CELEX: 62011TJ0637
Julkiset palveluhankinnat
Tarjouspyyntömenettely
Käännöksiä maltan kielelle koskevien palveluiden suorittaminen
Tarjousten toimittamistapoihin liittyvät säännöt
Tarjoajan tarjouksen hylkääminen
Niiden tarjousten esittämistä koskevien sääntöjen noudattamatta jättäminen, joilla on tarkoitus taata tarjousten sisällön luottamuksellisuus ennen niiden avaamista
Soveltamatta jättämistä koskeva väite
Oikeasuhteisuus
Yhdenvertainen kohtelu
Puolustautumisoikeudet
Perusteluvelvollisuus
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artikla
Asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 98 artiklan 1 kohta
Asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 143 artikla

Asian tausta
Euroopan parlamentti julkaisi 22.3.2011 tarjouspyynnön MT/2011/EU (jäljempänä tarjouspyyntö), jonka kohteena oli maltan kielen käännöspalvelujen suorittaminen parlamentille, Euroopan tilintarkastustuomioistuimelle sekä Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja Euroopan unionin alueiden komitealle.
Tarjouspyynnön 2.2 kohdassa todettiin, että tarjoajat voivat valita, toimittavatko tarjouksensa postitse tai lähettipalvelua käyttäen (2.2 kohdan a alakohta) vai henkilökohtaisesti parlamentin virkapostiyksikölle (2.2 kohdan b alakohta).
Tarjouspyynnön 2.4 kohdassa todettiin seuraavaa:
”Tarjousten luottamuksellisuuden ja koskemattomuuden säilyttämiseksi lähetys on toimitettava kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa. Molemmat kirjekuoret on sinetöitävä ja niihin on merkittävä:
—
vastaanottajayksikkö – –
—
tarjouspyynnön viite – –
—
seuraava maininta: ’A ne pas ouvrir par le service du courrier ou par toute personne non autorisée’.
Tarjoajien on kaikissa tapauksissa ja pakkauksesta riippumatta pidettävä huolta siitä, että tarjouksen lähettämisessä käytetyt kirjekuoret ovat hyvälaatuisia, jotta lähetysten sisällön luottamuksellisuus ja niiden koskemattomuus eivät vaarannu pakkauksen rikkoutumisen vuoksi.
Jos käytetään itseliimautuvia kirjekuoria, ne on suljettava teipillä, jonka poikki lähettäjän on kirjoitettava nimikirjoituksensa. Lähettäjän allekirjoitukseksi katsotaan joko tämän nimikirjoitus tai nimikirjoitus ja yrityksen leima.
Kaikki tarjoukset, joiden sisällön luottamuksellisuus ei säily kaikkien tarjousten avaamiseen saakka, hylätään automaattisesti.
Ulompaan kirjekuoreen on kirjoitettava lisäksi tarjoajan nimi tai toiminimi sekä tarkka osoite, johon tarjoajalle voidaan ilmoittaa tarjousta koskevasta päätöksestä.
Kahden sinetöidyn kirjekuoren lisäksi tarjouspyynnön viite MT/2011/EU on mainittava ulommassa kirjekuoressa.”
Kantaja, käännösyhtiö Euris Consult Ltd, jonka kotipaikka on Maltalla, jätti tarjouksen (jäljempänä tarjous tai kantajan tarjous) 12.5.2011. Toimittaakseen tarjouksensa tarjouspyynnössä mainittuun osoitteeseen se turvautui lähettipalveluun.
Tarjous koostui yhdestä alkuperäisestä ja kahdesta jäljennöksestä. Jokainen näistä asiakirjoista pantiin voimapaperista tehtyyn itseliimautuvaan kirjekuoreen. Kirjekuorten läpät sinetöitiin kantajan johtajan allekirjoituksella ja sen jälkeen teipillä, joka asetettiin allekirjoituksen päälle. Kirjekuoret pantiin sitten lähettipalvelun antamaan ulompaan kirjekuoreen. Kyseinen kirjekuori, joka oli tehty muovista, oli sulkemisjärjestelmältään itseliimautuva. Kantajan johtaja ei pannut allekirjoituksellaan varustettua teippiä ulomman kirjekuoren päälle.
Tarjous saapui 13.5.2011 parlamenttiin, joka vahvisti vastaanottaneensa sen. Kantajan tarjous varastoitiin muiden tarjoajien tarjousten ohella parlamentin tiloihin suljettuun huoneeseen, johon oli pääsy vain valtuutetuilla henkilöillä.
Tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta, joka koostui kolmesta parlamentin käännöstoiminnan pääosaston virkamiehestä ja yhdestä tilintarkastustuomioistuimen virkamiehestä, avasi 16.6.2011 klo 14.30 samanaikaisesti määräajassa jätetyt kuusi tarjousta, joista yksi oli kantajan. Tarjousten avaustilaisuudessa olivat läsnä kahden tarjoajan edustajat. Tilaisuuteen ei osallistunut kantajan edustajia.
Tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta katsoi viisi tarjousta hyväksyttäviksi. Kantajan tarjous puolestaan hylättiin avaustilaisuudessa. Lautakunta mainitsi tarjousten avaamista koskevassa pöytäkirjassa seuraavaa kantajan tarjouksesta:
”Lähettipalveluyhtiön ulompi kirjekuori oli suljettu mutta ei sinetöity. Sisemmät kirjekuoret, jotka olivat ainoa tarjoajan hankkima pakkauskerros, olivat repeytyneet niin pahasti, että ne olivat täysin auki. Lautakunta katsoi, että luottamuksellisuus ei ollut taattu, ja hylkäsi tarjouksen.”
Parlamentti toteutti kyseisen hankintamenettelyn seuraavat vaiheet vuoden 2011 kesä- ja syyskuun välillä. Menettelyt tulokset annettiin tiedoksi kaikille tarjoajille 18.10.2011.
Parlamentin käännöstoiminnan pääosaston osaston A, käännöstoiminnan tekniset tukipalvelut, ulkoisten käännöspalveluiden yksikön johtaja ilmoitti siten kantajalle 18.10.2011 päivätyllä kirjatulla kirjeellä EP/ETU/MHH/pm/D/2011/52280 (jäljempänä riidanalainen päätös), että kantajan tarjous oli hylätty avaustilaisuudessa, koska tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta oli katsonut, että kantajan tarjouksen luottamuksellisuutta ei voitu taata.
Parlamentti toisti riidanalaisessa päätöksessä edellä 8 kohdassa lainatut tarjousten avaamisesta vastaavan lautakunnan laatimaan pöytäkirjaan sisältyvät toteamukset.
Riidanalaisessa päätöksessä mainittiin kantajalle myös, että se voi saada lisätietoja tarjouksensa hylkäämisen syistä, ja sille ilmoitettiin muutoksenhaun määräajoista.
Kantajan edustajat vierailivat parlamentin käännöstoiminnan pääosastolla 27.10.2011 ja 10.11.2011. He saivat tarkastaa tilat, jonne tarjoukset oli varastoitu, sekä kirjekuoret siinä kunnossa, jossa tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta oli ne saanut. Kantajan edustajien ja parlamentin virkamiesten välillä vaihdettiin lisäksi useita sähköposteja.
