CELEX: 62008TJ0145
Yhteisön tavaramerkki
Mitättömyysmenettely
Yhteisön tavaramerkiksi rekisteröity sanamerkki ATLAS
Benelux-tavaramerkiksi rekisteröity aikaisempi kuviomerkki atlasair
Muotovaatimukset
Valituksen perusteet sisältävän kirjelmän jättäminen
Hallinnollisen menettelyn lykkääminen
Asetuksen (EY) N:o 40/94 59 artikla (josta on tullut asetuksen (EY) N:o 207/2009 60 artikla)
Asetuksen (EY) N:o 2868/95 20 säännön 7 kohta

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1) 59 artiklassa (josta
on tullut yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 60 artikla) säädetään seuraavaa:
”Valitus on tehtävä virastolle kirjallisena kahden kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta. Valitus katsotaan tehdyksi
vasta, kun valitusmaksu on suoritettu. Valituksen perusteet sisältävä kirjelmä on jätettävä neljän kuukauden kuluessa päätöksen
tiedoksiantamisesta.”
Asetuksen N:o 40/94 61 artiklassa (josta on tullut asetuksen (EY) N:o 207/2009 63 artikla) säädetään seuraavaa:
”1. Jos valitus [voidaan ottaa tutkittavaksi], valituslautakunta tutkii, voidaanko se hyväksyä.
2. Tutkiessaan valitusta valituslautakunta kehottaa, niin usein kun on tarpeen, osapuolia esittämään asettamassaan määräajassa
sen itsensä niille osoittamia ilmoituksia tai muiden osapuolien tiedonantoja koskevia huomautuksia.”
Asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303, s. 1) 20 säännön
7 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Virasto voi lykätä väitemenettelyä, – – c) jos lykkäys on olosuhteiden vuoksi tarkoituksenmukainen.”
Asetuksen N:o 2868/95 48 säännön, jonka otsikkona on ”Valituskirjoituksen sisältö”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Valituskirjoituksessa on oltava – –
c) päätös, johon muutosta haetaan, ja vaaditun muutoksen tai kumoamisen laajuus.”
Asetuksen N:o 2868/95 49 säännön 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos valitus ei ole asetuksen (EY) N:o 40/94 57, 58 ja 59 artiklan ja 48 säännön 1 kohdan c alakohdan ja 2 kohdan mukainen,
valituslautakunta [jättää sen tutkimatta] – –”

Asian tausta
Atlas Transport GmbH, joka on asiassa kantajana, sai 5.1.2006 rekisteröityä sanamerkin ATLAS yhteisön tavaramerkiksi muun
muassa tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn
Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 39 kuuluvia kuljetuspalveluja
varten.
Atlas Air Inc., joka on asiassa väliintulijana, esitti 21.7.2006 kantajan tavaramerkin mitättömäksi julistamista koskevan
vaatimuksen (jäljempänä 21.7.2006 esitetty mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus). Vaatimus perustui yhtäältä asetuksen
N:o 40/94 52 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 8 artiklan 4 kohdan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan
c alakohta ja 8 artiklan 4 kohta) – kun niitä luetaan yhdessä tiettyjen kansallisten säännösten kanssa – mukaiseen kantajan
tavaramerkin ja Benelux-maissa, Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja tietyissä muissa Euroopan maissa lentorahtipalveluja
varten käytettävien kaupallisten nimitysten ATLAS AIR ja ATLAS AIR Inc. väliseen ristiriitaan sekä toisaalta asetuksen N:o
40/94 52 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 53
artiklan 1 kohdan a alakohta ja 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) tarkoitettuun sekaannusvaaraan väliintulijan sellaisen aikaisemman,
19.4.1994 Benelux-tavaramerkiksi nro 555184 Nizzan sopimukseen perustuvan luokittelun mukaiseen luokkaan 39 kuuluvia ”lentokuljetuspalveluja
ja lentorahtia” varten rekisteröidyn kuviomerkin kanssa, joka vastaa seuraavaa kuvausta:
Väliintulija esitti jo 13.12.2005 yhteisön tavaramerkin ATLAS TRANSPORT (rekisteröintinumero 545 681) mitättömäksi julistamista
koskevan vaatimuksen (jäljempänä 13.12.2005 esitetty mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus).
