu, ki je v sodno tajništvo Splošnega sodišča prispel 15. aprila 2014, potrdila, da nasprotuje upoštevanju te listine v tem postopku, ker je bila predložena prepozno.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe v bistvu navaja pet tožbenih razlogov. Tožbeni razlogi se nanašajo na, prvič, kršitev člena 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje, pravice do dobrega upravljanja in pravice do izjave, drugič, pomanjkljivo obrazložitev, tretjič, kršitev varovanja poslovne skrivnosti, ki je varovana s členom 339 PDEU in členom 8 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP) ter zaupnosti informacij, ki jih Komisija namerava objaviti, četrtič, kršitev načel legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in enakega obravnavanja, in petič, kršitev načela namena iz člena 28(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101 PDEU] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) in kršitev člena 48 Obvestila Komisije o pravilih za vpogled v spis Komisije v zadevah na podlagi členov [101 PDEU] in [102 PDEU], členov 53, 54 in 57 Sporazuma EGP in Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 (
UL 2005, C 325, str. 7
, v nadaljevanju: obvestilo o vpogledu v spis).
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje, pravice do dobrega upravljanja in pravice do izjave
Ta tožbeni razlog je v bistvu sestavljen iz dveh delov. V okviru prvega dela tožeča stranka pooblaščencu za zaslišanje očita, da ni vsebinsko preučil trditev v zvezi s kršitvijo načel varstva legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja, ki mu jih je predložila, pa tudi trditev, da naj bi objava, ki jo je nameravala izvesti Komisija, kršila načelo iz člena 28(1) Uredbe št. 1/2003, da je mogoče informacije, zbrane na podlagi členov od 17 do 22 navedene uredbe, uporabiti le za namene, za katere so bile zbrane. Pooblaščenec za zaslišanje naj bi s tem, da je preučil le vprašanje, ali so bile informacije, katerih objavi je tožeča stranka nasprotovala, zaupne, neupravičeno omejil obseg nadzora, ki ga lahko izvede na podlagi člena 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje.
Tožeča stranka v okviru drugega dela navaja, da je pooblaščenec za zaslišanje s tem, da ni odločil o nekaterih njenih trditvah, izpodbijani sklep sprejel v nasprotju z njeno pravico do dobrega upravljanja, zagotovljeno s členom 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Ta opustitev naj bi pomenila tudi kršitev pravice tožeče stranke do ustrezne izjave v okviru upravnega postopka, določene v členu 41(2)(a) Listine o temeljnih pravicah.
Komisija te trditve prereka.
Glede prvega dela je najprej treba navesti, da tožeča stranka s tem tožbenim razlogom pooblaščencu za zaslišanje v bistvu očita, da ni odgovoril na tri različne trditve, ki jih je navedla pred njim in ki so po njenem mnenju take, da preprečujejo objavo podrobnejše nezaupne različice VPP, ki jo je nameravala izvesti Komisija. Te trditve se nanašajo na, prvič, kršitev načela namena iz člena 28(1) Uredbe št. 1/2003, po katerem se informacije, ki jih je Komisija zbrala na podlagi členov od 17 do 22 navedene uredbe, lahko uporabijo le za namene, za katere so bile zbrane, drugič, kršitev legitimnih pričakovanj, ki jih je imela tožeča stranka glede tega, da sporne informacije ne bodo objavljene, in tretjič, kršitev načela enakega obravnavanja, ki izhaja iz tega, da bi taka objava tožečo stranko postavila v manj ugoden položaj kot druge naslovnike odločbe VPP, ki niso sodelovali s Komisijo, v okviru odškodninskih tožb, ki bi jih morda vložili oškodovanci kršitve konkurenčnega prava, sankcionirane v tej odločbi.
V skladu s členom 1(1) sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje so pooblastila in naloge pooblaščencev za zaslišanje, imenovanih v postopkih o konkurenci, določene v navedenem sklepu.
Člen 8, od (1) do (3), sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje določa:
„1.   Kadar namerava Komisija razkriti informacijo, ki bi lahko pomenila poslovno skrivnost, ali drugo zaupno informacijo katerega koli podjetja ali osebe, jih Generalni direktorat za konkurenco o tem namenu in razlogih za to pisno obvesti. Določi se rok, v katerem lahko zadevno podjetje ali oseba predloži pisne pripombe.
2.   Kadar zadevno podjetje ali oseba nasprotuje razkritju informacije, lahko zadevo predloži pooblaščencu za zaslišanje. Če pooblaščenec za zaslišanje ugotovi, da se informacija lahko razkrije, ker ne pomeni poslovne skrivnosti ali druge zaupne informacije ali ker obstaja prednostni interes za njeno razkritje, je ta ugotovitev navedena v obrazloženem sklepu, ki se vroči zadevnemu podjetju ali osebi. V sklepu se določi datum, po katerem se bodo informacije razkrile. Ta datum ni manj kot en teden od dneva vročitve.
3.   Odstavka 1 in 2 se smiselno uporabljata za razkritje informacij z objavo v
Uradnem listu Evropske unije
.“
Najprej glede očitka pooblaščencu za zaslišanje, da ni preučil trditve o kršitvi načela namena, pri čemer je mogoče ugotoviti, da je to trditev tožeča stranka podala posebej pred njim v svoji zahtevi z dne 10. aprila 2012, je treba potrditi stališče Komisije, da je odgovor na to trditev v bistvu mogoče najti v izpodbijanem sklepu. V točki 19 izpodbijanega sklepa je pooblaščenec za zaslišanje namreč navedel, da je morala Komisija ob upoštevanju spoštovanja poslovnih skrivnosti odločiti, katere informacije bo objavila poleg bistvene vsebine odločb, ki jih je sprejela na podlagi člena 23 Uredbe št. 1/2003. V točkah 20 in 21 izpodbijanega sklepa pa je pooblaščenec za zaslišanje poleg tega zavrnil trditev tožeče stranke, da je bila taka objava izključena glede informacij, ki so bile Komisiji posredovane za pridobitev ugodnosti iz programa prizanesljivosti.
Tako ne glede na preučitev veljavnosti tega vidika v okviru petega pritožbenega razloga iz izpodbijanega sklepa posredno vendar nujno izhaja, da objava informacij, ki jih je posredovalo podjetje, ki želi pridobiti ugodnosti iz programa prizanesljivosti, kljub nestrinjanju navedenega podjetja v zvezi s tem, ne krši načela iz člena 28(1) Uredbe št. 1/2003, po katerem se informacije, ki jih je Komisija pridobila med preiskavo o kršitvi konkurenčnega prava, lahko uporabijo le za namene, za katere so bile zbrane.
Dalje, glede trditev, da pooblaščenec za zaslišanje ni odgovoril na očitke, ki se nanašajo na kršitev legitimnih pričakovanj glede tega, da sporne objave ne bo, in na kršitev načela enakega obravnavanja je treba navesti, da je te trditve tožeča stranka navedla v zahtevi pri pooblaščencu za zaslišanje 10. aprila 2012.
Ugotoviti je torej treba, ali se je pooblaščenec za zaslišanje v točkah 15 in 24 izpodbijanega sklepa upravičeno izrekel za nepristojnega za odločanje o teh trditvah ob upoštevanju meja mandata, ki mu je podeljen na podlagi člena 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje.
V zvezi s tem je najprej treba poudariti, da je Splošno sodišče razsodilo, da mora pooblaščenec za zaslišanje, kadar sprejme sklep na podlagi člena 9, tretji odstavek, Sklepa Komisije z dne 23. maja 2001 o mandatu pooblaščenca za zaslišanje nekaterih postopkih o konkurenci (2001/462/ES, ESPJ) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 151), ki ga je nadomestil člen 8(3) sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje, poleg tega, da preuči, ali različica odločbe o sankcioniranju kršitve člena 81 ES, ki mu je dana v preučitev, vsebuje poslovne skrivnosti ali kake druge zaupne informacije, ki uživajo podobno varstvo, preveriti tudi, ali ta različica vsebuje druge informacije, ki se jih ne sme razkriti javnosti bodisi zato, ker jih posebej varujejo pravna pravila Skupnosti, bodisi zato, ker se nanašajo na informacije, ki so po naravi poslovna skrivnost (sodbi Splošnega sodišča z dne 30. maja 2006, Bank Austria Creditanstalt/Komisija,
T-198/03, ZOdl., str. II-1429
, točka 34, in z dne 12. oktobra 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija,
T-474/04, ZOdl., str. II-4225
, točka 66).
Iz te sodne prakse izhaja tudi, da sta med predpisi, ki posebej varujejo nekatere informacije, tudi Uredba (ES) št. 45/2001 evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 26, str. 102) in člen 4 Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331), ki določata izjeme od pravice do dostopa do dokumentov institucij, določene v členu 2(1) zadnjenavedene uredbe (zgoraj v točki 33 navedena sodba Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija, točka 64).
Dalje je treba poudariti, da se je ob izdaji zgoraj v točki 33 navedenih sodb Bank Austria Creditanstalt/Komisija in Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija člen 9 sklepa 2001/462 skliceval le na varstvo poslovnih skrivnosti podjetij, ki so bila predmet preiskave na področju kršitve konkurenčnega prava. Ta določba se je tako glede tega razlikovala od člena 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje, ki je to določbo nadomestil, pri čemer se navedeni člen sklicuje tako na poslovne skrivnosti podjetij kot na druge zaupne informacije.
Kot je bilo poudarjeno v točki 33 zgoraj, je Splošno sodišče glede člena 9(3) sklepa 2001/462 v sodni praksi, navedeni v tej točki, vseeno podalo tako razlago, ki presega besedilo te določbe in temelji na preučitvi njenega okvira in njenih ciljev.
Tako je Splošno sodišče najprej poudarilo, da je bil namen člena 9 sklepa 2001/462 s procesnega vidika uvesti varstvo – določeno s pravom Skupnosti – informacij, do katerih je prišla Komisija v okviru postopkov uporabe pravil o konkurenci (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 28). Splošno sodišče je v zvezi s tem opozorilo na varstvo informacij, ki so po svoji naravi zajete s poslovno skrivnostjo, na podlagi člena 20(2) Uredbe št. 17 Prve Uredbe o izvajanju členov 85 [ES] in 86 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3) in navedlo, da v skladu s sodno prakso področje informacij, ki so zajete s poklicno skrivnostjo, presega okvir poslovnih skrivnosti podjetij (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 29).
Splošno sodišče je nato navedlo, da sta se prva dva odstavka člena 9 sklepa 2001/462 nanašala na razkritje informacij osebam, podjetjem ali podjetniškim združenjem za uresničevanje njihove pravice do izjave v okviru postopka uporabe pravil o konkurenci in da se je postopek, določen v teh dveh odstavkih,
mutatis mutandis
uporabljal za razkritje informacij z objavo v
Uradnem listu Evropske unije
, na katero se nanaša tretji odstavek te določbe. To je med drugim pomenilo, da je moral pooblaščenec za zaslišanje, kadar je sprejel odločbo na podlagi člena 9, tretji odstavek, sklepa 2001/462, zagotoviti spoštovanje poklicne skrivnosti glede informacij, za katere ni bilo potrebno tako posebno varstvo kot za poslovne skrivnosti, in zlasti informacij, ki bi bile lahko posredovane tretjim osebam, ki imajo v zvezi z njimi pravico do izjave, a njihova zaupnost nasprotuje razkritju javnosti (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 31).
Splošno sodišče je svojo široko razlago člena 9 sklepa 2001/462 utemeljilo s tem, da se je sklicevalo na uvodno izjavo 9 navedenega sklepa, v kateri je navedeno, da je [p]ri razkrivanju podatkov o fizičnih osebah […] zlasti treba upoštevati Uredbo […] št. 45/2001 […] (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 32).