Puitesopimus sopimuspuoleksi valitun tarjoajan kanssa tehtiin 21.12.2011.
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.12.2011 toimittamallaan kannekirjelmällä nyt käsiteltävän kanteen.
Kantaja esitti unionin yleiseen tuomioistuimeen 16.12.2011 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla välitoimihakemuksen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä siihen asti, kunnes unionin yleinen tuomioistuin lausuu kanteesta. Unionin yleisen tuomioistuimen presidentti hylkäsi vaatimuksen 25.1.2012 antamallaan määräyksellä.
Euroopan komissio pyysi unionin yleiseen tuomioistuimeen 23.7.2012 jättämällään asiakirjalla saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen parlamentin vaatimuksia. Unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi tämän väliintulohakemuksen 4.9.2012 antamallaan määräyksellä. Väliintulohakemus tehtiin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kuuden viikon määräajan päätyttyä, joten komissio sai luvan esittää huomautuksensa suullisessa menettelyssä työjärjestyksen 116 artiklan 6 kohdan mukaisesti.
Kun unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari nimettiin kuudenteen jaostoon, johon käsiteltävä asia tämän vuoksi osoitettiin.
Unionin yleinen tuomioistuin (kuudes jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen
—
toteaa, että kantaja säilyttää oikeutensa vaatia vahingonkorvausta riidanalaisesta päätöksestä aiheutuneesta vahingosta, ja
—
velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut
Parlamentti vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen ja
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asianosaisten suulliset lausumat ja niiden vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 28.11.2013 pidetyssä istunnossa.
Komissio vaati istunnossa kanteen hylkäämistä siltä osin kuin se perustuu Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (
EYVL L 357, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä soveltamissäännöt), 143 artiklan soveltamatta jättämistä koskevaan väitteen.
Kantaja peruutti istunnossa toisen vaatimuksensa, mikä kirjattiin istuntopöytäkirjaan.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa viiteen kanneperusteeseen tukeakseen riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevaa vaatimustaan. Kantaja väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan yhtäältä, että Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (
EYVL L 248, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä varainhoitoasetus), 98 artiklan 1 kohtaa, soveltamissääntöjen 143 artiklaa ja tarjouspyynnön 2.4 kohtaa on rikottu, ja toisaalta vetoaa toissijaisesti soveltamissääntöjen 143 artiklan ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan soveltamatta jättämiseen. Toinen kanneperuste perustuu suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen. Kolmannessa kanneperusteessaan kantaja moittii parlamenttia yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta. Neljäs kanneperuste perustuu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan loukkaamiseen. Viidennessä kanneperusteessaan, jota on tarkasteltava ensimmäisenä, kantaja väittää riidanalaisen päätöksen perustelujen olevan puutteelliset.
A
Viides kanneperuste, joka perustuu riidanalaisen päätöksen perustelujen puutteellisuuteen
1.
Asianosaisten lausumat
Viidennessä kanneperusteessaan kantaja väittää riidanalaisen päätöksen perusteluiden olleen puutteelliset. Kantaja arvioi, että koska parlamentti ei ilmoittanut syitä sille, miksi sisemmät kirjekuoret olivat tarjouksia avattaessa repeytyneitä, parlamentti ei ollut antanut sille mahdollisuutta arvioida riidanalaisen päätöksen oikeellisuutta. Koska parlamentti ei antanut kantajalle muita tietoja, kantaja arvioi, että sen on ollut pakko tämän johdosta nostaa käsiteltävä kanne, jotta unionin yleinen tuomioistuin voisi arvioida riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden.
Lisäksi parlamentti ei ollut kantajan mukaan toiminut täydessä yhteistyössä eikä täyttänyt velvollisuuttaan toimittaa lisätietoja. Niiden parlamentin virkamiesten asenne, jotka keskustelivat kantajan edustajien kanssa pidetyssä kahdessa kokouksessa, oli vihamielinen. Parlamentti toimitti samoin osittaisia vastauksia kysymyksiin, jotka sille oli esitetty useaan kertaan sähköposteissa. Kantajan mukaan parlamentti esti täten sitä valmistelemasta kannettaan asianmukaisesti.
Näin tehdessään parlamentti rikkoi kantajan mukaan SEUT 296 artiklan määräyksiä sekä varainhoitoasetuksen 100 artiklan 2 kohdan ja soveltamissääntöjen 149 artiklan 3 kohdan säännöksiä.
Parlamentti kiistää kantajan perustelut.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
SEUT 296 artiklan toisen kohdan mukaan toimet perustellaan.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa edellytettyjen perusteluiden on oltava kyseisen toimen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä riidanalaisen toimen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu, tai muilla henkilöillä, joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan toisen kohdan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (ks. asia
C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719
, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kyseisen perusteluvelvollisuuden laajuutta täsmennetään unionin toimielinten, elinten ja laitosten hankintamenettelyjen osalta varainhoitoasetuksen 100 artiklan 2 kohdassa ja soveltamissääntöjen 149 artiklan 3 kohdassa.
Varainhoitoasetuksen 100 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että hankintaviranomaisella on velvollisuus ilmoittaa tarjoajille, joiden tarjous on hylätty ennen kilpailutusvaihetta, seikat, joiden perusteella tarjous on hylätty. Soveltamissääntöjen 149 artiklan 3 kohdassa säädetään lisäksi, että kyseiset tarjoajat voivat pyytää lisätietoja hylkäämisen syistä kirjeitse, faksilla ja sähköpostitse.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että parlamentti ilmoitti kantajalle riidanalaisessa päätöksessä sen tarjouksen hylkäämisen syyt eli sen, että tarjousten avaamisesta vastaavan lautakunnan oli mahdotonta taata tarjouksen luottamuksellisuus, koska yhtäältä ainoastaan yksi kirjekuorikerros oli sinetöity tarjouspyynnön vaatimusten mukaisesti ja toisaalta kirjekuoret olivat repeytyneet siinä määrin, että ne olivat täysin auki (ks. edellä 8, 10 ja 11 kohta).
Nämä tiedot ovat täysin riittäviä, jotta kantaja on voinut ymmärtää tarjouksensa hylkäämisen syyt ja kiistää ne aineellisesti, kuten se on tehnyt käsiteltävän kanteen neljässä ensimmäisessä kanneperusteessa.
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee lisäksi, että parlamentti ei ole mitenkään perustanut kantajan tarjouksen hylkäämistä syihin, joiden vuoksi tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta totesi kirjekuoret, jotka olivat lähettipalvelun antaman ulomman kirjekuoren sisällä, repeytyneiksi. Toisin kuin kantaja väittää, parlamentilla ei näin ollen ollut velvollisuutta ilmoittaa sille kyseisiä syitä, joita parlamentin ei sitä paitsi ole näytetty tienneen.
Koska riidanalaista päätöstä oli perusteltu riittävästi, parlamentilla ei samoin perusteluvelvollisuuden täyttääkseen ollut myöskään velvollisuutta vastata yksityiskohtaisesti niihin lukuisiin kysymyksiin, jotka sille on esitetty sähköpostitse tai kahdessa kokouksessa, jotka se järjesti kantajan pyynnöstä (ks. edellä 13 kohta).