Mitättömyysosasto hylkäsi 28.8.2006 hakemuksen, joka koski 13.12.2005 ja 21.7.2006 esitettyihin mitättömäksi julistamista
koskeviin vaatimuksiin liittyvien menettelyjen yhdistämistä.
Mitättömyysosasto hyväksyi 26.6.2007 mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen, joka oli esitetty 21.7.2006, sillä perusteella,
että olemassa oli asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukainen – kun sitä luetaan yhdessä asetuksen N:o 40/94
8 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa – sekaannusvaara aikaisemman Benelux-tavaramerkin kanssa (jäljempänä riidanalainen
päätös). Mitättömyysosasto katsoi, ettei näin ollen ollut tarpeen tutkia asiaa aikaisempia kaupallisia nimityksiä koskevilta
osin.
Kantaja valitti riidanalaisesta päätöksestä valituslautakuntaan 29.6.2007 ja varasi tässä yhteydessä itselleen oikeuden esittää
myöhemmin valituksen perusteet sisältävän kirjelmän.
Kantaja lähetti 15.10.2007 valituslautakunnalle ensimmäisen kirjeen, jonka liitteenä oli päiväämätön jäljennös sellaisesta
kannekirjelmän luonnoksesta käännöksineen, jossa Benelux-tavaramerkkejä koskevissa asioissa toimivaltaista tuomioistuinta
vaaditaan poistamaan rekisteristä väliintulijan aikaisempi Benelux-tavaramerkki. Kantaja esitti kirjeessään seuraavaa:
”Valittaja toimittaa valituslautakunnalle täten kannekirjelmän ja sen käännöksen; valittaja vaatii kannekirjelmässään Benelux-maiden
toimivaltaista tuomioistuinta määräämään vastaajan Benelux-rekisteröinnin poistettavaksi rekisteristä. Tämä Benelux-rekisteröinti
on ainoa peruste käsiteltävässä asiassa riitautetulle mitättömyysosaston päätökselle.”
Kantaja lähetti 29.10.2007 valituslautakunnalle toisen kirjeen, jossa se esitti seuraavaa:
”Valittaja viittaa 15.10.2007 päivättyyn kirjeeseensä ja esittää nyt valituksen perusteet.
1. Riidanalainen päätös perustuu 4.5.1994 tehtyyn Benelux-rekisteröintiin nro 555.184. Mikäli tämä rekisteröinti julistetaan
mitättömäksi, vastaajan väitteet jäävät vaille perustetta. Valituslautakunta on nyt tietoinen siitä, että kyseinen peruste
riitautetaan Benelux-maiden toimivaltaisessa tuomioistuimessa eli rechtbank van ’s Gravenhagessa.
2. Tämän lisäksi nousee esille myös kysymys siitä, onko Benelux-rekisteröintiä nro 555.184 käytetty Benelux-maissa siten,
että oikeus tavaramerkkiin on säilynyt. Mainittu käyttö on riitautettu SMHV:ssa käytävässä [13.12.2005 esitettyyn mitättömäksi
julistamista koskevaan vaatimukseen liittyvässä] mitättömyysmenettelyssä. Tämä käyttö riitautetaan myös nyt käsiteltävässä
asiassa. Valittaja haluaa riitauttaa mainitun käytön, mutta samalla se ei halua kuormittaa virastoa laajalla asiakirja-aineistolla.
Valittaja ei vastusta sitä, että vastaaja ainoastaan viittaa [13.12.2005 esitettyyn mitättömäksi julistamista koskevaan vaatimukseen
liittyvässä] menettelyssä esitettyihin todisteisiin ja että SMHV toteaa, että kyseiset todisteet katsotaan esitetyiksi nyt
käsiteltävässä asiassa. On kuitenkin SMHV:n asiana päättää tästä kysymyksestä.