Take ugotovitve so še vedno upoštevne glede sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje.
Tako kot člen 9 sklepa 2001/462 se tudi člen 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje na procesni ravni namreč nanaša na varstvo, ki ga pravo Unije določa za informacije, s katerimi se je seznanila Komisija v okviru postopkov uporabe pravil o konkurenci, in ki je zdaj določeno v členu 28(2) Uredbe št. 1/2003. Tako navedeni člen 8, kot je navedeno v točki 38 zgoraj, enako razlikuje med varovanjem zaupnosti informacij pred tretjimi osebami, ki imajo pravico do izjave v okviru postopka uporabe pravil o konkurenci, in širšim varovanjem, ki ga je treba zagotoviti, če je predvidena objava v Uradnem listu. Poleg tega je v uvodni izjavi 23 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje v bistvu povzeta vsebina uvodne izjave 9 sklepa 2001/462 s tem, da se sklicuje na to, da mora pooblaščenec za zaslišanje ob razkritju informacij v zvezi s fizičnimi osebami upoštevati predvsem Uredbo št. 45/2001.
V obravnavani zadevi pa načeli legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja, na kateri se tožeča stranka sklicuje pred pooblaščencem za zaslišanje, ne pomenita pravil, ki se nanašajo na posebno varovanje pred razkritjem informacij, kot so tiste, ki jih je Komisiji posredovala tožeča stranka, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti, javnosti.
V nasprotju z na primer pravili iz Uredbe št. 45/2001 glede obdelave osebnih podatkov organov ali institucij Unije ali členom 4 Uredbe št. 1049/2001 glede izjem pravice do dostopa do dokumentov, namreč poseben cilj teh načel ni varovanje zaupnosti informacij ali dokumentov. Ker ti načeli zato ne spadata v okvir varovanja – ki ga določa pravo Unije – informacij, s katerimi se je Komisija seznanila v okviru postopkov uporabe pravil o konkurenci, presegata okvir naloge, ki jo člen 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje nalaga pooblaščencu za zaslišanje.
Iz tega izhaja, da se je v obravnavani zadevi pooblaščenec za zaslišanje upravičeno izrekel za nepristojnega za odgovor na nasprotovanje sporni objavi, ki ga je podala tožeča stranka na podlagi načel legitimnih pričakovanj in enakega obravnavanja.
Poleg tega očitka, da je bila v izpodbijanem sklepu storjena očitna napaka pri presoji, ker nobena služba Komisije ni preučila načelnega nasprotovanja tožeče stranke objavi podrobnejše nezaupne različice odločbe VPP, ki ga je tožeča stranka navedla v utemeljitev prvega tožbenega razloga, ni mogoče sprejeti.
Ta očitek namreč, kot upravičeno trdi Komisija, temelji na zmotni predpostavki, da naj ta institucija na splošno ne bi sprejela stališča v zvezi s tem.
Tako je Komisija v dopisu z dne 28. novembra, ki ga je DG COMP naslovil na tožečo stranko, navedla, da se je zaradi preglednosti odločila objaviti novo podrobnejšo nezaupno različico odločbe VPP.
Poleg tega je iz dopisa, ki ga je DG COMP 15. marca 2012 naslovil na tožečo stranko, razvidno, da je Komisija v okviru preučitve načelnega nasprotovanja sporni objavi presodila, da mora tehtati med drugim varstvo namena njenih preiskav, na katero se nanaša izjema od načela preglednosti iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, in legitimne interese strank. Komisija je poleg tega navedla, da dokument, kot je izjava podjetja, ne uživa varstva le zato, ker ji je bil posredovan v okviru prošnje za prizanesljivost in ker nameravana objava ne posega v namene njene preiskave. Poleg tega je poudarila, da je bilo v obravnavani zadevi treba upoštevati člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001, na podlagi katerega izjeme pravice dostopa do dokumentov, določene v odstavkih od 1 do 3, veljajo le za obdobje, ko je varstvo utemeljeno z vsebino dokumenta. Komisija je na podlagi tega ugotovila, da sporna objava ne bi pomenila kršitve legitimnega upravičenja tožeče stranke.
Zato je v nasprotju s trditvami tožeče stranke Komisija preučila načelno nasprotovanje sporni objavi, ki ga je podala tožeča stranka.
Nazadnje, ob upoštevanju ugotovitev v točkah 30, 44 in 49 zgoraj je treba kot neutemeljen zavrniti drugi del tožbenega razloga, v okviru katerega tožeča stranka navaja, da zavrnitev odgovora na nasprotovanje sporni objavi od pooblaščenca za zaslišanje pomeni kršitev njene pravice do dobrega upravljanja, zagotovljene s členom 41(1) Listine o temeljnih pravicah in njene pravice do ustrezne izjave v okviru upravnega postopka, določene v členu 41(2)(a) Listine o temeljnih pravicah.
Iz tega sledi, da prvi tožbeni razlog ni utemeljen in ga je treba zavrniti.
Drugi tožbeni razlog: pomanjkljiva obrazložitev
Tožeča stranka pooblaščencu za zaslišanje očita, da ni zadovoljivo obrazložil izpodbijanega sklepa, kar je v nasprotju s členom 296 PDEU in členom 41(2)(c) Listine o temeljnih pravicah na eni strani ter členom 8(2) sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje na drugi. Tako naj v izpodbijanem sklepu ne bi bilo navedeno, kaj več kot pet let po objavi prvotne nezaupne različice odločbe VPP upravičuje objavo podrobnejše nezaupne različice te odločbe. Čeprav tožeča stranka priznava, da se je Komisija v dopisu, ki ga je naslovila na tožečo stranko 28. novembra 2011, sklicevala na razloge preglednosti, pa naj to sklicevanje vseeno ne bi omogočalo razumeti razlogov, iz katerih je Komisija menila, da prvotna nezaupna različica, objavljena leta 2007 na njeni spletni strani, ne izpolnjuje oziroma ne izpolnjuje več te zahteve. Posebna obrazložitev v zvezi s tem v izpodbijanem sklepu naj bi bila še toliko nujnejša, saj je odločitev Komisije, da objavi podrobnejšo nezaupno različico odločbe VPP, odstopala od prejšnje upravne prakse.
Komisija meni, da je izpodbijani sklep, obravnavan v njegovem kontekstu, v zvezi s tem dovolj obrazložen.
Na podlagi ustaljene sodne prakse je namen obveznosti obrazložitve posamezne odločbe ta, da se sodišču Unije omogoči pregled zakonitosti odločbe in s tem zainteresirani stranki ustrezno naznani, ali je odločba pravilno obrazložena ali pa ima morebitne napake, ki omogočajo izpodbijanje njene veljavnosti, pri čemer je obseg te obveznosti odvisen od narave zadevnega akta in od konteksta, v katerem je bil sprejet (sodba Sodišča z dne 9. novembra 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija,
322/81, Recueil, str. 3461
, točka 14, in sodba Splošnega sodišča z dne 11. decembra 1996, Van Megen Sports/Komisija,
T-49/95, Recueil, str. II-1799
, točka 51).
Čeprav mora Komisija na podlagi člena 296 PDEU navesti vse dejanske in pravne elemente, od katerih je odvisna pravna utemeljitev odločbe, ter preudarke, ki so jo pripeljali do njenega sprejetja, pa ni nujno, da se v obrazložitvi podrobno navedejo vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, ker je treba vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz te določbe, presojati ne le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (glej sodbi Sodišča z dne 2. aprila 1998, Komisija/Sytraval in Brink’s France,
C-367/95 P, Recueil, str. I-1719
, točka 63 in navedena sodna praksa, in Splošnega sodišča z dne 26. oktobra 2012, CF Sharp Shipping Agencies/Svet, T‑53/12, točka 37). Natančneje, akt, s katerim se posega v položaj, je dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume ukrep, sprejet v zvezi z njo (sodba Splošnega sodišča z dne 15. aprila 2011, Češka republika/Komisija,
T-465/08, ZOdl., str. II-1941
, točka 163).
Ta obveznost je glede odločb, ki jih mora sprejeti pooblaščenec za zaslišanje na podlagi prošenj za zaupno obravnavanje nekaterih informacij v okviru postopkov uporabe pravil o konkurenci, uvedena s členom 8(2) sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje v povezavi z odstavkom 3 te določbe.
V obravnavani zadevi je tako iz dopisa tožeče stranke z dne 23. decembra 2011, naslovljenega na GD COMP, kot iz dopisa, ki ga je 10. aprila 2012 naslovila na pooblaščenca za zaslišanje, razvidno, da je tožeča stranka med upravnim postopkom menila, da naj bi bila objava nove različice odločbe VPP z informacijami, ki jih je posredovala prostovoljno, da bi se zanjo uporabilo obvestilo o prizanesljivosti iz leta 2002, v nasprotju z njenimi legitimnimi pričakovanji in naj poleg tega ne bi bila upravičena z nobenim višjim javnim interesom. Iz teh dopisov je tudi razvidno, da je tožeča stranka trdila, da naj bi bila taka objava v nasprotju s prejšnjo upravno prakso Komisije, da se tretjim osebam ne razkriva informacij, ki so jih Komisiji posredovala podjetja v okviru programa prizanesljivosti.
V zvezi s tem je treba navesti, da pooblaščenec za zaslišanje sicer ni posebej vsebinsko odgovoril na vsako od teh trditev, vendar je bilo to, kot v bistvu izhaja iz preučitve prvega tožbenega razloga, zaradi spoštovanja omejitev mandata, ki mu je bil podeljen s členom 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje.
Vendar kot je že bilo poudarjeno v točki 49 zgoraj je bil izpodbijani sklep sprejet ob koncu upravnega postopka, v katerem je morala Komisija odgovoriti na načelno nasprotovanje nameravani objavi, ki ga je podala tožeča stranka in ki presega okvir pristojnosti pooblaščenca za zaslišanje.
V teh okoliščinah in za zagotovitev učinkovitega sodnega varstva tožeči stranki je treba izpodbijani sklep obravnavati v kontekstu, ki je pripeljal do njegovega sprejetja, in zato ugotoviti, da navedeni sklep posredno, a nujno vključuje stališče Komisije glede nameravane objave, izraženo v okviru DG COMP, v delu, v katerem se to nanaša na vidike, ki ne spadajo v okvir mandata pooblaščenca za zaslišanje.
Izpodbijani sklep, obravnavan tako, pa tožeči stranki omogoča razumeti dejanske in pravne elemente, od katerih je odvisna njegova pravna utemeljitev.
Prvič, kot je že bilo poudarjeno v točki 47 zgoraj je Komisija v dopisu z dne 28. novembra 2011, ki ga je DG COMP naslovil na tožečo stranko, svojo namero objaviti podrobnejšo nezaupno različico odločbe VPP utemeljila s sklicevanjem na cilj preglednosti.
Drugič, čeprav je res, da se je pooblaščenec za zaslišanje izrekel za nepristojnega za preučevanje morebitne kršitve legitimnih pričakovanj tožeče stranke z obrazložitvijo, da bi taka preučitev presegla meje mandata, ki mu je podeljen s členom 8 sklepa o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje, je Komisija v dopisu z dne 15. marca 2012, naslovljenem na tožečo stranko, vseeno izrecno odgovorila na trditev tožeče stranke, da naj bi sporna objava kršila njena legitimna pričakovanja.