Lopuksi vihamielisyyttä, jota parlamentin virkamiehet ovat kantajan mukaan osoittaneet käsiteltävässä asiassa, ei ole mitenkään näytetty toteen eikä sillä joka tapauksessa ole merkitystä sen suhteen, onko parlamentti ilmoittanut kantajalle sen tarjouksen hylkäämisen syyt riittävän selvästi ja täsmällisesti.
Edellä esitetystä seuraa, että viides kanneperuste, joka perustuu perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin, on hylättävä.
B
Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu varainhoitoasetuksen, soveltamissääntöjen ja tarjouspyynnön rikkomiseen
1.
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
a) Kantajan lausumat
Ensimmäinen kanneperuste perustuu siihen, että siltä osin kuin tarjous hylättiin jo avaustilaisuudessa luottamuksellisuusvelvollisuuden laiminlyönnin vuoksi, riidanalaisella päätöksellä rikottiin merkityksellisiä normeja eli varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohtaa, soveltamissääntöjen 143 artiklaa ja tarjouspyynnön 2.4 kohtaa. Tämä kanneperuste jakaantuu lähinnä kolmeen osaan. Ensimmäisessä osassa kantaja väittää, että tarjouksen luottamuksellisuus varmistettiin siihen asti, kunnes tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta avasi tarjoukset. Toisessa osassa kantaja väittää, että se on täyttänyt velvollisuuden toimittaa tarjous kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa. Kolmannessa osassa kantaja kiistää väitteet, joihin parlamentti on tukeutunut riidanalaisessa päätöksessä arvioidessaan, että tarjouksen luottamuksellisuutta ei voitu taata. Kyseisessä kolmannessa osassa se vetoaa toissijaisesti soveltamissääntöjen 143 artiklan ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan soveltamatta jättämiseen siinä tapauksessa, että näillä normeilla olisi katsottava olevan se soveltamisala, jonka parlamentti on niille antanut riidanalaisessa päätöksessä.
Tarjouksen luottamuksellisuuden kunnioittaminen
Tarjoaja katsoo ensin, että varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohdan säännöksiä, jotka edellyttävät, että tarjoajien tarjouksista syntyy todellista kilpailua ja että ne pysyvät salaisina niiden samanaikaiseen avaamiseen asti, on noudatettu täysin käsiteltävässä asiassa. Tarjous on siis hylätty riidanalaisessa päätöksessä näiden säännösten vastaisesti.
Parlamentti on nimittäin kantajan mukaan tehnyt virheen katsoessaan riidanalaisessa päätöksessä, että tarjouksen luottamuksellisuutta ei ollut taattu.
Tarjouksen luottamuksellisuus oli ensinnäkin taattu siihen asti, kunnes tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta avasi ulomman kirjekuoren, sillä on kiistatonta että kyseinen kirjekuori oli täysin kiinni siihen asti, kunnes mainittu lautakunta avasi sen.
Toiseksi siitä lähtien, kun lähettipalvelun toimittama kirjelähetys otettiin vastaan, siihen asti, kun tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta avasi ulomman kirjekuoren, tarjous oli jatkuvasti parlamentin hallussa. Tässä yhteydessä parlamentin omista toteamuksista ilmenee, että tarjous on pantu lukittuun huoneeseen, johon pääsy oli kielletty kaikilta valtuuttamattomilta henkilöiltä, ja että huonetta valvottiin jatkuvasti.
Kolmanneksi on kiistatonta, että lähettipalvelun antama ulompi kirjekuori saapui parlamenttiin vahingoittumattomana, koska kyseisen toimielimen virkapostiyksikkö ei ota vastaan vahingoittuneita kirjelähetyksiä.
Neljänneksi tarjousten sisältämä ainoa todella luottamuksellinen tieto on hinta. Tämä seikka ei ollut parlamentin tiedossa ennen kuin tarjous avattiin.
Näiden olosuhteiden kokonaisuus osoittaa kantajan mukaan, että kantaja on tehnyt virheen riidanalaisessa päätöksessä, kun se arvioi, ettei tarjouksen luottamuksellisuutta ollut taattu, ja hylkäsi sen tästä syystä arvioimatta sitä.
Velvollisuus toimittaa tarjous kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa ja ulomman kirjekuoren sinetöintivelvollisuuden laajuus
Kantaja väittää toiseksi, että se on täyttänyt velvollisuuden toimittaa tarjous kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa sovellettavien normien mukaisesti.
Se katsoo nimittäin noudattaneensa soveltamissääntöjen 143 artiklan ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan sääntöjä, koska tarjous ja sen kaksi jäljennöstä on pantu näiden normien mukaisesti sinetöityihin kirjekuoriin ja kaikki nämä kirjekuoret lähettipalvelun antamaan ulompaan kirjekuoreen.
Toisin kuin parlamentti on maininnut vastineessaan, tarjoajien velvollisuus sinetöidä kirjekuoret ei kantajan mukaan ilmene selvästi tarjouspyynnöstä, koska tätä käsitettä ei ole määritelty siinä riittävän täsmällisesti.
Kantaja toteaa vastanneensa kolmeen muuhun tarjouspyyntöön vuoden 2011 aikana täysin samalla lähetystavalla. Mitään näistä tarjouksista ei hylätty luottamuksellisuutta koskevien puutteiden vuoksi. Sen mukaan tämä vahvistaa, että sanamuoto ”sinetöity kirjekuori” on epätäsmällinen, ja sen tarjouksen hylkäämisellä käsiteltävässä asiassa loukattiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Tarjouspyynnöstä ei etenkään ilmene selvästi, että kun tarjoaja päättää turvautua yksityiseen lähettipalveluun, kyseisen lähettipalvelun antama ulompi kirjekuori on katsottava säännöissä tarkoitetuksi itseliimautuvaksi kirjekuoreksi ja se on sinetöitävä allekirjoituksella, jonka päälle pannaan teippi.
Riidanalaisen päätöksen perusteluiden paikkansapitävyys
Kantaja kiistää kolmanneksi riidanalaisen päätöksen perustana olleiden parlamentin kolmen väitteen paikkansapitävyyden (ks. edellä 8 ja 11 kohta).
– Ulomman kirjekuoren sinetöinti
Parlamentti on ensinnäkin tehnyt virheen todetessaan, että ”[lähettipalvelun] ulompi kirjekuori oli suljettu mutta ei sinetöity”
Kantajan mukaan on ensinnäkin selvää, että lähettipalvelun antama ulompi kirjekuori on osaltaan suojellut tarjouksen luottamuksellisuutta, koska se on säilynyt vahingoittumattomana siihen asti, kunnes tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta on avannut sen. Varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tavoitteita ei siis ole vaarannettu.
Seuraavaksi kantaja toteaa, että lähettipalvelun antamat ulommat kirjekuoret ovat muovisia ja sinetöity sulkemisjärjestelmällä, jolla taataan, ettei niitä voida avata tuhoamatta niitä. Kyse ei siis ole soveltamissääntöjen 143 artiklassa ja tarjouspyynnön 2.4 kohdassa tarkoitetuista itseliimautuvista kirjekuorista, ja näin ollen sääntöjä, jotka liittyvät yhtäältä sulkemiskohtaan allekirjoittamiseen ja toisaalta teipin lisäämiseen ja joita noudatetaan näiden normien mukaan itseliimautuvien kirjekuorten tapauksessa, ei sovelleta käsiteltävässä asiassa lähettipalvelun antamaan kirjekuoreen.