3. Koska menettelyä lykätään nyt siihen saakka, kunnes kansallisessa menettelyssä on annettu ratkaisu, valittaja pidättäytyy
ottamasta kantaa oheiseen päätökseen. Valittaja esittää huomautuksena ainoastaan, että aikaisempien oikeuksien haltija on
kärsinyt epäoikeudenmukaisuutta, mikä on vastoin luonnonoikeutta.”
Kantaja toimitti 13.12.2005 esitettyyn mitättömäksi julistamista koskevaan vaatimukseen liittyvässä menettelyssä SMHV:lle
20.11.2007 jäljennöksen rechtbank van ’s Gravenhageen (Haagin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin) jätetystä kannekirjelmästä.
Kannekirjelmä vastaa 21.7.2006 esitettyyn mitättömäksi julistamista koskevaan vaatimukseen liittyvään 15.10.2007 päivättyyn
kirjeeseen liitettyä kannekirjelmän luonnosta.
SMHV:n ensimmäinen valituslautakunta jätti 24.1.2008 tekemällään päätöksellä tutkimatta valituksen, jonka kantaja oli tehnyt
29.6.2007 21.7.2006 esitetyn mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen yhteydessä (jäljempänä riidanalainen päätös).
Valituslautakunta totesi päätöksensä perusteluissa, että asetuksen N:o 40/94 59 artiklan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009
60 artikla) mukaan valituksen perusteet sisältävä kirjelmä on jätettävä neljän kuukauden kuluessa. Tämän kirjelmän on sisällettävä
ainakin suppea kuvaus tosiseikoista ja merkityksellisistä oikeudellisista kysymyksistä, ja siinä on selitettävä, miltä osin
riidanalainen päätös on virheellinen. Sen paremmin kantajan 15.10.2007 lähettämä kirje kuin sen 29.10.2007 lähettämäkään kirje
ei kuitenkaan valituslautakunnan mukaan täytä näitä vaatimuksia. Valituslautakunnan mukaan kantaja päinvastoin 29.10.2007
lähettämässään kirjeessä nimenomaisesti luopui oikeudestaan vastustaa riidanalaista päätöstä. Valituslautakunta katsoi, ettei
lykkäämistä koskevaa vaatimusta voitu hyväksyä, koska se perustui ainoastaan Benelux-maiden tavaramerkkiasioissa toimivaltaiselle
tuomioistuimelle osoitettavaa kannekirjelmää koskevaan luonnokseen ja koska mitään todisteita menettelyn tosiasiallisesta
aloittamisesta kyseisessä tuomioistuimessa ei ollut esitetty. Valituslautakunta huomautti lisäksi, ettei 21.7.2006 esitetty
mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus perustunut ainoastaan aikaisempaan Benelux-tavaramerkkiin vaan myös muihin asetuksen
N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuihin aikaisempiin oikeuksiin.

Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vastaaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Johdanto
Kantaja vetoaa nyt käsiteltävässä kanteessa kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee asetuksen N:o 40/94 59 artiklan
ja toinen kyseisen asetuksen 61 artiklan, kun sitä luetaan yhdessä asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan kanssa, rikkomista.

Asetuksen N:o 40/94 59 artiklan rikkominen
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Kantaja katsoo, että valituslautakunta rikkoi asetuksen N:o 40/94 59 artiklaa kahdella tavoin. Se katsoo valituslautakunnan
yhtäältä virheellisesti asettaneen valituksen perusteet sisältävälle kirjelmälle hyvin täsmällisiä vaatimuksia. Toisaalta
valituslautakunta teki kantajan mukaan virheen, kun se edellytti nimenomaisia perusteluja. Kantaja katsoo implisiittisten
perustelujen riittävän.
Kantaja väittää siten ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin on asettanut asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa tarkoitetulle
velvollisuudelle esittää valituksen perusteet ”väljimmät kuviteltavissa olevat edellytykset”.