Kot je bilo že poudarjeno v točki 48 zgoraj, je namreč iz navedenega dopisa v bistvu razvidno, da je Komisija v okviru analize načelnega nasprotovanja sporni objavi, presodila, da mora tehtati zlasti varstvo namena njenih preiskav, na katero se nanaša izjema od načela preglednosti iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, in legitimne interese strank. Komisija je poleg tega navedla, da nek dokument ne more biti varovan le zato, ker je bil posredovan v okviru prošnje za prizanesljivost, in da nameravana objava ne škoduje namenu njenih preiskav. Poleg tega je poudarila, da je v obravnavani zadevi treba upoštevati člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001, na podlagi katerega izjeme pravice dostopa do dokumentov, določene v prvih treh odstavkih, veljajo le za obdobje, ko je varstvo utemeljeno z vsebino dokumenta. Komisija je iz tega sklepala, da sporna objava ne pomeni kršitve legitimnega pričakovanja tožeče stranke.
Tretjič, v izpodbijanem sklepu je navedenih več elementov v utemeljitev zavrnitve prošnje za zaupno obravnavanje, ki jo je vložila tožeča stranka. Pooblaščenec za zaslišanje je v njem najprej poudaril, da napotitve na dokumente iz upravnega spisa ne pomenijo poslovne skrivnosti ali drugih zaupnih informacij. Zavrnitev prošenj za zaupno obravnavanje je bilo nato utemeljeno, prvič, s širokim poljem proste presoje, ki ga ima Komisija za to, da objavi več kot glavno vsebino odločb, ki jih je sprejela na podlagi člena 23 Uredbe št. 1/2003, drugič, z okoliščino, da tožeča stranka ni dokazala, da bi ji objava informacij, ki jih je posredovala Komisiji na podlagi obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002, lahko povzročila resno škodo, in tretjič z dejstvom, da tudi če bi bila taka nevarnost dokazana, iz sodne prakse izhaja, da interes tožeče stranke, da se podrobnosti njene udeležbe pri kršitvi ne razkrijejo javnosti, ne potrebuje varstva. Pooblaščenec za zaslišanje je dodal, da se navedena sodna praksa v obravnavani zadevi uporablja po analogiji, kajti čeprav tožeči stranki ni bilo naloženo plačilo globe v odločbi VPP, je bila njena udeležba pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP, na katero se nanaša navedena odločba, vseeno potrjena.
Nazadnje, ugotovitve iz prejšnje točke prav tako vodijo do zavrnitve trditve tožeče stranke, da v izpodbijanem sklepu ni navedeno, kaj v obravnavani zadevi upravičuje odstopanje od prejšnje upravne prakse Komisije. Če bi bila prejšnja upravna praksa, na katero se sklicuje tožeča stranka in ki je obravnavana v okviru četrtega tožbenega razloga, dokazana, izpodbijani sklep, obravnavan v kontekstu njegovega sprejetja, namreč vsebuje dovolj elementov, ki tožeči stranki omogočajo razumevanje razlogov, zakaj se je Komisija odločila, da te prakse v obravnavani zadevi ne bo upoštevala.
Zato ni mogoče sprejeti trditve tožeče stranke, da izpodbijani sklep ni zadostno obrazložen, drugi tožbeni razlog pa je treba zavrniti kot neutemeljen.
Tretji tožbeni razlog: kršitev poslovne skrivnosti in kršitev zaupnosti informacij, ki jih Komisija namerava objaviti
Tožeča stranka trdi, da je pooblaščenec za zaslišanje kršil zaupnost informacij, ki so bile posredovane Komisiji med njeno preiskavo. Izpodbijani sklep naj bi bil zato v nasprotju s členom 339 PDEU in členom 8 EKČP.
Po mnenju tožeče stranke naj bi taka zaupnost najprej izhajala iz okoliščine, da te informacije izhajajo iz njenih izjav ali izjav drugih podjetij na podlagi programa prizanesljivosti, nato pa tudi iz dokumentov, ki so bili prostovoljno posredovani Komisiji med preiskavo. Te informacije naj bi se nanašale na zasebne dejavnosti tožeče stranke, varovane s členom 8(1) EKČP ne glede celo na njihovo vsebino. Iz sodbe Sodišča z dne 7. novembra 1985, Adams/Komisija (
145/83, Recueil, str. 3539
) izhaja, da so informacije in dokumenti, ki so bili Komisiji posredovani prostovoljno, če jih ta ne razkrije, posebej varovani.
Tožeča stranka dalje navaja, da informacije, v zvezi s katerimi prosi za zaupno obravnavanje, spadajo v poslovno skrivnost, varovano s členom 339 PDEU in členom 30(2) Uredbe št. 1/2003, ker izpolnjujejo tri pogoje, ki so v zvezi s tem navedeni v zgoraj v točki 33 navedeni sodbi Bank Austria Creditanstalt/Komisija. Tako naj bi bile te informacije znane le omejenemu številu oseb, njihovo razkritje bi tožeči stranki povzročilo resno škodo, nerazkritje teh informacij naj bi bilo objektivno utemeljeno tudi ob upoštevanju nasprotnih interesov, ki govorijo v prid njihovemu razkritju.
Tožeča stranka v zvezi s tem poudarja, da informacije, ki se v obravnavani zadevi nameravajo objaviti in ki jih v začasni nezaupni različici odločbe VPP, objavljeni leta 2007, ni bilo, podrobno kažejo ne le na protikonkurenčne sporazume in izmenjavo informacij, na katero se nanaša odločba VPP, ampak tudi na način, kako je bila tožeča stranka pri tem udeležena. Tem informacijam naj bi bilo dodano več navedb iz dokumentov, ki so jih predložili prosilci za pridobitev ugodnosti iz programa prizanesljivosti, in pomoč pri razlagi, ki jo je zagotovila Komisija. Tako objavo bi bilo treba izenačiti z neposredno objavo izjav tožeče stranke in drugih podjetij, naslovnikov odločbe VPP, ki so podali izjave iz naslova prizanesljivosti, kar bi lahko močno škodovalo ugledu tožeče stranke in vplivalo na njen položaj na trgu. Tožeča stranka dodaja, da naj bi ji nameravana objava povzročila resnejšo škodo kot drugim podjetjem, ki so bila udeležena pri kršitvi, sankcionirani z odločbo VPP, saj za pridobitev imunitete pred globo ni imela druge možnosti kot da brez pridržkov prizna svojo udeležbo pri kršitvi in tako v največji mogoči meri prispeva k pojasnitvi dejstev Komisije.
Iz sodne prakse naj bi poleg tega izhajalo, da informacije v zvezi s poslovnimi odnosi družb, cenami njihovih proizvodov, stroškovno strukturo, tržnimi deleži ali podobnimi elementi, kot so informacije, katerih objava je bila v obravnavani zadevi nameravana, spadajo v poslovne interese navedenih družb in uživajo varstvo tudi kadar zadevajo ravnanja, katerih nezakonitost je bila dokazana. Nameravana objava naj bi poleg tega tožečo stranko izpostavila nevarnosti naložitve plačila odškodnine v okviru tožb pred nacionalnimi sodišči. Tožeča stranka pa je na obravnavi poudarila, da mora biti varovana pred takimi tožbami za ugotovitev odgovornosti.
Tožeča stranka poleg tega trdi, da naj bi bila zavrnitev njenih prošenj za zaupno obravnavanje od pooblaščenca za zaslišanje v nasprotju s splošno domnevo nezakonitosti, ki velja pri objavi informacij, ki izhajajo iz izjav podjetij na podlagi obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002 in iz dokumentov, ki so jih ta podjetja prostovoljno posredovala Komisiji. Preprečiti je namreč treba, da se z objavo v Uradnem listu strogim pravilom, ki urejajo obravnavanje informacij, ki jih Komisija pridobi v okviru postopkov na področju omejevalnega sporazuma, zlasti tistim, ki izhajajo iz obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002, odvzame njihova vsebina. Poleg tega je tožeča stranka na obravnavi poudarila, da Komisija z objavo ne more odvzeti učinka varstvu proti razkritju nekaterih informacij, ki ga določa člen 4 Uredbe št. 1049/2001.
Tožeča stranka še navaja, da v izpodbijanem sklepu ni naveden noben višji javni interes, ki bi upravičil nameravano objavo kljub zaupnosti spornih informacij. Ker je bila javnost že dovolj obveščena z objavo nezaupne različice leta 2007, naj takega javnega interesa v obravnavani zadevi nikakor ne bi bilo. Morebitni interes oškodovancev kršitve, sankcionirane z odločbo VPP, da se objavi podrobnejša različica navedene odločbe, naj bi bil povsem zasebni interes. Tožeča stranka je glede tega na obravnavi dodala, da v izpodbijanem sklepu ni navedeno, zakaj bi bila nameravana objava nujna za ureditev pravice oškodovancev omejevalnega sporazuma, na katerega se nanaša odločba VPP, do učinkovitega pravnega sredstva.
Komisija te trditve prereka.
Ta tožbeni razlog v bistvu vsebuje tri dele, ki se nanašajo, prvi na kršitev poslovnih skrivnosti tožeče stranke ali vsaj na zaupnost poslovnih informacij, ki jo zadevajo, drugi na kršitev zaupnosti informacij, posredovanih Komisiji v okviru programa prizanesljivosti, in tretji na kršitev pravice do varovanja zasebnosti.
Splošno sodišče v zvezi s tem najprej navaja, da se trditve v zvezi s kršitvijo legitimnih pričakovanj, ki naj bi jih imela tožeča stranka zaradi obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002 in prejšnje prakse Komisije, ki so navedene v utemeljitev tretjega tožbenega razloga, v bistvu prekrivajo z delom trditev, navedenih v okviru četrtega tožbenega razloga. Te trditve je torej treba preučiti v tem okviru.
Nato je treba opozoriti, da v skladu s členom 339 PDEU člani institucij Unije, člani odborov ter uradniki in drugi uslužbenci Unije tudi po prenehanju opravljanja svojih dolžnosti ne smejo razkrivati informacij, za katere velja obveznost varovanja poslovne skrivnosti, zlasti informacij o podjetjih, njihovih poslovnih odnosih ali sestavinah stroškov.
V skladu s členom 28(1) Uredbe št. 1/2003 se lahko informacije, ki jih je Komisija v okviru preiskave, ki jo vodi na podlagi navedene uredbe, zbrala na podlagi členov od 17 do 22 te uredbe, brez poseganja v člena 12 in 15 iste uredbe uporabijo le za namene, za katere so bile zbrane. Člen 28(2) Uredbe št. 1/2003, ki dopolnjuje pravilo iz člena 339 PDEU na področju uporabe navedene uredbe, med drugim določa, da brez poseganja v sodelovanje med Komisijo in organi držav članic, pristojnimi za konkurenco, in možnost, ki je dana naslovnikom obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, da imajo vpogled v spis preiskave, Komisija in navedeni organi, njihovi uslužbenci in druge osebe, ki delajo pod nadzorom teh organov, pa tudi uradniki in javni uslužbenci drugih organov držav članic ne razkrivajo informacij, ki jih pridobivajo ali izmenjujejo med seboj v skladu s to uredbo, in informacij, za katere velja obveznost varovanja poslovne skrivnosti.
Poleg tega v skladu s členom 30(1) Uredbe št. 1/2003 Komisija objavi zlasti odločbe, s katerimi naloži globe podjetjem ali podjetniškim združenjem, za katere ugotovi, da so odgovorna za kršitev prava Unije na področju omejevalnih sporazumov. V skladu s členom 30(2) te uredbe navedena objava navaja imena strank in bistveno vsebino odločbe, vključno z vsemi naloženimi sankcijami, vendar mora pri tem upoštevati pravni interes podjetij, da se njihove poslovne skrivnosti ne razkrijejo.