Lisäksi on niin, että vaikka hyväksyttäisiin se, että lähettipalvelun antama kirjekuori on katsottava soveltamissääntöjen 143 artiklassa ja tarjouspyynnön 2.4 kohdassa tarkoitetuksi itseliimautuvaksi kirjekuoreksi, minkä kantaja kiistää, on hyväksyttävä se, että kyseisen kirjekuoren sulkemisjärjestelmällä taataan sen sisällön luottamuksellisuus vähintään yhtä hyvin kuin panemalla allekirjoitus ja lisäteippi tavalliseen itseliimautuvaan kirjekuoreen. Tässä tilanteessa kantajan edustajan allekirjoitus teipin alla ei olisi tuonut mitään lisähyötyä tarjouksen luottamuksellisuuden kannalta.
Lopuksi kantaja vetoaa toissijaisesti soveltamissääntöjen 143 artiklan säännösten, jotka toistettiin tarjouspyynnön 2.4 kohdassa, soveltamatta jättämiseen SEUT 277 artiklan nojalla siinä tapauksessa, että niitä olisi tulkittava rikotun käsiteltävässä asiassa sen vuoksi, että lähettipalvelun antamasta kirjekuoresta puuttuu kantajan edustajan allekirjoitus ja sen päälle lisättävä teippi.
Kantaja vetoaa kyseisen väitteensä tueksi siihen, että kyseisillä edellytyksillä ylitetään se, mikä on tarpeen tarjousten luottamuksellisuuden takaamiseksi. Niillä ylitetään myös se, mitä edellytetään varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohdassa, ja loukataan suhteellisuusperiaatetta.
Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen on kantajan mukaan todettava, että tarjous täyttää varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohdan edellytykset, ja hylättävä riidanalainen päätös.
– Kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa lähettämisen velvollisuus
Toiseksi parlamentin, joka on todennut riidanalaisessa päätöksessä, että ”sisemmät kirjekuoret – – olivat ainoa tarjoajan hankkima pakkauskerros” (ks. edellä 11 kohta), ei kantajan mukaan ollut perusteltua moittia kantajaa siitä, että se on hankkinut vain sisemmät kirjekuoret, joihin alkuperäinen tarjous ja sen jäljennökset pantiin. Vaikka lähettipalvelu nimittäin on antanut ulomman kirjekuoren tarjoajalle, kirjelähetys kokonaisuudessaan, joka koostui ulommasta kirjekuoresta, sisemmistä kirjekuorista ja tarjouksen sisältävistä asiakirjoista, on kuitenkin lähetetty parlamentille kantajan aloitteesta. Kirjelähetyksen muodostavien osien kokonaisuuden on näin ollen katsottava olevan lähtöisin kantajalta.
– Sisempien kirjekuorten kunto
Kolmanneksi kantaja kiistää väitteen, jonka mukaan se, että ”koska sisemmät kirjekuoret – – olivat repeytyneet niin pahasti, että ne olivat täysin auki – – [parlamentti] katsoi, että luottamuksellisuus ei ollut taattu, ja hylkäsi näin ollen tarjouksen” (ks. edellä 11 kohta), tarjouksen hylkääminen sitä arvioimatta oli oikeutettua.
Kantaja huomauttaa aluksi, että tämä toteamus perustuu ainoastaan parlamentin lausumiin, ja jättää tosiseikkojen vahvistamisen unionin yleiseen tuomioistuimen harkintaan.
Kantaja väittää sitten, että vaikka hyväksyttäisiin se, että sisemmät kirjekuoret olivat tarjouksia avattaessa repeytyneitä, tarjouksen muodostavien asiakirjojen luottamuksellisuus tai koskemattomuus ei ollut kyseenalainen, koska niitä oli siihen asti suojannut ulompi kirjekuori, joka oli säilynyt vahingoittumattomana tarjousten avaamisesta vastaavan lautakunnan toimiin asti. Kantaja katsoo tämän vuoksi, että parlamentti ei voinut sulkea tarjousta pois tarjouspyyntömenettelystä arvioimatta sitä sen perusteella, että sisemmät kirjekuoret olivat repeytyneet, kun ulomman kirjekuoren vahingoittumattomuus ei ollut kyseenalainen.
b) Parlamentin ja komission lausumat
Parlamentti ja komissio kiistävät kantajan väitteet.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja kiistää käsiteltävän asian ensimmäisessä kanneperusteessa yhtäältä parlamentin riidanalaisen päätöksen perusteena olleiden tosiseikkojen aineellisen olemassaolon ja toisaalta arvion, jonka mukaan nämä tosiseikat, jos ne katsotaan näytetyn toteen, oikeuttavat sen tarjouksen hylkäämisen varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohdan, soveltamissääntöjen 143 artiklan ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan mukaisesti. Se vakuuttaa näin ollen, että kyseisiä normeja on rikottu käsiteltävässä asiassa.
a) Riidanalaisen päätöksen tosiseikkojen paikkansapitävyys
Kun otetaan huomioon kiistämisen laajuus, on ensin tutkittava, voiko kantaja osoittaa, että parlamentti on perustanut riidanalaisen päätöksen aineellisesti paikkansapitämättömiin tosiseikkoihin (ks. vastaavasti asia
C-390/95 P, Antillean Rice Mills ym. v. komissio, tuomio 11.2.1999, Kok., s. I-769
, 29 kohta ja
C-47/10 P, Itävalta v. Scheucher-Fleisch ym., tuomio 27.10.2011, Kok., s. I-10707, 57
ja 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten kantaja on lisäksi vahvistanut istunnossa, tässä yhteydessä on kiistatonta, että kantajan tarjous koostui yhdestä alkuperäisestä kappaleesta ja kahdesta jäljennöksestä ja jokainen näistä asiakirjoista oli pantu voimapaperista tehtyyn itseliimautuvaan kirjekuoreen, jonka läppä oli sinetöity läpän poikki kirjoitetulla kantajan johtajan allekirjoituksella, jonka päälle oli lisätty teippi. On kiistatonta myös, että tällä tavalla sinetöidyt kirjekuoret pantiin yhteen ainoaan ulompaan kirjekuoreen, jonka lähettipalvelu oli antanut. Lisäksi on kiistatonta, että kyseinen ulompi kirjekuori saapui vahingoittumattomana parlamentin yksikköön ja että kyseistä kirjekuorta, joka oli suljettu itseliimautuvalla läpällä, ei ollut sinetöity lisäämällä kantajan johtajan allekirjoittama teippi. Näiden tosiseikkojen kokonaisuutta, jota kantaja ei kiistä ja jonka kanssa mikään asiakirja-aineiston osa ei ole ristiriidassa, on pidettävä toteen näytettynä.
Sitä vastoin kantaja on huomauttanut istunnossa, ettei se pystynyt vahvistamaan, että kolme sisempää kirjekuorta ”olivat repeytyneet niin pahasti, että ne olivat täysin auki”, kun tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta avasi ulomman kirjekuoren, kuten parlamentti on todennut riidanalaisessa päätöksessä.