Kantaja toteaa erityisesti, että asiassa T-308/01, Henkel vastaan SMHV – LHS (UK) (KLEENCARE), 23.9.2003 annetussa tuomiossa
(Kok., s. II-3253) todettiin, että asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa säädetyn perusteiden esittämisvelvollisuuden tarkoituksena
on ainoastaan helpottaa valitusmenettelyn sujuvuutta ilman, että olisi välttämätöntä katsoa, että valituksen tehneen osapuolen
esittämillä perusteilla määritettäisiin valituslautakunnan velvollisuuksiin kuuluvan tutkinnan laajuus tai rajattaisiin sitä.
Kantajan mukaan samassa tuomiossa todettiin myös, että valituslautakunnalla on velvollisuus tutkia valituksen kohteena oleva
päätös silloinkin, kun valittaja ei ole esittänyt erityistä perustetta (em. asia KLEENCARE, tuomion 31 ja 32 kohta).
Kantaja päättelee edellä mainitussa asiassa annetun tuomion perusteella, että asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa tarkoitettu
velvollisuus esittää valituksen perusteet täyttyy, koska se esittää ”riidan osalta jotakin, joka ei rajoittunut pelkkään vaatimukseen”.
Kantaja katsoo, että se täytti nyt käsiteltävässä asiassa kyseisen ”perusteluvelvollisuuden”. Kantaja vetoaa 15.10.2007 lähettämäänsä
kirjeeseen, jolla se toimitti SMHV:lle luonnoksen kannekirjelmästä, jossa vaaditaan väliintulijan tavaramerkin mitättömäksi
julistamista, ja 29.10.2007 päivättyyn kirjeeseen, jossa se esitti tavaramerkin käytön puuttumista koskevan väitteen ja viittasi
rechtbank van ’s Gravenhagessa vireillä olevaan oikeudenkäyntiin. Kantaja vetoaa argumenttinsa tueksi yhtäältä 31.1.2006 tehtyyn
SMHV:n neljännen valituslautakunnan päätökseen (asia R 440/2004-4) ja toisaalta valituslautakunnan esittelijän – joka laati
riidanalaisen päätöksen ja on kirjoittanut tieteellisen teoksen – lausuntoon.
Kantaja väittää, että menettelyn yksinkertaistamista valituksen perusteet sisältävällä kirjelmällä ei voida käyttää argumenttina
sitä kantajan esittämää tulkintaa vastaan, jonka mukaan asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa säädetty ”perusteluvelvollisuus”
on laajuudeltaan rajoitettu. Valituksen perusteiden esittämisestä johtuvalla menettelyn yksinkertaistuksella voi olla olennainen
merkitys valituslautakunnalle, ja jo pelkkä menettelyn yksinkertaistuminen voi oikeuttaa sen, että valitus jätetään tutkimatta
perusteiden täydellisen puuttumisen vuoksi.
Kantajan mukaan asetuksen N:o 40/94 59 artiklaa tulkittaessa on otettava huomioon se seikka, ettei asianajajan käyttäminen
edustajana ole SMHV:n valituslautakunnassa pakollista. Näin ollen kyseistä säännöstä tulkittaessa on otettava huomioon se,
ettei se koske ainoastaan asiantuntijoita vaan kaikkia Euroopan unionin kansalaisia, jotka usein saattavat voida ainoastaan
esittää yleisiä kommentteja asiastaan.
Toiseksi kantaja väittää, että valituslautakunta rikkoi asetuksen N:o 40/94 59 artiklaa, kun se vaati valituksen perusteiden
muodollista ja nimenomaista esittämistä.
Kantaja kiistää, että sen olisi pitänyt esittää nimenomaisesti, ettei riidanalaista päätöstä voida pysyttää. Kantajan mukaan
ei ole epäilystä siitä, ettei valituslautakunta voisi halutessaan ymmärtää kantajan 29.10.2007 päivätyssä, nimenomaisesti
”valituksen perusteiksi” otsikoidussa kirjeessään esittämää argumentaatiota, jossa kantaja vetosi siihen seikkaan, että väliintulijan
tavaramerkin pätevyys oli riitautettu ja että kyseinen tavaramerkki oli mahdollisesti mitätön, sekä esitti nimenomaisesti
tavaramerkin käytön puuttumista koskevan väitteen. Kantaja ei kieltämättä näin toimiessaan tarkastellut nimenomaisesti riidanalaista
päätöstä, mutta se tarkasteli sitä implisiittisesti ja esitti implisiittisesti, ettei sitä voida pysyttää.