Nazadnje, člen 16(1) Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81) v bistvu določa, da Komisija ne sme nikomur sporočati ali omogočati dostopa do informacij, vključno z dokumenti iz spisa preiskave, če vsebujejo poslovne skrivnosti ali druge zaupne podatke katere koli osebe.
V obravnavani zadevi tožeča stranka ne prereka tega, da je bila udeleženka omejevalnega sporazuma, na katerega se nanaša odločba VPP. Trdi pa, prvič, da zaupnost spornih informacij izhaja le iz tega, da so bile te prostovoljno posredovane Komisiji v okviru programa prizanesljivosti in da bi lahko nameravana objava posegla v varstvo namena preiskave Komisije.
Drugič, najprej navaja dejstvo, da bi objava podrobnejše nezaupne različice odločbe VPP, ki jo namerava izvesti Komisija, neupravičeno posegla v njene poslovne interese v smislu člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, ker navedena različica vsebuje informacije v zvezi z višino cen, ki jih je zaračunavala, nameravanimi povišanji cen, njeno vlogo na sestankih s konkurenti, krajih, na katerih so potekali ti sestanki, in datumi teh sestankov, osebami, ki so na njih sodelovale in njihovo vsebino. Po mnenju tožeče stranke naj bi nameravana objava močno ogrozila njen ugled in povečala nevarnost vlaganja odškodninskih tožb od oškodovancev kršitve, sankcionirane z odločbo VPP, ali regresnih zahtevkov proti njej od drugih podjetij, ki so bila udeležena pri navedeni kršitvi. Nato navaja, da so sporne informacije vsekakor poslovna skrivnost ali vsaj zaupne poslovne informacije, katerih objava je izključena na podlagi členov 28(2) in 30(2) Uredbe št. 1/2003. Dalje navaja, da varstvo sodnih postopkov iz člena 4(2), druga alinea, Uredbe št. 1049/2001 preprečuje sporno objavo, ker naj bi ta kršila enakost orožij v okviru civilnih tožb pred nacionalnimi sodišči, kar je v nasprotju z načelom nepristranskosti iz člena 41 Listine o temeljnih pravicah. Nazadnje, zaupnost spornih informacij naj bi izhajala iz tega, da se te informacije, ki so bile prostovoljno posredovane Komisiji med preiskavo, nanašajo na zasebnost tožeče stranke in so zato varovane s členom 8(1) EKČP.
Prvi del: sporne informacije so poslovna skrivnost ali vsaj zaupne poslovne informacije
Opozoriti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso niso niti skrivnost niti zaupne informacije informacije, ki so prej to bile, vendar so stare najmanj pet let in jih je zato treba šteti za zgodovinske, razen izjemoma, če tožeča stranka dokaže, da so te informacije kljub njihovi starosti še vedno bistveni elementi njenega poslovnega položaja ali poslovnega položaja tretjih oseb (sklep Splošnega sodišča z dne 15. novembra 1990, Rhône-Poulenc in drugi/Komisija,
od T-1/89 do T-4/89 in od T-6/89 do T-15/89, Recueil, str. II-637
, točka 23; glej sklep predsednika četrtega senata Splošnega sodišča z dne 22. februarja 2005, Hynix Semiconductor/Svet,
T-383/03, ZOdl., str. II-621
, točka 60 in navedena sodna praksa; sklepa predsednika osmega senata Splošnega sodišča z dne 8. maja 2012, Diamanthandel A. Spira/Komisija, T‑108/07, neobjavljen v ZOdl., točka 65, in z dne 10. maja 2012, Diamanthandel A. Spira/Komisija, T‑354/08, neobjavljen v ZOdl., točka 47).
V obravnavani zadevi ni sporno, da so vse sporne informacije stare več kot pet let, večina od njih celo več kot deset let. Ugotoviti pa je treba, da tožeča stranka ni navedla nobene posebne utemeljitve, da bi dokazala, da te informacije kljub svoji starosti, danes še vedno pomenijo bistvene elemente njenega poslovnega položaja ali poslovnega položaja tretjih oseb. Tako je navedla le, da veliko odlomkov odločbe VPP, ki jo Komisija namerava objaviti, v katerih so opisana dejstva, ki pomenijo kršitev, vsebuje informacije v zvezi z njenimi poslovnimi odnosi in njeno cenovno politiko, da varovanje poslovnih skrivnosti ni bilo izključeno glede informacij v zvezi z nezakonitim ravnanjem in nazadnje, da varstvo poslovnih skrivnosti ne more biti omejeno na obdobje, katerega trajanje naj bi bilo določeno zelo togo.
Iz tega sledi, da tudi če bi nekatere od informacij iz odločbe VPP, ki jih Komisija namerava prvič objaviti, lahko pomenile poslovno skrivnost v nekem obdobju, jih je vsekakor treba šteti za zgodovinske, poleg tega pa ni bilo dokazano, zakaj bi bilo še upravičeno, da se jim izjemoma prizna varstvo, ki je za to določeno s členom 30(2) Uredbe št. 1/2003.
Zato prvi del ni utemeljen in ga je treba zavrniti.
Drugi del: zaupnost informacij, posredovanih Komisiji v okviru programa prizanesljivosti
Ker področje informacij, za katere velja obveznost varovanja poslovne skrivnosti, presega poslovne skrivnosti podjetij (glej v tem smislu zgoraj v točki 69 navedeno sodbo Adams/Komisija, točka 34, in zgoraj v točki 33 navedeno sodbo Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 29), je treba brez poseganja v analizo utemeljenosti četrtega tožbenega razloga ugotoviti, ali je treba, kot trdi tožeča stranka, informacije varovati iz tega naslova le zato, ker jih je podjetje prostovoljno posredovalo Komisiji, da bi pridobilo ugodnosti iz programa prizanesljivosti.
V skladu s členom 1, drugi odstavek, PEU se v Uniji odločitve sprejemajo ob spoštovanju načela odprtosti. To načelo je izraženo v členu 15 PDEU, ki pod nekaterimi pogoji zagotavlja pravico državljanov do dostopa do dokumentov institucij. V skladu s tem načelom, in ker ni določb, ki bi izrecno odrejale ali prepovedovale objavo, je možnost institucij, da objavljajo akte, ki jih sprejemajo, pravilo, ki ima izjeme, če pravo Unije, zlasti z določbami, ki zagotavljajo spoštovanje poslovne skrivnosti, nasprotuje razkritju teh aktov ali določenih informacij, ki jih ti akti vsebujejo (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 69).
Niti člen 339 PDEU niti Uredba št. 1/2003 ne določata izrecno, kateri so tiste informacije, ki jih poleg poslovnih skrivnosti zajema poklicna skrivnost. V zvezi s tem iz člena 28(2) Uredbe št. 1 ni mogoče sklepati, da bi to veljalo za vse informacije, pridobljene na podlagi navedene uredbe, razen tistih, katerih objava je v skladu s členom 30 obvezna. Tako kot člen 339 PDEU tudi člen 28 Uredbe št. 1/2003, ki dopolnjuje in uresničuje to določbo primarnega prava na področju pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja, nasprotuje le objavi informacij, ki po naravi spadajo v poklicno skrivnost (glej po analogiji zgoraj v točki 33 navedeno sodbo Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 70).
Poleg tega je res, kot je navedeno v točki 75 zgoraj v točki 33 navedene sodbe Bank Austria/Komisija in v točki 64 zgoraj v točki 33 navedene sodbe Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija, ker je zaupnost nekaterih informacij varovana z izjemo od pravice do dostopa do dokumentov iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, je tako varstvo upoštevno za presojo, ali je Komisija spoštovala prepoved iz člena 28(2) Uredbe št. 1/2003 glede razkritja informacij, ki so po svoji naravi poslovna skrivnost.
Vendar je po izdaji teh sodb Sodišče člen 4 Uredbe št. 1049/2001 razlagalo tako, da se lahko institucije v zvezi s tem oprejo na splošne domneve, ki veljajo za nekatere kategorije dokumentov, na podobne splošne ugotovitve, ki lahko nasprotujejo prošnjam za razkritje, ki se nanašajo na istovrstne dokumente. Ta razlaga velja, kadar zakonodaja, ki ureja postopek, določa tudi stroga pravila glede obdelave informacij, pridobljenih ali pripravljenih v okviru takega postopka (sodba Sodišča z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, točke 108, 116 in 118). Tako pa je prav v primeru členov 27(2) in 28 Uredbe št. 1/2003 in členov 6, 8, 15 in 16 Uredbe št. 773/2004, ki strogo urejajo uporabo dokumentov, ki so v spisu v zvezi s postopkom uporabe člena 101 PDEU (sodba Sodišča z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW Energie Baden-Württemberg, C‑365/12 P, točka 86). V tem okviru bi upoštevanje člena 4 Uredbe št. 1049/2001, tako da bi bilo Komisiji prepovedano objaviti vsako informacijo, za katero bi lahko prepovedala dostop na podlagi zadnjenavedene določbe zaradi sklicevanja na splošno domnevo, členu 30 Uredbe št. 1/2003 odvzelo vsebino. Taka razlaga bi namreč Komisiji odvzela celo možnost objaviti bistveno vsebino njene odločbe, saj bi ta nujno izhajala iz listin v spisu preiskave. Praktično bi učinkovala tudi tako, da bi prevalila dokazno breme, ki ga ima na področju zaupnega obravnavanja prosilec za tako obravnavanje, saj bi moral ta le navesti splošno domnevo, na katero se lahko sklicujejo institucije v pogojih, opisanih zgoraj, in Komisijo zavezala, da dokaže, da je sporna informacija lahko vključena v objavljeno različico njene odločbe.
V nasprotju s trditvami tožeče stranke razkritja informacij glede kršitve konkurenčnega prava Unije z objavo odločbe o sankcioniranju navedene kršitve na podlagi člena 30 Uredbe št. 1/2003 načeloma ni mogoče zamenjati z dostopom tretjih oseb do dokumentov, ki so v spisu preiskave Komisije v zvezi s tako kršitvijo. Tako bi v obravnavani zadevi objava informacij v zvezi z dejstvi, ki pomenijo kršitev, ki jih v nezaupni različici odločbe VPP, objavljeni leta 2007, ni bilo, če bi do nje prišlo, pomenila obveščanje tretjih oseb o prošnjah za prizanesljivost, ki jih je tožeča stranka vložila pri Komisiji, zapisnikih s pisnimi izjavami tožeče stranke v okviru programa prizanesljivosti ali celo dokumentih, ki jih je ta prostovoljno predložila Komisiji med preiskavo.
Glede na ta načela je treba preučiti tri kumulativne pogoje, ki morajo biti izpolnjeni, da za informacije glede na njihovo naravo velja obveznost varovanja poslovne skrivnosti in so tako varovane pred razkritjem javnosti, in sicer, prvič, da za te informacije ve le omejeno število oseb, drugič, da njihovo razkritje lahko povzroči resno škodo osebi, ki jih je predložila, ali tretjim osebam, in tretjič, da je treba interese, ki bi bili lahko oškodovani z razkritjem teh informacij, objektivno varovati (zgoraj v točki 33 navedeni sodbi Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 71, in Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija, točka 65).
Komisija meni, da prvi pogoj v obravnavani zadevi ni izpolnjen, ker so informacije, ki ji jih je tožeča stranka posredovala med preiskavo, v spisu, v katerega so drugi naslovniki odločbe VPP imeli vpogled.
To trditev je treba zavrniti. V zvezi s tem je namreč treba razlikovati med varstvom, ki ga je treba zagotoviti informacijam, ki so poslovna skrivnost glede oseb, podjetij ali podjetniških združenj, ki imajo pravico do izjave v okviru postopka uporabe pravil o konkurenci, in varstvom, ki ga je treba zagotoviti tem informacijam glede javnosti na splošno (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 29; glej po analogiji tudi sklep podpredsednika Sodišča z dne 10. septembra 2013, Komisija/Pilkington Group, C‑278/13 P(R), točki 56 in 57).