Tässä maininnassa riidanalaisessa päätöksessä toistetaan ote tarjousten avaamisesta vastaavan lautakunnan, joka koostui parlamentin eri yksiköiden virkamiehistä ja yhdestä tilintarkastustuomioistuimen virkamiehestä, laatimasta pöytäkirjasta istunnosta, jonka kuluessa kaikki kyseisessä hankintamenettelyssä jätetyt tarjoukset avattiin kahden tarjoajan läsnä ollessa. On muistutettava myös, että kantaja, jolla oli mahdollisuus lähettää edustaja tarjousten avaustilaisuuteen, ei osallistunut kyseiseen tilaisuuteen.
Lisäksi on todettava, ettei kantaja ole esittänyt vähäistäkään näyttöä, joka olisi omiaan kyseenalaistamaan tarjousten avaamisesta vastaavan lautakunnan laatimassa pöytäkirjassa todettujen seikkojen todenmukaisuuden. Tässä tilanteessa kyseiset toteamukset, joita mikään asiakirja-aineistossa ei osoita vääriksi, on katsottava toteen näytetyiksi.
On siten tutkittava, voidaanko kyseisillä seikoilla, sellaisina kuin ne on näytetty toteen, oikeuttaa kantajan tarjouksen hylkääminen, mikä edellyttää toiseksi käsiteltävässä asiassa sovellettavien sääntöjen, joiden selvyyden ja osittain myös lainmukaisuuden kantaja kiistää, soveltamisalan täsmentämistä.
b) Sovellettavat säännöt
Riidanalaisessa päätöksessä sovellettujen sääntöjen soveltamisala
Toisin kuin kantaja väittää, kyseiseen hankintamenettelyyn osallistuneilla tarjoajilla olevat niiden tarjouksen lähettämistä koskevat velvollisuudet ilmenivät selvästi tarjouspyynnön 2.2 ja 2.4 kohdasta, joiden määräykset on toistettu edellä 2 ja 3 kohdassa.
Tarjoajat voivat siten ensinnäkin valita, toimittivatko tarjouksensa henkilökohtaisesti parlamentin virkapostiyksikköön vai lähettivätkö sen postitse tai lähettipalvelua käyttäen (tarjouspyynnön 2.2 kohta). Toiseksi tarjousten tuli saapua parlamenttiin kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa, jokaiseen kirjekuoreen oli merkittävä vastaanottajayksikkö, tarjouspyynnön viite ja maininta ”– – ne pas ouvrir – –” (tarjouspyynnön 2.4 kohdan ensimmäinen alakohta). Jos käytettiin itseliimautuvia kirjekuoria, ne piti kolmanneksi sinetöidä eli ne oli ”suljettava teipillä, jonka poikki lähettäjän [oli] kirjoitettava nimikirjoituksensa”, jonka piti olla käsin kirjoitettu tai sen ohella piti olla yrityksen leima (tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmas alakohta). Neljänneksi tarjoajat olivat lähtökohtaisesti vastuussa kunnosta, jossa niiden tarjouksen sisältävät kirjekuoret saapuivat ja niitä pyydettiin näin ollen pitämään ”huolta siitä, että tarjouksen lähettämisessä käytetyt kirjekuoret ovat hyvälaatuisia” (tarjouspyynnön 2.4 kohdan toinen alakohta). Viidenneksi tarjouspyynnön 2.4 kohdan neljännessä alakohdassa todettiin nimenomaisesti, että ”kaikki tarjoukset, joiden sisällön luottamuksellisuus ei säily kaikkien tarjousten avaamiseen saakka, hylätään automaattisesti”.
Toisin kuin kantaja väittää, edellä 74 kohdassa toistetuista tarjouspyynnön normeista ilmenee selvästi ja yksiselitteisesti, että tarjoukset oli pantava kahteen kirjekuoreen ja jos nämä olivat itseliimautuvia, kumpikin oli sinetöitävä. Tarjouspyynnöstä ilmenee yhtä selvästi jälkimmäisen ilmauksen merkityksestä, että se tarkoitti, että kyseiset kaksi kirjekuorta oli suljettava ja tarjoajan pätevän edustajan oli lisättävä allekirjoituksensa kummankin kirjekuoren läpän poikki ja että niihin oli laitettava ylimääräinen teippi.
Täyttääkseen tarjouspyynnössä asetetut velvollisuudet tarjoajalla, joka päätti käyttää lähettipalvelua, oli mahdollisuus joko käyttää lähettipalvelun kirjekuorta toisena, ulompana kirjekuorena, jos sen ominaisuudet mahdollistivat tämän, mikä tarkoitti myös sen sinetöintiä allekirjoittamalla lisäteippiin, kaikkien tarvittavien mainintojen merkitsemistä lähettipalvelun kirjekuoreen ja vain yhden sisemmän kirjekuoren käyttämistä tarjousta varten, tai panna tarjouksensa sisältö kahteen edellytetyt maininnat sisältävään sinetöityyn kirjekuoreen ja sen jälkeen panna nämä kaksi sisäkkäistä kirjekuorta lähettipalvelun ulompaan kirjekuoreen, joka voitiin tässä tilanteessa jättää sinetöimättä ja jossa ei tarvinnut olla kaikkia mainittuja merkintöjä.
Sitä vastoin kantajan tulkintaa, jonka mukaan lähettipalvelun ulkoinen kirjekuori, vaikka sitä ei ollut sinetöity juuri muistutetulla tavalla, oli katsottava yhdeksi kahdesta tarjouspyynnössä edellytetystä kirjekuoresta ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan edellytysten mukaiseksi, ei voida hyväksyä. Vaikka nimittäin oletettaisiin kantajan tavoin, että lähettipalvelun antamien kirjekuorten sulkemisjärjestelmällä taataan niiden sisällön luottamuksellisuuden suojelu samoin kuin tarjouspyynnössä edellytetyllä sinetöinnillä, on kuitenkin niin, että kun tarjoaja on rikkonut tarjouspyynnössä asetettua selvää, täsmällistä ja ehdotonta velvollisuutta toimittaa tarjouksensa kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa, sen on katsottava jättäneen noudattamatta sääntöjä, jotka koskivat kaikkia tarjoajia, jotka olivat päättäneet jättää tarjouksen kyseisessä hankintamenettelyssä.
Parlamentti pystyi hylkäämään kaikki sääntöjenvastaiset tarjoukset jo näiden tarjouspyynnön selvien sääntöjen rikkomisen perusteella, ja sillä oli sen perusteella jopa velvollisuus siihen kyseisen tarjouspyynnön 2.4 kohdan neljännen alakohdan perusteella, jos se lisäksi katsoi, ettei tarjouksen luottamuksellisuutta voitu taata kaikkien tarjousten samanaikaiseen avaamiseen saakka.
Tästä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen kaksi ensimmäistä osaa, joissa kantaja väitti ensin, että olosuhteet, joissa se oli toimittanut tarjouksensa, takasivat joka tapauksessa samantasoisen luottamuksellisuuden kuin tarjouspyynnössä asetettujen velvollisuuksien tiukka noudattaminen, ja sitten, että sen oli katsottava lähettäneen kaksi sisäkkäistä sinetöityä kirjekuorta tarjouspyynnön sääntöjen epäselvyyden vuoksi, on hylättävä.