Kantaja katsoo erityisesti ensiksikin, ettei valistunut lukija voi ymmärtää rechtbank van ’s Gravenhagelle esitetyn kannekirjelmän
toimittamista muutoin kuin niin, että tällä tarkoitettiin viitata siihen, että riidanalaisen päätöksen ainoana perustana oleva
väliintulijan tavaramerkki todennäköisesti julistettaisiin mitättömäksi. Tavaramerkin mitättömäksi julistaminen johtaisi siihen,
ettei riidanalaista päätöstä olisi enää voitu tehdä. Kantaja katsoo siten esittäneensä implisiittisesti, ettei mitättömyysosaston
tekemää riidanalaista päätöstä voida pysyttää.
Kantaja esittää toiseksi, että se seikka, että se esitti tavaramerkin käytön puuttumista koskevan väitteen, on ymmärrettävä
niin, että se oli jo esittänyt tämän väitteen mitättömyysosastossa. Kantaja katsoo, että koska asetuksen N:o 2868/95 22 säännön
1 kohdan mukaan tavaramerkin käytön puuttumista koskevaa väitettä ei voida esittää ensimmäistä kertaa valituslautakunnassa,
valituslautakunta voi tulkita sitä seikkaa, että kantaja esitti tavaramerkin käytön puuttumista koskevan väitteen valituslautakunnassa,
vain niin, että tämä olisi esittänyt tavaramerkin käytön puuttumista koskevan väitteen jo mitättömyysosastossa.
Kantaja väittää myös, että kun otetaan huomioon seuraavassa esitetyt seikat, valituksen perusteiden esittäminen tällä tavoin
implisiittisesti täyttää asetuksen N:o 40/94 59 artiklan vaatimukset.
Kantaja toteaa ensinnäkin, että SMHV on monikansallinen hallintoelin, minkä vuoksi unionin lainsäätäjä on aina pyrkinyt niin
pitkälti kuin mahdollista välttämään muodollisuuksia ja järjestämään menettelyt ”yksinkertaisella ja asiakasystävällisellä
tavalla”. Tässä asiayhteydessä henkilöltä, joka esittää asiansa muulla kuin äidinkielellään, ei voida odottaa näin täsmällisiä
ja suoria perusteluja (asia C-361/01 P, Kik v. SMHV, tuomio 9.9.2003, Kok., s. I‑8283, 93 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
Toiseksi SMHV:ssa asioivat henkilöt ovat lähtöisin erilaisista oikeudellisista toimintaympäristöistä ja siten erilaisista
kulttuuriympäristöistä ja heillä on erilaisia kielenkäyttötapoja, joissa suoran kritiikin esittäminen ei ole samalla tavalla
tavanomaista eikä kohteliaana pidettävää. Kantajan mukaan monissa tapauksissa suositaan kohteliaisuussyistä epäsuoraa tai
implisiittistä muotoilua. Nyt käsiteltävässä asiassa on ilmeistä, että kantajan aikaisemman edustajan esittämät valituksen
perusteet noudattavat näitä kohteliaisuusvaatimuksia. Kantaja katsoo lisäksi, että vaikka unohdettaisiin tämä oikeuskulttuuriin
liittyvä ongelma, pitänee aina paikkansa, että ”ihmisten välisessä kommunikaatiossa” (ja siis kirjelmässä, jossa esitetään
valituksen perusteet) vastaanottaja ”ymmärtää ainoastaan sen, minkä se haluaa ymmärtää”. Kantajan mukaan kieli ei vastaa tarkasti
todellisuutta vaan riippuu aina ”viestin lähettäjän ja vastaanottajan välisestä vuorovaikutuksesta”. Tässä suhteessa perustavanlaatuista
implisiittisten ja nimenomaisten perustelujen välistä eroa ei ole olemassa. Kantaja arvioi, ettei pelkkien implisiittisten
perustelujen hylkääminen siten ole missään tapauksessa pakollista.