Zato je obveznost uradnikov in uslužbencev institucij, da ne razkrijejo informacij, za katere velja obveznost varovanja poklicne skrivnosti, vsebovana v členu 339 PDEU in na področju pravil o konkurenci, ki se uporabljajo za podjetja, uveljavljena s členom 28(2) Uredbe št. 1/2003, zmanjšana glede oseb, ki imajo na podlagi člena 27(2) te uredbe pravico do izjave. Komisija lahko tem osebam sporoči nekatere informacije, za katere velja obveznost varovanja poklicne skrivnosti, če je to sporočilo nujno za pravilen potek preiskave. V teh okoliščinah je vseeno treba ugotoviti, da za te informacije ve le omejeno število oseb.
Iz tega izhaja, da pravilo iz člena 27(2) Uredbe št. 1/2003, ki določa pravico strank, ki jih zadeva preiskava Komisije, do vpogleda v upravni spis, ne vpliva na varstvo proti razkritju informacij, ki so bile posredovane Komisiji med preiskavo in pomenijo poslovno skrivnost, javnosti na splošno.
Splošno sodišče ugotavlja, da je v obravnavani zadevi drugi pogoj prav tako izpolnjen.
Kot je bilo navedeno v točki 83 zgoraj, tožeča stranka meni, da bi nameravana objava povzročila resno škodo zaradi posega v njen ugled in nevarnost, da bi bila obsojena v okviru odškodninskih tožb, ki bi jih vložili oškodovanci kršitve, sankcionirane z odločbo VPP, ali celo v okviru regresnih zahtevkov, ki bi jih zoper njo vložila druga podjetja, ki so bila udeležena pri navedeni kršitvi.
V zvezi s tem ni sporno, da sporne informacije, katerih objava je odvisna od rešitve spora, v bistvu opisujejo bistvene elemente kršitve člena 81 ES, ki jo je Komisija sankcionirala z odločbo VPP.
V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da bi ji nameravana objava lahko povzročila resno škodo zaradi posega v njen ugled in ogrozitve njenega položaja v poslovnih odnosih, pa je treba ugotoviti, da nekateri odlomki odločbe VPP, ki se nameravajo prvič objaviti, dejansko podrobneje kot nezaupna različica navedene odločbe, objavljena leta 2007, opisujejo kršitveno ravnanje tožeče stranke. Tako na primer odlomki iz točk obrazložitve 115, 116, 123, 126, 130, 140, 147, 149, 150, 151, 169, 170, 188, 189, 201, 211, 233, 260 in 277 odločbe VPP, ki jih Komisija namerava objaviti, omogočajo razumeti pomembno vlogo tožeče stranke ne samo pri začetku kršitve člena 81 ES, na katero se nanaša ta odločba, ampak tudi pri njenem nadaljevanju v skoraj sedmih letih.
Čeprav Komisija res ni posebej obrazložila izpodbijanega sklepa s sklicevanjem na cilj omogočanja odškodninskih tožb pred nacionalnimi sodišči, pa iz spisa vseeno izhaja, da bi objava popolnejše nezaupne različice odločbe VPP, ki jo namerava izvesti Komisija, zlasti del navedene odločbe v zvezi z delovanjem omejevalnega sporazuma, na prvi pogled tretjim osebam, ki menijo, da so oškodovane zaradi kršitve konkurenčnega prava Unije, ki je bila ugotovljena z navedeno odločbo, omogočila, da bi lažje dokazale odškodninsko odgovornost tožeče stranke in drugih podjetij, ki so bila udeležena pri kršitvi, pa tudi, odvisno od primera, obseg te odgovornosti.
Kot je navedeno v odlomkih nezaupne različice odločbe VPP, navedenih v točki 102 zgoraj in ki se nameravajo objaviti, navedena različica namreč podrobneje razkriva tajne stike ali protikonkurenčne sporazume, pri katerih je bila udeležena tožeča stranka, s tem da so navedena zlasti imena proizvodov, ki jih zadevajo navedeni stiki in sporazumi, številčni podatki glede zaračunanih cen in cilji udeležencev glede cen in delitve tržnih deležev. Take informacije lahko fizičnim ali pravnim osebam, ki menijo, da so oškodovanke kršitve člena 81 ES, sankcionirane z odločbo VPP, omogočijo dokazati njihovo škodo pa tudi vzročno zvezo med to kršitvijo in zatrjevano škodo.
Zato je, čeprav v tej fazi razlogovanja ni nujno, da bi odgovorili na vprašanje, ali bi, kot trdi tožeča stranka, objava spornih informacij zadnjenavedeno v okviru odškodninskih tožb postavila v slabši položaj kot druga podjetja, ki so bila udeležena pri kršitvi, sankcionirani z odločbo VPP, vendar niso želela sodelovati kot ona, treba šteti za dokazano, da bi razkritje informacij, za katere je tožeča stranka zaprosila, naj se obravnavajo zaupno, tožeči stranki povzročilo resno škodo.
Glede tretjega pogoja je nazadnje treba opozoriti, da ta pomeni, da presoja zaupnosti informacije zahteva tehtanje med legitimnimi interesi, ki nasprotujejo razkritju, in splošnim interesom, da se dejavnosti institucij odvijajo ob največjem mogočem spoštovanju načela odprtosti (zgoraj v točki 33 navedeni sodbi Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 71, in Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija, točka 65).
V zvezi s tem je, prvič, glede trditve tožeče stranke, da bi nameravana objava posegla v njen ugled in tako v njene poslovne interese, najprej treba navesti, da interes podjetja, ki mu je Komisija naložila globo zaradi kršitve konkurenčnega prava, da se podrobnosti kršitvenega ravnanja, ki se mu očita, ne razkrijejo javnosti, načeloma ne zahteva nikakršnega posebnega varstva ob upoštevanju interesa javnosti, da bi se v kar največjem mogočem obsegu seznanila z razlogi za kakršno koli delovanje Komisije, interesa gospodarskih subjektov, da bi izvedeli, katera so ravnanja, zaradi katerih so jim lahko naložene sankcije, in interesa oseb, oškodovanih zaradi kršitve, da bi se seznanile s podrobnostmi, da bi lahko po potrebi uveljavljale svoje pravice proti sankcioniranim podjetjem ter ob upoštevanju možnosti, ki jo ima to podjetje, da za to odločbo predlaga sodni nadzor (zgoraj v točki 33 navedeni sodbi Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 78, in Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija, točka 72; glej po analogiji sodbo Sodišča EFTA z dne 21. decembra 2012, DB Schenker/EFTA Surveillance Authority, E‑14/11,
Report of the EFTA Court
, str. 1178, točka 189).
Iz tega izhaja, da tožeča stranka ne more zakonito nasprotovati temu, da Komisija objavi informacije, ki podrobneje razkrivajo njeno udeležbo pri kršitvi, sankcionirani z odločbo VPP, ker bi taka objava spremenila podobo, ki jo kaže v poslovnih odnosih, in tako škodovala njenim poslovnim interesom.
Dalje, trditve tožeče stranke, da bi nameravana objava neupravičeno posegala v še nerešene ali morebitne civilne tožbe, ker bi nacionalnim sodiščem, ki bi odločala o teh tožbah, odvzela možnost, da bi sama presojala o potrebi, da od Komisije zahtevajo, naj sporoči informacije, kot so tiste, ki so predmet obravnavanega spora, na podlagi člena 15(1) Uredbe št. 1/2003, ni mogoče sprejeti.
Ugotoviti je namreč treba, da se tožeča stranka s to trditvijo želi obvarovati pred morebitno naložitvijo plačila odškodnine od nacionalnega sodišča zaradi njene udeležbe pri kršitvi člena 81 ES. Interes družbe, ki je bila udeležena pri kršitvi člena 81 ES, da se izogne takim tožbam, pa ni interes, ki potrebuje varstvo, zlasti glede na pravico vsakogar, da zahteva povrnitev škode, ki mu je bila povzročena z ravnanjem, ki lahko omejuje ali izkrivlja konkurenco (sodbe Sodišča z dne 20. septembra 2001, Courage in Crehan,
C-453/99, Recueil, str. I-6297
, točki 24 in 26; z dne 13. julija 2006, Manfredi in drugi,
od C-295/04 do C-298/04, ZOdl., str. I-6619
, točki 59 in 61, in z dne 6. novembra 2012, Otis in drugi, C‑199/11, točka 41).
Iz tega tudi sledi, da očitki tožeče stranke glede morebitne kršitve načela nepristranskosti iz člena 41 Listine o temeljnih pravicah in načela enakosti orožij v okviru nacionalnih postopkov niso utemeljeni in jih je zato treba zavrniti.
Vendar ne glede na četrti tožbeni razlog tožeča stranka v bistvu meni, da izpodbijani sklep s tem, da podjetja odvrača od prijavljanja kršitev konkurenčnega prava Unije, za katere ve, in sodelovanja s Komisijo, da bi pridobila ugodnosti iz njenega programa prizanesljivosti, ogroža učinkovitost politike boja proti kršitvam prava Unije na področju omejevalnih sporazumov. Ta interes pa bi potreboval varstvo, saj program prizanesljivosti bistveno vpliva na splošno učinkovitost prava Unije na področju omejevalnih sporazumov. V tem okviru v bistvu dodaja, ker jo informacije, katerih objava je nameravana, zadevajo bolj kot druga podjetja, ki niso zaprosila za pridobitev ugodnosti iz programa prizanesljivosti, bi jo taka objava postavila v nesorazmerno slabši položaj v okviru postopkov pred nacionalnimi sodišči, kar bi ogrozilo učinkovitost programa prizanesljivosti.
V zvezi s tem je treba navesti, prvič, da bi na učinkovitost programov prizanesljivosti lahko vplivalo posredovanje dokumentov v zvezi s postopkom prizanesljivosti osebam, ki želijo vložiti odškodninsko tožbo, tudi če nacionalni organi, pristojni za konkurenco, ali Komisija subjektu, ki želi pridobiti ugodnosti iz programa prizanesljivosti, v celoti ali delno oprostijo plačilo globe, ki bi jo lahko naložili (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 14. junija 2011, Pfleiderer,
C-360/09, ZOdl., str. I-5161
, točka 26). Oseba, vpletena v kršitev konkurenčnega prava, bi bila soočena z možnostjo takega posredovanja namreč lahko odvrnjena od uporabe možnosti, ki jo ponujajo ti programi prizanesljivosti, ob upoštevanju zlasti dejstva, da bi bili lahko dokumenti, posredovani Komisiji, ali izjave, podane pred to institucijo, samoobtožujoči.
Drugič, pravica do odškodnine za škodo, povzročeno s pogodbo ali ravnanjem, ki lahko omejita ali izkrivljata konkurenco, bistveno prispeva k ohranitvi učinkovite konkurence v Uniji (glej zgoraj v točki 110 navedeno sodbo Otis in drugi, točka 42 in navedena sodna praksa) in tako pomaga pri uresničevanju cilja javnega interesa (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 107 navedeno sodbo DB Schenker/EFTA Surveillance Authority, točka 132).