Soveltamissääntöjen 143 artiklan ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannen alakohdan soveltaminen käsiteltävään tapaukseen
Kantaja kuitenkin kiistää ensimmäisen kanneperusteensa kolmannessa osassa kyseisen velvollisuuden lainmukaisuuden ja sen seurauksena tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannen alakohdan ja soveltamissääntöjen 143 artiklan normien soveltamisen käsiteltävään tapaukseen.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että vaikka tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannessa alakohdassa, jossa määrätään tarjousten lähettämisestä kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa, toistetaan soveltamissääntöjen 143 artiklan 3 kohtaan sisältyvät säännöt itseliimautuvien kirjekuorten sinetöinnistä poikkeamatta niistä, ainoastaan ensiksi mainittua normia sovellettiin välittömästi kyseisessä tapauksessa. Vastatessaan sille istunnossa esitettyyn kysymykseen kantaja vahvisti kuitenkin, että sen ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan tueksi esittämä soveltamatta jättämistä koskeva väite koski sekä tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmatta alakohtaa että soveltamissääntöjen 143 artiklan 3 kohtaa.
Tarvitsematta ottaa kantaa siihen, voiko kantaja SEUT 277 artiklan nojalla vedota tehokkaasti soveltamissääntöjen 143 artiklan 3 kohdan, jota käsiteltävässä tapauksessa on sovellettu vain välillisesti, soveltamatta jättämiseen (ks. vastaavasti asia
32/65, Italia v. neuvosto ja komissio, tuomio 13.7.1966, Kok., s. 563 ja 594
ja yhdistetyt asiat
T-394/08, T-408/08, T-453/08 ja T-454/08, Regione autonoma della Sardegna ym. v. komissio, tuomio 20.9.2011, Kok., s. II-6255
, 206–210 kohta), on todettava, että kyseinen väite, joka perustuu kyseisten säännösten väitettyyn lainvastaisuuteen varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohdan ja suhteellisuusperiaatteen kannalta, on täysin perusteeton.
Ensinnäkin soveltamissääntöjen 143 artiklan 3 kohdassa ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannessa alakohdassa nimittäin ainoastaan täsmennetään edellytyksiä sille, että varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohdassa asetettu tarjousten luottamuksellisuuden vaatimus voidaan katsoa varmistetun. Kuten parlamentti väittää, soveltamissääntöjen 143 artikla täydentää varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohtaa olematta ristiriidassa sen kanssa. Jos sitä vastoin hyväksyttäisiin kantajan väite, jonka mukaan soveltamissääntöjen 143 artikla on varainhoitoasetuksen 98 artiklan 1 kohdan vastainen, koska siinä säädetään edellytyksistä, joita ei mainita jälkimmäisessä artiklassa, tämä tarkoittaisi, että kiistettäisiin periaatteessa koko soveltamissääntöjen lainmukaisuus, koska niiden tarkoituksena on juuri täsmentää ja täydentää varainhoitoasetuksessa säädettyjä perussääntöjä.
Toiseksi soveltamissääntöjen 143 artiklan 3 kohta ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmas alakohta eivät myöskään ole ristiriidassa yleisen suhteellisuusperiaatteen kanssa. Tämän periaatteen mukaan unionin toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimilla ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten pakottava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. asia
T-13/99, Pfizer Animal Health v. neuvosto, tuomio 11.9.2002, Kok., s. II-3305
, 411 kohta ja asia
T-75/06, Bayer CropScience ym. v. komissio, tuomio 9.9.2008, Kok., s. II-2081
, 223 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Soveltamissääntöjen 143 artiklan 3 kohdassa ja tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannessa alakohdassa mainitun velvollisuuden perusteella voidaan katsoa taatuksi sellaisten tarjousten luottamuksellisuus, jotka tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta saa kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa, jotka ovat vahingoittumattomia. Kyseinen sääntö myötävaikuttaa siten oikeusvarmuuden toteutumiseen, koska sillä vältetään riski mielivaltaisesta arvioinnista tarjousten avaustilaisuudessa kustannuksin, jotka ovat rahoituksellisesti ja teknisesti merkityksettömän pieniä, kun otetaan huomioon tarjouksen valmistelun aiheuttamat kokonaiskustannukset. Kantajan väite siitä, että tällaisella velvollisuudella loukataan suhteellisuusperiaatetta, ei siis ole perusteltu.
Tästä seuraa, että kantajan soveltamatta jättämistä koskeva väite on hylättävä.
c) Kantajan tarjouksen tarjouskilpailusta sulkemisen oikeellisuus
Edellä esitetystä seuraa, että parlamentti on perustellusti hylännyt kantajan tarjouksen todettuaan aiheellisesti, että kantaja ei ollut noudattanut velvollisuutta toimittaa tarjouksensa kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa.
Mikään kantajan ensimmäisen kanneperusteen kolmannessa osassa esittämistä väitteistä ei ole omiaan horjuttamaan tätä päätelmää.
Ensinnäkin on selvää, kuten edellä 68 kohdassa on todettu, että toisin kuin kantaja väittää, se ei ole noudattanut velvollisuutta toimittaa tarjouksensa kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa, koska yhtäältä merkityksellisissä normeissa täsmennettiin selvästi muodollisuudet, jotka oli hoidettava kirjekuorten sinetöimiseksi, ja toisaalta koska kantajan valitseman lähettipalvelun antamaa ulompaa kirjekuorta, joka oli itseliimautuva, kuten kantajan kannekirjelmäänsä liittämistä valokuvista ilmenee, ei ollut sinetöity.
Toiseksi kantajan väitteen siitä, että kun parlamentti totesi, että ”sisemmät kirjekuoret – – olivat ainoa tarjoajan hankkima pakkauskerros”, se ei moittinut kantajaa perustellusti siitä, että tämä oli hankkinut vain sisemmät kirjekuoret, joihin alkuperäinen tarjous ja sen jäljennökset pantiin, lähtökohtana on riidanalaisen päätöksen virheellinen tulkinta.
Kyseisen päätöksen riidanalaisessa kohdassa parlamentti nimittäin vain mainitsi, ettei se voinut ottaa huomioon lähettipalvelun antamaa ulkoista kirjekuorta arvioidessaan, onko velvollisuus toimittaa tarjoukset kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa täytetty, koska kyseistä ulompaa kirjekuorta ei ollut sinetöity. Kuten edellä 76 kohdassa on jo muistutettu, koska kantaja ei ole sinetöinyt lähettipalvelun antamaa kirjekuorta, sen olisi pitänyt noudattaakseen tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannessa alakohdassa asetettua velvollisuutta panna tarjouksensa lähettipalvelun kirjekuoreen kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa.
Kuten edellä 71 kohdassa on todettu, kolmanneksi on katsottava näytetyksi toteen, vaikka kantaja sitä epäileekin, että sisemmät kirjekuoret olivat tarjouksia avattaessa pahoin repeytyneitä.