Kantaja väittää kolmanneksi, että unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin ovat tulkinneet velvollisuutta esittää
perustelut SMHV:ssa tai tuomioistuimessa siltä pohjalta, onko sen, jolle päätös on osoitettu, mahdollista ymmärtää perustelut.
Kantaja korostaa, että unionin tuomioistuimet ”tulkitsevat hyväntahtoisesti” osapuolten vaatimuksia ja väitteitä niin, että
ne ottavat huomioon implisiittiset vaatimukset ja käyttävät tuomioidensa perustana ”sitä, mikä on osapuolten tosiasiallinen
tahto”. Kantaja huomauttaa, että unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin ovat useaan otteeseen hyväksyneet sen,
että SMHV perustelee päätöksensä implisiittisesti. Kantaja katsoo, että ellei SMHV:n ja unionin yleisen tuomioistuimen perusteluille
aseteta tämän tiukempia vaatimuksia, saman pitäisi päteä myös oikeusalan ammattilaisten perusteluihin.
Neljänneksi kantaja väittää, että jos valituksen perusteet sisältävälle kirjelmälle asetettaisiin liian tiukkoja vaatimuksia,
tällä loukattaisiin välillisesti Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn
yleissopimuksen (Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklaa ja sen lisäpöytäkirjan 1 artiklaa. Mikäli asian osapuolet voivat
ymmärtää argumentaation, muita rajoituksia ei kantajan mukaan voida perustella menettelyyn liittyvillä tavoitteilla. Perusteluja
koskevien lisävaatimusten asettaminen SMHV:oon tehtävälle valitukselle rajoittaisi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan
vastaisesti pääsyä muihin oikeusasteisiin ja siten unionin tuomioistuimiin. Nyt käsiteltävässä asiassa tällaisilla lisävaatimuksilla
sitä paitsi loukattaisiin kantajan omistusoikeutta.
Vastaaja ja väliintulija kiistävät kantajan esittämät väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–       Valituksen perusteiden esittämistä valituslautakuntaan toimitettavassa kirjelmässä koskevan velvollisuuden laajuus
Asetuksen N:o 40/94 59 artiklan mukaan valitus päätöksestä on tehtävä SMHV:lle kirjallisena kahden kuukauden kuluessa päätöksen
tiedoksiantamisesta. Valituksen perusteet sisältävä kirjelmä on jätettävä neljän kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta.
Asetuksen N:o 2868/95 48 säännön 1 kohdan c alakohdassa säädetään, että valituskirjelmässä on mainittava päätös, johon muutosta
haetaan, ja vaaditun muutoksen tai kumoamisen laajuus.
Lisäksi asetuksen N:o 2868/95 49 säännössä täsmennetään, että jos valitus ei ole asetuksen N:o 40/94 59 artiklan ja asetuksen
N:o 2868/95 48 säännön 1 kohdan c alakohdan ja 2 kohdan mukainen, valituslautakunta jättää sen tutkimatta, jollei kaikkia
puutteita poisteta asetuksen (EY) N:o 40/94 59 artiklassa vahvistetun määräajan kuluessa.
Näiden säännösten rakenteellisesta tarkastelusta ilmenee, että valittajalla, joka haluaa tehdä valituksen valituslautakuntaan,
on sillä uhalla, että sen valitus jätetään tutkimatta, velvollisuus toimittaa SMHV:oon valituksen perusteet sisältävä kirjelmä
säädetyssä määräajassa, ja että nämä perusteet menevät pidemmälle kuin valituksen kohteena olevan päätöksen mainitseminen
ja sen toteaminen, että valittaja haluaa, että valituslautakunta muuttaa päätöstä tai kumoaa sen.