Sodišče, na katero so bila naslovljena vprašanja za predhodno odločanje v okviru sporov glede prošenj podjetij, ki so menila, da so oškodovana zaradi kršitev konkurenčnega prava, za vpogled v spise preiskav, ki jih imajo nacionalni organi, pristojni za konkurenco, je nacionalna sodišča, ki odločajo o teh sporih, pozvalo, naj tehtajo med interesom, ki upravičuje posredovanje informacij, ki so jih prostovoljno predložili prosilci, ki želijo pridobiti ugodnosti iz programa prizanesljivosti, in varstvom teh informacij (zgoraj v točki 113 navedena sodba Sodišča Pfleiderer, točka 30, in sodba z dne 6. junija 2013, Donau Chemie in drugi, C‑536/11, točki 30 in 31).
Presoditi je treba pomen te sodne prakse v obravnavani zadevi.
Kot je bilo že poudarjeno v točki 93 zgoraj, se ta zadeva ne nanaša na izpodbijanje zavrnitve dostopa do dokumentov, ki se nanašajo na postopek na področju konkurence, ki je bilo v središču zadev, v katerih sta bili izdani zgoraj v točki 113 navedena sodba Pfleiderer in zgoraj v točki 115 navedena sodba Donau Chemie in drugi, ampak na objavo – ki jo namerava izvesti Komisija – nekaterih informacij iz dokumentov ali izjav, ki ji jih je prostovoljno predložila tožeča stranka, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti.
V obravnavani zadevi pa tožeča stranka samo na splošno navaja, da bi objava informacij, ki jih je prostovoljno posredovala med preiskavo, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti, ogrozila namen preiskave Komisije.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da ta trditev, tudi če bi bila resnična, ne kaže na obstoj pravnega pravila, ki naj bi ga Komisija kršila le zato, da bi nameravana objava informacij, predloženih v okviru programa prizanesljivosti, lahko vplivala na izvajanje navedenega programa pri preiskavah v prihodnosti. Poleg tega ta posebna utemeljitev vključuje interes javnosti, da bi se v kar največjem mogočem obsegu seznanila z razlogi kakršnega koli delovanja Komisije, interesa gospodarskih subjektov, da bi izvedeli, katera so ravnanja, zaradi katerih so jim lahko naložene sankcije, in nazadnje interes Komisije, da ohrani polni učinek svojega programa prizanesljivosti. Ti posebni interesi pa niso interesi tožeče stranke, tako da mora le Komisija v okoliščinah obravnavane zadeve tehtati med učinkovitostjo programa prizanesljivosti na eni strani in interesom javnosti in gospodarskih subjektov po seznanitvi z vsebino njene odločbe in delovanjem za zaščito njihovih pravic na drugi strani.
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo tožeče stranke, da v bistvu informacije, glede katerih je zaprosila za zaupno obravnavanje, niso bistvene za razumevanje izreka odločbe VPP in da torej glede njih ne velja obveznost objave, ki jo ima Komisija na podlagi člena 30(2) Uredbe št. 1/2003. Ne da bi bilo treba presoditi, če je tako, namreč zadostuje ugotoviti, da se, glede na ugotovitev v točki 107 zgoraj, ta določba ne nanaša na omejitev pravice Komisije, da prostovoljno objavi različico svoje odločbe, ki je popolnejša kot je potrebni minimum, in vanjo vključi informacije, katerih objava ni zahtevana, če razkritje teh informacij ni nezdružljivo z varovanjem poklicne skrivnosti (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 79).
Glede sklicevanja tožeče stranke na sodbo Sodišča z dne 16. julija 1992, Asociación Española de Banca Privada in drugi (
C-67/91, Recueil, str. I-4785
) spada preučitev njene upoštevnosti v tej zadevi v okvir petega tožbenega razloga in ga je zato treba preučiti v navedenem okviru.
Iz tega sledi, da drugi del ni utemeljen in ga je zato treba zavrniti.
Tretji del: kršitev pravice do varovanja zasebnosti
Tožeča stranka se nazadnje sklicuje na kršitev pravice do varovanja zasebnosti, zagotovljene s členom 8(1) EKČP in zdaj urejene v členu 7 Listine o temeljnih pravicah.
V zvezi s tem je treba navesti kot tožeča stranka, da iz zgoraj navedene sodbe Komisija/Éditions Odile Jacob, točka 76, izhaja, da je Komisija potrdila, da je za podatke, ki ji jih predložijo podjetja, stranke koncentracije, treba šteti, da spadajo v njihovo zasebno dejavnost in zanje velja spoštovanje določb člena 8 EKČP.
Čeprav to spoštovanje načeloma velja tudi za Komisijo, kadar zbira informacije pri podjetjih v okviru preiskave, ki se nanaša na kršitev prava Unije na področju omejevalnih sporazumov, se oseba na podlagi ustaljene sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice vseeno ne more sklicevati na člen 8 EKČP v okviru trditev o posegu v njen ugled, ki predvidljivo izhaja iz njenih dejanj, kot je kaznivo dejanje (glej sodbe ESČP z dne 27. julija 2004 v zadevi Sidabras in Dziautas proti Litvi, pritožbi št. 55480/00 in 59330/00, točka 49,
Recueil des arrêts et décisions
, 2004-VIII, str. 367, z dne 16. oktobra 2008 v zadevi Taliadorou in Stylianou proti Cipru, pritožbi št. 39627/05 in 39631/05, točka 56, in z dne 3. aprila 2012 v zadevi Gillberg proti Švedski, pritožba št. 41723/06, točka 67).
Iz tega izhaja, kot upravičeno trdi Komisija, da pravica do varovanja zasebnosti, zagotovljena s členom 8 EKČP ne preprečuje razkritja informacij, ki se, kot informacije, katerih objava je nameravana v obravnavani zadevi, nanašajo na udeležbo podjetja pri kršitvi prava Unije na področju omejevalnih sporazumov, ki je ugotovljena z odločbo Komisije, sprejete na podlagi člena 23 Uredbe št. 1/2003 in namenjene za objavo v skladu s členom 30 iste uredbe.
Tretji del je torej treba zavrniti kot neutemeljen, s tem pa tudi tretji tožbeni razlog v celoti.
Četrti tožbeni razlog: kršitev načel legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in enakega obravnavanja
Tožeča stranka trdi, da izpodbijani sklep krši legitimno pričakovanje – ki naj bi ga pridobila na podlagi obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002 in več izjav Komisije – da informacije, prostovoljno posredovane Komisiji v okviru programa prizanesljivosti, ne bodo razkrite. Legitimno pričakovanje tožeče stranke, da se informacije, ki jih je prostovoljno posredovala Komisiji, obravnavajo zaupno, naj bi se nanašalo tako na neposreden dostop tretjih oseb do dokumentov ali izjav, ki so v spisu preiskave, kot na razkritje celotne ali delne vsebine teh dokumentov ali izjav z objavo podrobnejše različice odločbe VPP.
Tako naj bi Komisija ob neupoštevanju tega legitimnega pričakovanja in njene prejšnje upravne prakse sprejela odločitev o objavi spornih informacij več let po koncu postopka, v katerem je bila sprejeta odločba VPP. Taka objava naj ne bi samo odvračala podjetij od prostovoljnega sodelovanja s Komisijo v okviru preiskovanja in preganjanja kršitev člena 81 ES, ampak bi poleg tega tudi kršila načelo enakosti. V zvezi s tem naj ne bi bilo pomembno, da so sporne informacije stare več kot pet let.
Tožeča stranka poleg tega meni, da legitimno pričakovanje, ki ga ima glede tega, da se sporne informacije ne objavijo, izhaja tudi iz dejstva, da je Komisija leta 2007 na svoji spletni strani že objavila nezaupno različico odločbe VPP in da je bila pri tej objavi upoštevana večina njenih prošenj za zaupno obravnavanje. Iz te objave naj bi torej izhajala pozitivna odločba zaradi molka organa, na podlagi katere je Komisija ugodila prošnjam za zaupno obravnavanje, ki jih je vložila tožeča stranka. Z izpodbijanjem te pozitivne odločbe naj bi izpodbijani sklep kršil ne le legitimno pričakovanje tožeče stranke, ampak tudi načelo pravne varnosti.
Komisija te trditve prereka.
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da je v skladu z razlogovanjem v točkah od 58 do 60 zgoraj izpodbijani sklep treba obravnavati v okviru upravnega postopka, ki je pripeljal do njegovega sprejetja, in da navedeni sklep tako vključuje stališče Komisije glede nameravane objave v delu, v katerem se nanaša na vidike, ki ne spadajo v mandat pooblaščenca za zaslišanje.
Iz tega izhaja, da le okoliščina, da pooblaščenec za zaslišanje ni bil pristojen za odločitev o trditvah tožeče stranke glede kršitve načel legitimnih pričakovanj, pravne varnosti in enakega obravnavanja, ki v bistvu izhaja iz preučitve prvega tožbenega razloga, ne vpliva na pristojnost sodišča Unije za odločanje o teh trditvah v okviru te tožbe.
Glede vsebine je treba opozoriti, da se Komisija s sprejetjem pravil ravnanja, kot so tista iz obvestil o prizanesljivosti iz let 2002 in 2006, in s tem, da z njihovo objavo razglasi, da jih bo v prihodnje uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, sama omejuje pri izvrševanju svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku in od teh pravil ne more odstopiti, ne da bi bila, glede na okoliščine primera, sankcionirana na podlagi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo legitimnih pričakovanj (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Sodišča z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija,
C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425
, točka 211; in sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008, Carbone-Lorraine/Komisija,
T-73/04, ZOdl., str. II-2661
, točka 71).
Poleg tega se v skladu z ustaljeno sodno prakso na načelo varstva legitimnih pričakovanj lahko sklicuje vsak posameznik, ki mu je institucija Unije s tem, da mu je dala natančna zagotovila, vzbudila legitimna pričakovanja (sodbi Sodišča z dne 11. marca 1987, Van den Bergh en Jurgens in Van Dijk Food Products (Lopik)/Komisija,
265/85, Recueil, str. 1155
, točka 44, in z dne 16. decembra 2010, Kahla Thüringen Porzellan/Komisija,
C-537/08 P, ZOdl., str. I-12917
, točka 63).
Na prvem mestu, v obravnavani zadevi je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da naj bi prepoved za Komisijo, da v vsakršnih okoliščinah objavi informacije, vsebovane v prošnji za prizanesljivost ali izjavah, podanih v okviru programa prizanesljivosti, izhajala iz obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002 oziroma iz leta 2006.
Iz točk 32 in 33 obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002 res izhaja, da „vsakršna pisna izjava, podana Komisiji [v zvezi s tem], ne more biti razkrita ali uporabljena za druge namene kot za uporabo člena 81 [ES]“ in da „Komisija na splošno ugotavlja, da razkritje – v katerem koli trenutku – prejetih dokumentov [v okviru prošnje za prizanesljivost] posega v varstvo namena inšpekcij in preiskav v smislu člena 4(2) Uredbe št. 1049/2001“. Res je Komisija v svojem obvestilu o prizanesljivosti iz leta 2006, ki je bilo sprejeto po obdobju, v katerem je tožeča stranka sodelovala v preiskavi, ki se je končala s sprejetjem odločbe VPP, tudi pojasnila, da se pobude nekaterih podjetij, da ji bodo spontano predložila informacije, ki jih imajo o omejevalnem sporazumu, in o njihovi vlogi pri tem omejevalnem sporazumu, „ne sme zavračati z odločbami, s katerimi je naložena predložitev listin v civilnih postopkih“ (točka 6) in da „druge stranke, kot so pritožniki, nimajo dostopa do izjav podjetij“, podanih iz naslova prizanesljivosti (točka 33).