Kantajan väitteet, joiden mukaan parlamentti ei voinut hylätä sen tarjousta tämän seikan perusteella, on hylättävä tehottomina, koska edellä 77 kohdassa mainituista päätelmistä ilmenee, että tarjousten lähettämistä kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa koskevan vaatimuksen noudattamatta jättäminen riitti oikeuttamaan kyseisen hylkäämisen.
Joka tapauksessa on hyväksyttävä parlamentin toteamus, että vaikka ulompi kirjekuori näytti vahingoittumattomalta tarjousten avaushetkellä, jo se, että sisemmät kirjekuoret olivat pahoin repeytyneet, riitti herättämään kantajan tarjouksen luottamuksellisuuteen liittyviä epäilyksiä. Tarjoajille oli nimittäin painotettu juuri tätä seikkaa tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannessa alakohdassa, jossa mainittiin, että käytettyjen kirjekuorten vahingoittumattomuutta pidettiin takeena sekä tarjousten luottamuksellisuudesta että niiden sisällön koskemattomuudesta.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan ei ole ollut perusteltua väittää, että sen tarjous hylättiin sovellettavia normeja rikkoen, ja että ensimmäinen kanneperuste on tämän vuoksi hylättävä.
C
Toinen kanneperuste, joka perustuu suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen
1.
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää toisen kanneperusteensa tueksi, että kun parlamentti hylkäsi sen tarjouksen luottamuksellisuutta koskevien puutteiden vuoksi, vaikka ulompi kirjekuori oli vahingoittumaton, eikä miettinyt vaihtoehtoista toimenpidettä, joka olisi ollut kantajan etujen kannalta suotuisampi, se loukkasi suhteellisuusperiaatetta.
Parlamentti kiistää kantajan väitteet.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten edellä 84 kohdassa on jo muistutettu, oikeuskäytännössä on katsottu, että suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimilla ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten pakottava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. edellä 84 kohdassa mainitut asia Pfizer Animal Health v. neuvosto, tuomion 411 kohta ja asia Bayer CropScience ym. v. komissio, tuomion 223 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Aluksi on muistutettava, että soveltamissääntöjen 145 artikla on esteenä soveltamissääntöjen 143 artiklan säännöksiä vastaamattoman tarjouksen avaamiselle. Kuten edellä 81 kohdassa on muistutettu, tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannessa alakohdassa, jonka sääntöjä on ensimmäisen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä todettu rikotun käsiteltävässä asiassa, toistetaan soveltamissääntöjen 143 artiklan 3 kohdan säännökset. Tästä seuraa, että parlamentti ei olisi voinut avata kantajan tarjousta rikkomatta soveltamissääntöjen 145 artiklaa.
Kuten ensimmäisen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä edellä 78 kohdassa on todettu, parlamentti saattoi lisäksi hylätä kantajan tarjouksen, koska oli todettu, ettei velvollisuutta lähettää tarjous kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa ollut noudatettu, ja sillä oli jopa velvollisuus tehdä niin, kun tarjouksen luottamuksellisuus vaikutti sen mielestä kyseenalaiselta. Edellä 94 kohdassa on myös todettu, että parlamentti kyseenalaisti perustellusti kantajan tarjouksen luottamuksellisuuden sen kunnon vuoksi, jossa sisemmät kirjekuoret olivat avaamishetkellä.
Näiden kahden syyn vuoksi parlamentilla oli siten velvollisuus hylätä kantajan tarjous. On kuitenkin niin, että suhteellisuusperiaatetta, jonka soveltamisalasta on muistutettu edellä 98 kohdassa, voidaan soveltaa vain tapauksissa, joissa riidanalaisen toimen tekijällä on harkintavaltaa. Koska käsiteltävässä tapauksessa asia ei ole näin, tästä seuraa, että kyseiseen periaatteeseen vetoaminen on tehotonta käsiteltävän asian olosuhteissa.
Kantajan toisen kanneperusteen yhteydessä esittämästä väitteestä, että sille kyseisessä tapauksessa asetetut velvollisuudet olivat suhteettomia, on vielä lisäksi muistutettava, että väitteet tarjousten kahdessa sisäkkäisessä sinetöidyssä kirjekuoressa lähettämistä koskevan velvollisuuden muka suhteettomasta luonteesta on hylätty tarjouspyynnön 2.4 kohdan kolmannen alakohdan ja soveltamissääntöjen 143 artiklan 3 kohdan soveltamatta jättämistä koskevan väitteen oikeellisuutta arvioitaessa.
Tästä seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä.
D
Kolmas kanneperuste, joka perustuu yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen
1.
Asianosaisten lausumat
a) Kantajan lausumat
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen soveltaminen
Kolmannen kanneperusteen yhteydessä kantaja väittää, että se on kanteen nostamishetkeen mennessä vastannut neljään tarjouspyyntöön – joista yksi on käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva – täysin samalla lähetystavalla ja ettei mitään kolmesta muusta sen jättämästä tarjouksesta ole hylätty sitä arvioimatta luottamuksellisuuden noudattamatta jättämisen vuoksi. Kantaja katsoo, että sen tarjouksen erilainen kohtelu nyt käsiteltävässä asiassa on luonteeltaan samanlaisten tapausten erilaista kohtelua, joka ei ole perusteltua minkään objektiivisen syyn vuoksi. Se väittää näin ollen, että riidanalaisella päätöksellä loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Sen mukaan nimittäin kolmessa muussa tarjouspyyntömenettelyssä, joihin se on vastannut, ”ei ole huomautettu mitään lähettipalvelun antaman ulomman kirjekuoren sisällä olleiden voimapaperista tehtyjen kirjekuorten kunnosta” eikä lähettipalvelun antamasta ulommasta kirjekuoresta.
Prosessinjohtotointa koskeva vaatimus
Voidakseen näyttää toteen kyseessä olevan tarjouksen ja muiden kolmen tarjouspyynnön, joihin se on vastannut, tilanteiden samanlaisuuden kantaja vaatii unionin yleistä tuomioistuinta määräämään parlamentin esittämään tarjouspyynnöissä GENAFF11, HR/2011/EU ja TM11/MT toimineiden tarjousten avaamisesta vastanneiden lautakuntien laatimat pöytäkirjat unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan 3 kohdan d alakohdan mukaisesti.
b) Parlamentin lausumat
Parlamentti kiistää kantajan väitteet ja vastustaa prosessinjohtotointa koskevaa vaatimusta.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännön mukaan hankintaviranomaisilla oleva velvollisuus noudattaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta vastaa julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekemistä koskevan unionin lainsäädännön perusajatusta, koska sen tarkoituksena on erityisesti varmistaa toimiva kilpailu ja siinä ilmaistaan sopimuksen tekoperusteet, joilla tällainen kilpailu pyritään varmistamaan. Yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. edellä 84 kohdassa mainittu asia Bayer CropScience ym. v. komissio, tuomion 236 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. myös analogisesti yhdistetyt asiat
C-21/03 ja C-34/03, Fabricom, tuomio 3.3.2005, Kok., s. I-1559, 26
ja 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja väittää kolmannessa kanneperusteessaan, ettei parlamentti ole voinut hylätä sen tarjousta loukkaamatta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska se väittää, että se on jättänyt muita tarjouksia samalla tavalla ja ettei niitä ole hylätty sen vuoksi, ettei niitä ole lähetetty kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa, jotka molemmat on sinetöity. Se katsoo myös joutuneensa käsiteltävässä asiassa kohdelluksi eri tavalla toisiinsa rinnastettavissa tapauksissa ilman, että tällaista kohtelua voitaisiin perustella objektiivisesti.