Asetuksen N:o 40/94 59 artiklan viimeisessä virkkeessä käytetyn sanan ”perusteet” sanamuodonmukaisesta tulkinnasta ilmenee,
että valituslautakunnassa käytävän menettelyn valittajan on esitettävä kirjelmässä valituksensa määrittävät syyt. Valituslautakunnan
asiana ei ole päättelemällä määrittää, mitkä ovat sen käsiteltäväksi saatetun valituksen pohjana olevat perusteet. Valittajan
kirjelmästä on siis voitava ymmärtää, miksi se vaatii valituslautakuntaa kumoamaan päätöksen tai muuttamaan sitä.
Kantaja arvioi kuitenkin, että edellä 22 kohdassa mainitussa asiassa KLEENCARE annetussa tuomiossa vahvistettiin valituksen
perusteiden esittämiselle ”väljimmät kuviteltavissa olevat edellytykset” niin, että asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa tarkoitetun
”perusteluvelvollisuuden” täyttymiseksi ”on riittävää, että valittaja esittää kirjelmässään riidan osalta jotakin”, joka menee
pidemmälle kuin pelkkä vaatimus.
Tällaista tulkintaa edellä 22 kohdassa mainitussa asiassa KLEENCARE annetun tuomion merkityksestä ei voida hyväksyä. Kyseisessä
asiassa annettu tuomio ei näet koske suoraan asetuksen N:o 40/94 59 artiklaan sisältyvää velvollisuutta esittää valituksen
perusteet vaan valituslautakunnan tutkinnan laajuutta silloin, kun valitus on saatettu asianmukaisesti sen käsiteltäväksi.
Kyseisessä tuomiossa todetaan, että tämän tutkinnan laajuus valituksen kohteena olevan päätöksen osalta ei lähtökohtaisesti
määräydy valituksen tehneen osapuolen esittämien perusteiden nojalla (tuomion 29–32 kohta). Se, että tuomioistuin arvioi tässä
asiayhteydessä, että asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa tarkoitettu kirjelmä helpottaa valitusmenettelyn sujuvuutta ja että
valituslautakunnan tutkinta ei ole rajoitettu perusteisiin, joihin tässä kirjelmässä vedotaan, ei merkitse sitä, että valittajalle
kyseisen säännöksen nojalla kuuluvia perustelemisvaatimuksia olisi väljennetty. Kun tuomioistuin arvioi, että kyseisen asetuksen
59 artiklassa tarkoitettu kirjelmä ”helpottaa valitusmenettelyn sujuvuutta”, se vahvisti tämän velvollisuuden taustalla olevat
syyt ja sen, että kyse on olennaisesta velvollisuudesta. Velvollisuus näet helpottaa valitusmenettelyn sujuvuutta siten, että
valituslautakunta ja mahdollinen vastapuoli hallinnollisen menettelyn ensimmäisessä asteessa saavat tietoonsa syyt valittajan
valitukselle. Näin ollen kantaja päätteli virheellisesti asiassa KLEENCARE annetusta tuomiosta (22 kohta edellä) ilmenevän
oikeuskäytännön perusteella, että asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa tarkoitettu velvollisuus esittää valituksen perusteet
täyttyy, kun valittaja ”esittää kirjelmässään riidan osalta jotakin”, mikä ei rajoitu pelkän vaatimuksen esittämiseen.
Lisäksi on huomattava, että ennen kuin voidaan tarkastella valituslautakunnan tutkinnan laajuutta koskevaa kysymystä, valituslautakunnan
käsiteltäväksi on oltava saatettu valitus, jonka osalta tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttyvät, mikä merkitsee sitä,
että tähän valitukseen on sisällyttävä muun muassa asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa tarkoitetut valituksen perusteet. Se,
että valittaja esittää perusteet valituksen kohteena olevaa päätöstä koskevalle valitukselleen, on olennainen edellytys sille,
että valituslautakunta voi harjoittaa tätä päätöstä koskevaa valvontaa. Näin ollen myös niiden edellä 22 kohdassa mainitussa
asiassa KLEENCARE annetun tuomion kohtien, joihin kantaja nyt käsiteltävässä asiassa viittaa, merkityksellisyys asetetaan
kyseenalaiseksi, koska niissä esitetty arviointi perustuu oletukseen siitä, että valituslautakunnan käsiteltäväksi on saatettu
asianmukaisesti perusteltu valitus.