Vendar, kot pravilno opozarja Komisija, se te različne zaveze nanašajo le na razkritje dokumentov, ki ji jih prostovoljno predložijo podjetja, ki želijo pridobiti ugodnosti iz programa prizanesljivosti, pa tudi na razkritje izjav, ki jih podajo ista podjetja v tem okviru. Zato je treba zlasti glede na te zaveze razumeti odločbo Komisije, na katero se ta sklicuje v svojih vlogah, o zavrnitvi dostopa do vseh dokumentov v upravnem spisu v zvezi s postopkom v zadevi COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave družbi EnBW Energie Baden-Württemberg AG.
Te zaveze poleg tega pojasnjujejo razlog za odločitev Komisije, da v podrobnejši nezaupni različici odločbe VPP, katere objava je nameravana, zbriše vse informacije, ki bi lahko omogočile neposredno ali posredno ugotoviti vir informacij, ki ji jih je posredovala tožeča stranka, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti.
Na drugem mestu je treba navesti, da razlikovanje, navedeno v točkah od 136 do 139 zgoraj, ni izpodbito z izjavami ali stališčem Komisije, na katere se sklicuje tožeča stranka.
Tako odlomek dopisa, ki ga je generalni direktor DG COMP poslal sodniku Združenih držav in ki je bil povzet v časopisnem članku z dne 22. decembra 2011 ter ga je predložila tožeča stranka, pri tej ni mogel vzbuditi legitimnega pričakovanja, na katerega se sklicuje. Iz tega odlomka je namreč razvidno, da je generalni direktor DG COMP navedel, da bi razkritje zaupne različice odločbe, s katero je Komisija ugotovila kršitev člena 81 ES, v okviru postopka, ki poteka pred sodiščem Združenih držav, poseglo v javne interese Unije in močno vplivalo na njeno sposobnost odkrivanja in preprečevanja omejevalnih sporazumov. Toda ni sporno, da taka zaupna različica drugače kot nezaupna različica odločbe VPP, katere objava je nameravana, med drugim vsebuje navedbe glede vira informacij, ki so jih Komisiji prostovoljno posredovala podjetja, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti, in da se v taki različici torej lahko odražajo samoobtožujoče izjave, ki so jih podala ta podjetja. Taka zaupna različica poleg tega lahko vsebuje imena zaposlenih in podjetij, za katere je ugotovljeno, da so bili udeleženi pri kršitvi.
V teh okoliščinah iz odlomka dopisa generalnega direktorja DG COMP, na katerega se sklicuje tožeča stranka in ki je naveden v časopisnem članku, navedenem v prejšnji točki, ni mogoče sklepati na politiko Komisije, ki zagotavlja zaupnost vsakršne informacije, ki jo prostovoljno posreduje podjetje, ki želi pridobiti ugodnosti iz programa prizanesljivosti, zlasti v okviru objave odločb Komisije na podlagi člena 23 Uredbe št. 1/2003.
Razlogovanje, navedeno v točkah 141 in 142 zgoraj, velja po analogiji tudi za dopis v zvezi z arbitražnim postopkom, ki teče v Združenih državah, ki ga je DG COMP 11. februarja 2014 poslal odvetniški pisarni in ga je tožeča stranka predložila na obravnavi. Ne da bi se bilo treba izreči o dopustnosti te listine, ki jo Komisija izpodbija, je namreč treba ugotoviti, da ta, tako kot dopis, na katerega se sklicuje v točki 141 zgoraj, odraža nasprotovanje Komisije le razkritju zaupne različice odločbe, s katero je ugotovila kršitev prava Unije na področju omejevalnih sporazumov in zato sankcionirala več podjetij. Poleg tega in vsekakor Splošno sodišče poudarja, da navedeni dopis z dne 14. februarja 2014 ni upošteven za presojo, ali je z izpodbijanim sklepom, sprejetim maja 2012, kršeno legitimno pričakovanje tožeče stranke.
Dalje, stališča, ki jih je Komisija kot
amicus curiae
predložila pri High Court of Justice (England & Wales) (Višje sodišče (Anglija in Wales), Združeno kraljestvo) novembra 2011 v okviru ukrepov procesnega vodstva, za tožečo stranko ne morejo ustvariti pričakovanja, da Komisija ne bo objavila nezaupne različice odločbe VPP, ki je podrobnejša od tiste, objavljene leta 2007.
Komisija je namreč v svojih stališčih nasprotovala le razkritju – tretjim osebam – zaupne različice odločbe, s katero je ugotovila kršitev konkurenčnega prava Unije, dokumentov, ki so ji jih prostovoljno predložila podjetja v okviru preiskave, ki se je končala s sprejetjem navedene odločbe, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti, in izjav, podanih iz naslova prizanesljivosti v tej preiskavi. V delu, v katerem se ta stališča nanašajo na razkritje zaupne različice odločbe, s katero je ugotovljena kršitev konkurenčnega prava Unije, velja
mutatis mutandis
razlogovanje, navedeno v točkah 141 in 142 zgoraj. Glede očitnega nasprotovanja Komisije, da se tretjim osebam razkrijejo dokumenti in izjave, ki so ji jih prostovoljno predložila podjetja, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti, iz tega ni mogoče sklepati na obstoj politike Komisije, na podlagi katere se na splošno vse informacije v zvezi s kršitvijo konkurenčnega prava Unije, ki jih posreduje podjetje, ki želi pridobiti ugodnosti iz programa prizanesljivosti, obravnavajo zaupno.
Vsekakor je treba navesti, da je Komisija v točkah obrazložitve 20, 21 in 23 zadevnih stališč svoje stališče, da ne bi bilo sorazmerno tretjim osebam razkriti zaupno različico zadevne odločbe, med drugim utemeljila z okoliščino, da navedena različica vsebuje le malo dodatnih informacij v zvezi z delovanjem zadevnega omejevalnega sporazuma v Združenem kraljestvu v primerjavi z nezaupno različico navedene odločbe, ki je dostopna javnosti. Komisija je v tem posameznem primeru presodila, da razkritje zaupne različice zadevne odločbe ni bilo upravičeno ob upoštevanju zelo omejenega interesa, ki bi ga zaradi tega razkritja imel domnevni oškodovanec navedenega omejevalnega sporazuma, ki bi pred sodišči Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska predlagal povrnitev škode, ki naj bi jo utrpel.
Ta spor pa se nanaša na objavo nezaupne različice odločbe VPP, ki vsebuje veliko podrobnih informacij o delovanju omejevalnega sporazuma, sankcioniranega s to odločbo, ki jih v različici te odločbe, objavljeni na spletni strani DG COMP leta 2007, ni. Kot je bilo poudarjeno v točki 103 zgoraj, bi taka objava tretjim osebam, ki menijo, da so oškodovane zaradi navedenega omejevalnega sporazuma, na prvi pogled omogočila, da bi lažje dokazale odškodninsko odgovornost tožeče stranke in drugih podjetij, ki so bila udeležena pri kršitvi, pa tudi, odvisno od primera, obseg te odgovornosti. Iz tega izhaja, da se stališče Komisije, izraženo v stališčih, navedenih v točki 144 zgoraj, nanaša na položaj, ki se v zvezi s tem razlikuje od položaja v tej zadevi, da navedena stališča nikakor niso mogla pri tožeči stranki vzbuditi legitimno pričakovanje, na katerega se sklicuje.
Poleg tega trditve, ki se nanaša na zamisel, ki jo zagovarja Komisija v okviru civilnih postopkov v Združenih državah, da podjetja, ki prostovoljno sodelujejo z njo tako, da razkrijejo obstoj omejevalnih sporazumov, v okviru teh tožb ni mogoče postaviti v slabši položaj kot druge udeležence omejevalnega sporazuma, ki niso želeli sodelovati, prav tako ni mogoče sprejeti.
Prvič, ker interes podjetja, ki mu je Komisija naložila globo zaradi kršitve konkurenčnega prava, da se podrobnosti kršitvenega ravnanja, ki se mu očita, ne razkrijejo javnosti, načeloma ne zahteva nobenega posebnega varstva (glej točko 107 zgoraj), tožeča stranka ne more takega varstva zahtevati na podlagi trditve, da ji mora biti zagotovljen poseben položaj pred nacionalnim sodiščem v primerjavi s položajem podjetij, ki niso želela v enaki meri sodelovati s Komisijo. Dalje, ker se objavljena odločba nanaša na dejstva, ki so podlaga za odgovornost vsakega od naslovnikov za kršitev člena 101 PDEU, tožeča stranka glede tega ni v slabšem položaju v primerjavi z drugimi udeleženci kršitve. Nazadnje, opozoriti je treba, da je bilo sodelovanje tožeče stranke s Komisijo v pogojih, opisanih v točki 2 zgoraj, podlaga za popolno imuniteto pred globo, kar je običajna posledica v skladu z obvestilom o prizanesljivosti iz leta 2002. Tožeča stranka nikakor ni predložila nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče dokazati, da bi jo objava informacij, za katere se v obravnavani zadevi zahteva zaupna obravnava in ki se nanašajo na delovanje omejevalnega sporazuma v celoti, postavila v slabši položaj od drugih podjetij, naslovnikov odločbe VPP v okviru odškodninskih tožb. Iz tega sledi, da ni nobene protislovnosti med tem stališčem, ki se poleg tega odraža v stališčih, predloženih pred High Court of Justice novembra 2011 in navedenih v točki 144 zgoraj, in stališčem, ki ga zagovarja Komisija v tej zadevi.
Sklicevanja tožeče stranke na stališče, ki ga je zagovarjala Komisija v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Splošnega sodišča z dne 22. maja 2012, EnBW Energie Baden-Württemberg/Komisija (T‑344/08) in zgoraj v točki 92 navedena sodba Sodišča Komisija/EnBW Energie Baden-Württemberg, v obravnavani zadevi niso upoštevna, ker je bila v tej zadevi, kot pravilno poudarja Komisija, obravnavana odločba o zavrnitvi dostopa do vseh dokumentov v spisu Komisije v zvezi s kršitvijo konkurenčnega prava. Iz tega izhaja, da stališče Komisije v tem okviru pri tožeči stranki ni moglo vzbuditi legitimnega pričakovanja, da Komisija javnost ne bo seznanila z vsemi informacijami, ki ji jih je prostovoljno posredovala med preiskavo, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti.
Nazadnje in na tretjem mestu je treba preučiti trditev tožeče stranke, da naj bi kršitev njenega legitimnega pričakovanja izvirala tudi iz prejšnje prakse Komisije, ki je bila taka, da Komisija ni razkrila informacij, ki so ji jih prostovoljno posredovala podjetja v okviru prošenj za prizanesljivost in za katere so navedena podjetja zaprosila, da se obravnavajo zaupno. Ta praksa naj bi bila vidna pri nezaupni različici VPP, objavljeni leta 2007, ki v veliki meri upošteva prošnje za zaupno obravnavanje, ki jih je vložila tožeča stranka, in ki je Komisija, drugače od ostalih objavljenih različic odločb, s katerimi so sankcionirane kršitve konkurenčnega prava Unije, ni opredelila kot začasne.
V zvezi s tem je treba navesti, da ta praksa, tudi če bi bila ustaljena, pri tožeči ne bi mogla vzbuditi legitimnega pričakovanja, da je Komisija v prihodnosti ne bo spremenila.
Čeprav je spoštovanje načela legitimnih pričakovanj del temeljnih načel prava Unije, gospodarski subjekti ne morejo upravičeno zaupati v ohranitev obstoječega položaja, ki ga institucije Unije lahko spremenijo v okviru svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku (sodba Sodišča z dne 15. julija 1982, Edeka,
245/81, Recueil, str. 2745
, točka 27; glej sodbo Splošnega sodišča z dne 8. septembra 2010, Deltafina/Komisija,
T-29/05, ZOdl., str. II-4077
, točka 426 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi iz preučitve tretjega tožbenega razloga zgoraj izhaja, da informacij, katerih objavi tožeča stranka nasprotuje, glede na utemeljitev, ki jo je navedla v upravnem postopku in v okviru tega sodnega postopka, ni mogoče šteti za zaupne.