Yhdenvertaisen kohtelun yleistä periaatetta, jonka yksi soveltamissääntö julkisissa hankinnoissa on varainhoitoasetuksen 89 artiklan 1 kohta, on tarkoitus soveltaa tiettyyn hankintamenettelyyn osallistuviin tarjoajiin. Kuten parlamentti esittää, jos kantajan väitteet hyväksyttäisiin, se johtaisi käsiteltävässä asiassa kyseisen periaatteen loukkaamiseen muiden kyseisessä hankintamenettelyssä tarjouksen jättäneiden tarjoajien kannalta, koska kantajaa, joka ei olisi ollut niiden tilanteeseen verrattavassa tilanteessa sen velvollisuuden osalta, joka koski tarjouksen jättämistä kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa, jotka molemmat on sinetöity, olisi kohdeltu samalla tavalla kuin niitä.
Kantajan vaatimuksesta, että sitä on käsiteltävässä asiassa kohdeltava vastaavalla tavalla kuin sitä on kohdeltu muissa menettelyissä, on lisäksi todettava, että vaikka katsottaisiin, että se on todella lähettänyt muita tarjouksia yhtä sääntöjenvastaisella tavalla kuin käsiteltävässä tapauksessa, se ei voisi suhteellisuusperiaatteeseen vetoamalla vaatia lainvastaisuudesta saatavaa etua. Kahden ensimmäisen kanneperusteen arvioinnista ilmenee, että mikäli tarjoaja ei noudata velvollisuutta lähettää tarjouksensa kahdessa sisäkkäisessä kirjekuoressa, jotka molemmat on sinetöity, soveltamissääntöjen 143 artiklassa ja tarjouspyynnön 2.4 kohdassa asetettujen vaatimusten mukaisesti, hankintaviranomaisella on velvollisuus hylätä tarjous.
Tässä tilanteessa ei ole hyväksyttävä kantajan esittämää prosessijohtojohtotointa koskevaa vaatimusta, jonka tulos ei joka tapauksessa vaikuttaisi käsiteltävän kanneperusteen arviointiin.
Tästä seuraa, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen perustuva kolmas kanneperuste on hylättävä.
E
Neljäs kanneperuste, joka perustuu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan rikkomiseen
1.
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää neljännessä kanneperusteessaan, että riidanalainen päätös on hänelle epäedullinen yksittäinen toimenpide. Se katsoo siis, että sitä olisi pitänyt kuulla perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti ennen mainitun päätöksen tekemistä. Jos tarjousten avaamisesta vastaava lautakunta olisi kuullut kantajan selitykset, kantaja olisi mielestään voinut vakuuttaa lautakunnan siitä, että tarjouksen luottamuksellisuus oli säilynyt, ja asia olisi voitu ratkaista erilailla.
Parlamentti kiistää kantajan väitteet.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aivan aluksi on todettava, että kantaja väittää neljännessä kanneperusteessaan, että sen oikeutta tulla kuulluksi ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä on loukattu. Se väittää nimittäin, että mainittu päätös on perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu sille epäedullinen yksittäinen toimenpide. Sen väitteitä on tältä osin tarkasteltava ottaen huomioon myös puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate, joka on unionin oikeuden yleinen periaate.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sitä, onko puolustautumisoikeuksia loukattu, on arvioitava kunkin yksittäistapauksen erityisten olosuhteiden perusteella muun muassa tarkastelemalla kyseessä olevan toimen luonnetta, sen antamisen asiayhteyttä ja asiaa koskevia oikeussääntöjä (ks. yhdistetyt asiat C-584/10 P, C-593/10 P ja C-595/10 P, komissio v. Kadi, tuomio 18.7.2013, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sovellettavista säännöistä on muistutettava, että varainhoitoasetuksessa ja soveltamissäännöissä säädetään mahdollisista yhteydenottomuodoista hankintaviranomaisten ja tarjoajien välillä, ja näiden säännösten tarkoituksena on varmistaa mahdollisuus osallistua julkisiin hankintamenettelyihin niin, että avoimuusperiaatetta ja ehdokkaiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta noudatetaan. Missään säännöksessä ei kuitenkaan säädetä, että hankintaviranomaisella olisi velvollisuus tiedustella tarjoajan mielipidettä ennen tämän tarjouksen hylkäämistä sen vuoksi, ettei ole täytetty hankinta-asiakirjoissa olevia muodollisia vaatimuksia, joiden noudattaminen on oleellista.
Siitä, voiko kantajan esittämä oikeus tulla kuulluksi ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä seurata yleisestä puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteesta, on muistutettava, että kyseisen periaatteen noudattaminen on varmistettava myös erityissäännöksen puuttuessa mutta että jotta tällainen loukkaaminen voisi johtaa kumoamiseen, kyseessä on oltava tilanne, jossa menettely olisi ilman kyseistä sääntöjenvastaisuutta voinut johtaa erilaiseen tulokseen (asia
259/85, Ranska v. komissio, tuomio 11.11.1987, Kok., s. 4393, 12
ja 13 kohta).
Tässä yhteydessä on huomautettava ensinnäkin, että riidanalainen päätös on kannanotto kantajan aloitteesta lähetettyyn tarjoukseen ja kyseisen päätöksen ainoat perusteet koskevat kantajan tarjouspyyntömenettelyssä jättämien asiakirjojen muodollisen esittämisen arviointia, koska tarjouspyynnössä oli ilmoitettu täsmällisesti muotovaatimukset, joita tarjoajien oli noudatettava. Riidanalainen päätös ei siten perustu mihinkään sellaiseen oikeudelliseen seikkaan tai tosiseikkaan, josta kantaja voisi legitiimisti olla tietämätön. Kantajan väite, että parlamentilla oli velvollisuus kuulla sitä ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä, ei tämän vuoksi ole perusteltu.
Lisäksi on todettava toiseksi, että koska kantaja ei ollut noudattanut hankintailmoituksessa asetettuja muotovaatimuksia, parlamentilla oli velvollisuus hylätä sen tarjous, kuten kahden ensimmäisen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä on todettu. Tässä tilanteessa kantajan mahdollisuus esittää huomautuksia ei olisi voinut vaikuttaa edes vähäisesti sen tarjouksen kohtaloon.
Myös neljäs kanneperuste, joka perustuu siihen, että kantajalla olleeksi väitettyä oikeutta tulla kuulluksi ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä on loukattu, on siten hylättävä ilman, että on tarpeen lausua siitä, voidaanko perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan rikkomiseen vedota tehokkaasti julkisessa hankintamenettelyssä hankintaviranomaista vastaan.
Kaiken edellä olevan perusteella kanne on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut parlamentin vaatimusten mukaisesti.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Euris Consult Ltd velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Frimodt Nielsen
Dehousse
Collins
Julistettiin Luxemburgissa 30. päivänä huhtikuuta 2014.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.