Vendar ima Komisija široko polje proste presoje pri odločitvi, ali bo take informacije objavila. Ob upoštevanju načel, navedenih v točkah 89 in 90 zgoraj, je namreč člen 30(2) Uredbe št. 1/2003 treba razlagati tako, da omejuje obveznost objave, ki jo ima Komisija, le na navedbo zadevnih strank in bistvene vsebine odločb, na katere se sklicuje prvi odstavek te določbe, da se olajša naloga Komisije informirati javnost o obstoju in vsebini teh odločb, zlasti ob upoštevanju jezikovnih zahtev, povezanih z objavo v Uradnem listu. Nasprotno pa ta določba ne omejuje možnosti Komisije, če ta meni da je primerno in če ji sredstva to omogočajo, da objavi celotno besedilo ali vsaj zelo podrobno različico svojih odločb ob upoštevanju zahtevanega varovanja poslovnih skrivnosti in drugih zaupnih informacij (glej po analogiji zgoraj v točki 33 navedeno sodbo Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 76).
Čeprav torej za Komisijo velja splošna obveznost objave le nezaupnih različic njenih odločb, za spoštovanje te obveznosti ni nujno člena 30(2) Uredbe št. 1/2003 razlagati tako, da naslovnikom odločb, sprejetih na podlagi členov od 7 do 10 ter 23 in 24 navedene uredbe, priznava posebno pravico, da nasprotujejo temu, da Komisija v Uradnem listu objavi informacije, ki, čeprav niso zaupne, niso bistvene za razumevanje izreka teh odločb (glej po analogiji zgoraj v točki 33 navedeno sodbo Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 77). Tako se člen 30(2) Uredbe št. 1/2003 ne nanaša na omejevanje pravice Komisije, da prostovoljno objavi različico svoje odločbe, ki je popolnejša od potrebnega minimuma, in da vanjo vključi tudi informacije, katerih objava ni zahtevana, saj razkritje teh informacij ni nezdružljivo z varovanjem poslovne skrivnosti (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 79).
Iz tega polja proste presoje izhaja, da tožeča stranka v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 153 zgoraj, tudi če bi bila prejšnja upravna praksa, na katero se sklicuje, ustaljena, ni mogla gojiti nobenega legitimnega pričakovanja, da se bo ta praksa ohranila.
Ta ugotovitev velja še toliko bolj v obravnavani zadevi, ker objava podrobnih informacij o kršitvi prava Unije na področju omejevalnih sporazumov lahko omogoči dokazati odškodninsko odgovornost podjetij, odgovornih za tako kršitev, in tako okrepi uporabo navedenega prava v zasebni sferi. V zvezi s tem je prav tako treba upoštevati dejstvo, da je Komisija v točki 31 obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002 in v točki 39 obvestila o prizanesljivosti iz leta 2006 poudarila, da ga „dejstvo, da je podjetje pridobilo imuniteto pred globami ali mu je bila globa znižana, ne varuje pred civilnopravnimi posledicami njegove udeležbe pri kršitvi člena 81 [ES]“.
Trditve tožeče stranke, da njeno legitimno pričakovanje, da Komisija ne bo razkrila informacij, ki so bile posredovane prostovoljno med preiskavo, izvira iz objave prve nezaupne različice odločbe VPP leta 2007, pri kateri so bile upoštevane prošnje za zaupno obravnavanje, ki jih je vložila, prav tako ni mogoče sprejeti.
Res je, da Komisija prve nezaupne različice odločbe VPP, objavljene leta 2007, ni opredelila kot začasne.
Vendar je treba opozoriti, da je takrat Splošno sodišče člen 21(2) Uredbe št. 17, ki v bistvu ustreza členu 30(2) Uredbe št. 1/2003, že razlagalo tako, da se ta določba ne nanaša na omejevanje pravice Komisije, da prostovoljno objavi različico svoje odločbe, ki je popolnejša od potrebnega minimuma, in da vanjo vključi tudi informacije, katerih objava ni zahtevana, če razkritje teh informacij ni nezdružljivo z varovanjem poslovne skrivnosti (zgoraj v točki 33 navedena sodba Bank Austria Creditanstalt/Komisija, točka 79). V tem okviru je treba ugotoviti, da le okoliščina, da je Komisija objavila prvo nezaupno različico odločbe VPP leta 2007 in da je ni opredelila za začasno, tožeči stranki ni mogla dati nobenega jasnega zagotovila, da ne bo pozneje objavljena nova podrobnejša nezaupna različica navedene odločbe, v smislu sodne prakse, navedene v točki 135 zgoraj.
Poleg tega so bile prošnje za zaupno obravnavanje, ki jih je vložila tožeča stranka julija 2006, med drugim utemeljene z okoliščino, da je bilo v zaupni različici VPP po njenem mnenju veliko občutljivih poslovnih informacij, ki so se nanašale nanjo. Ob objavi prve nezaupne različice odločbe VPP pa je bila sodna praksa že ustaljena, in sicer tako, da niso niti skrivnosti niti zaupne informacije informacije, ki so to prej bile, vendar so stare najmanj pet let in jih je zato treba šteti za zgodovinske, razen izjemoma, če zadevno podjetje dokaže, da so te informacije kljub njihovi starosti še vedno bistveni elementi njenega poslovnega položaja ali položaja tretjih oseb (glej zgoraj v točki 84 navedeno sodno prakso). Zato je tožeča stranka lahko od takrat razumela, da morebitna zaupnost teh informacij načeloma ne more biti zagotovljena v nedogled.
Ker tožeča stranka poleg tega ni predložila nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče dokazati, da se je Komisija glede nje posebej zavezala, da ne bo objavila nezaupne različice odločbe VPP, ki vsebuje več informacij kot tista, objavljena na spletni strani DG COMP septembra 2007, se ne more sklicevati le na to objavo, da bi dokazala legitimno pričakovanje v zvezi s tem.
Nazadnje, očitke o kršitvi načel pravne varnosti in enakega obravnavanja je prav tako treba zavrniti, ker se razlogovanje, ki ga v utemeljitev te kršitve navaja tožeča stranka, v bistvu prekriva z razlogovanjem, ki se nanaša na kršitev načela legitimnih pričakovanj.
Iz tega sledi, da četrti tožbeni razlog ni utemeljen in ga je zato treba zavrniti.
Peti tožbeni razlog: kršitev načela namena iz člena 28(1) Uredbe št. 1/2003 in kršitev točke 48 obvestila o vpogledu v spis
Tožeča stranka meni, da je z izpodbijanim sklepom, ker vodi do objave izjav in dokumentov, ki so jih predložili prosilci za pridobitev ugodnosti iz programa prizanesljivosti, kršeno načelo namena iz člena 28(1) Uredbe št. 1/2003. V skladu s to določbo je mogoče informacije, pridobljene v okviru postopkov na podlagi členov od 17 do 22 Uredbe št. 1/2003, uporabiti le za namene, za katere so bile zbrane. Razkritje informacij, vsebovanih v spisu Komisije, z objavo podrobnejše nezaupne različice odločbe VPP, ki je bila sprejeta pred več leti, naj bi bilo v nasprotju z nameni, za katere so bile navedene informacije zbrane. Ta ugotovitev naj bi bila potrjena s točko 48 obvestila o vpogledu v spis, iz katere je razvidno, da se ta vpogled odobri, le če se pridobljeni dokumenti uporabijo le za sodne ali upravne postopke, katerih predmet je uporaba pravil Unije o konkurenci, ki so predmet povezanega upravnega postopka.
Komisija te trditve prereka.
V zvezi s tem je najprej treba navesti, da tožeča stranka nima prav, ko želi očitek izpodbijanega sklepa v okviru tega tožbenega razloga utemeljiti s točko 48 obvestila o vpogledu v spis.
Kot pravilno navaja Komisija, je iz točke 48 obvestila o vpogledu v spis razvidno, da prepoved, ki jo določa glede uporabe dokumentov iz spisa o preiskavi za druge namene kot so sodni ali upravni postopki, katerih predmet je uporaba pravil Unije o konkurenci, ki so predmet povezanega upravnega postopka, velja za osebe, podjetja in podjetniška združenja, na katere je Komisija naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in ki imajo pravico do vpogleda v navedeni spis, v skladu s točko 3 obvestila o vpogledu v spis. Namen točke 48 torej ni ureditev uporabe izjav in dokumentov Komisije, zbranih v okviru preiskave v zvezi s kršitvijo člena 81 ES.
Dalje, glede očitkov, ki se nanašajo na kršitev načela namena iz člena 28(1) Uredbe št. 1/2003, je treba opozoriti, da se v skladu s to določbo informacije, zbrane na podlagi členov od 17 do 22 navedene uredbe, lahko uporabijo le za namene, za katere so bile zbrane, in to brez poseganja v njena člena 12 in 15 v zvezi z izmenjavo informacij z organi držav članic, pristojnimi za konkurenco, in sodelovanjem med Komisijo in sodišči držav članic.
Tega očitka ni mogoče sprejeti, pri čemer ni treba odločiti o med strankama spornem vprašanju, ali informacije, prostovoljno posredovane Komisiji med preiskavo, spadajo na področje uporabe navedene določbe, čeprav se členi od 17 do 22 Uredbe št. 1/2003 nanašajo na ureditev pristojnosti Komisije za preiskavo.
Objava odločb, ki jih Komisija sprejme na podlagi člena 23 Uredbe št. 1/2003, načeloma, kot potrjuje člen 30 navedene uredbe, namreč pomeni zadnjo fazo upravnega postopka, v katerem Komisija ugotovi in sankcionira kršitve člena 81 ES.
Iz tega sledi, da brez poseganja v varovanje, ki ga je treba zagotoviti zaupnim informacijam, vsebovanim v spisu o preiskavi Komisije, za njeno objavo nezaupne različice teh odločb, v katerih so informacije, ki so ji jih prostovoljno posredovala podjetja, da bi pridobila ugodnosti iz programa prizanesljivosti, ni mogoče šteti, da je v nasprotju z namenom, za katerega so bile navedene informacije zbrane.
Ta ugotovitev poleg tega omogoča razlikovati to zadevo od zadeve, v kateri je bila izdana zgoraj v točki 121 navedena sodba Asociación Española de Banca Privada in drugi, na katero se sklicuje tožeča stranka. Ne da bi bilo sploh treba opozoriti na razlike med členom 20(1) Uredbe št. 17 in členom 28(1) Uredbe št. 1/2003, ki ga je nadomestil, je namreč treba ugotoviti, da se ta sodba nanaša na to, da so nacionalni organi informacije, ki jih je Komisija zbrala od podjetij in ki niso bile navedene v njeni odločbi o sankcioniranju kršitve konkurenčnega prava, objavljene pod pogoji, določenimi s členom 21 Uredbe št. 17, uporabili kot dokaz, pri čemer je Sodišče razsodilo, da je ta uporaba prepovedana, ker je v nasprotju z namenom, za katerega so bile te informacije zbrane (zgoraj v točki 121 navedena sodba Asociación Española de Banca Privada in drugi, točke od 35 do 38 in od 47 do 54).
Zato peti tožbeni razlog ni utemeljen in ga je treba zavrniti, prav tako pa tudi tožbo v celoti.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Plačilo stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne uredbe, se naloži Evonik Degussa GmbH.

S. Papasavvas
N. J. Forwood
E. Bieliūnas
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 28. januarja 2015.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.