Lopuksi kantajan väitteestä, joka perustuu siihen, ettei valituslautakunnassa ole velvollisuutta käyttää asianajajaa edustajana,
on todettava, ettei tällaista velvollisuutta ole sen paremmin valituksen tehneellä osapuolella kuin muillakaan osapuolilla.
On siis todettava, että vaikkei valittajan valituksen tarvitse sisältää perusteita, joissa mainitaan täsmällisesti kaikki
sovellettavaksi tulevat oikeussäännökset, valittajan on kuitenkin mainittava ne tosiseikat ja/tai oikeudelliset seikat, joiden
perusteella se pitää riitauttamansa päätöksen kumoamista tai muuttamista perusteltuna, ja valituksen perusteiden on oltava
riittävän selkeitä, jotta mahdollinen menettelyn toinen osapuoli, jolla ei ole asianajajaa edustajana, voi tarvittaessa arvioida,
onko sen esitettävä huomautuksensa ja vastattava valittajan esittämiin väitteisiin.
Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetty, on näin ollen katsottava, että koska asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa asetetaan
valittajalle velvollisuus esittää valituksensa perusteet sisältävä kirjelmä, sen on esitettävä kirjallisesti ja riittävän
selkeästi, mitkä ovat ne tosiseikat ja/tai oikeudelliset seikat, joiden perusteella se katsoo perustelluksi valituslautakunnalle
esittämänsä vaatimuksen kumota riidanalainen päätös tai muuttaa sitä.
Tätä tulkintaa asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa säädetystä valituksen perusteluiden esittämisvelvollisuuden laajuudesta ei
voida asettaa kyseenalaiseksi valituslautakunnan muissa asioissa tai valituslautakunnan esittelijän tässä asiassa esittämillä
arvioinneilla. Nämä arvioinnit eivät näet sido unionin yleistä tuomioistuinta.
Lisäksi SMHV:n hallinnon monikansallinen luonne ei voi oikeuttaa tulkitsemaan asetuksen N:o 40/94 59 artiklaa sen sanamuodon
vastaisesti. Valituksen perusteiden esittäminen on nimittäin tutkittavaksi ottamista koskeva edellytys, josta kantaja ei voi
poiketa. Kantajan esittämistä SMHV:ssa asioivien henkilöiden välisiin oikeudellis-kulttuurillisiin eroihin perustuvista epätavallisista
argumenteista on riittävää todeta, että nämä erot edellyttävät pikemminkin nimenomaisten perustelujen esittämistä valitukselle
eikä päinvastoin.
Lopuksi on todettava, että valituslautakunnan perusteluvelvollisuuteen liittyvä analogia, johon kantaja vetoaa, ei ole merkityksellinen
tulkittaessa valittajan velvollisuutta esittää valituksen perusteet, koska kyse on yhtäältä henkilölle ja toisaalta hallinnolle
kuuluvista velvollisuuksista. Samoin sillä, miten unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin tulkitsevat osapuolten
argumentteja oikeudellisen menettelyn aikana, ei ole merkitystä kantajan valituksen perusteiden esittämistä koskevan velvollisuuden
ymmärtämiseksi, kun otetaan huomioon se, että valituslautakunnassa ja unionin tuomioistuimissa käytävät menettelyt ovat luonteeltaan
erilaisia.
–       Perusteiden esittämistä koskevan velvollisuuden noudattaminen käsiteltävässä asiassa
Kantaja toimitti SMHV:oon kaksi kirjettä, eli ensimmäisen, 15.10.2007 päivätyn kirjeen, jonka sisältö on kuvattu edellä 12
kohdassa, ja toisen, 29.10.2007 päivätyn kirjeen, jonka sisältö on kuvattu edellä 13 kohdassa.
Asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa säädetään yhden kirjelmän toimittamisesta eikä kahdesta kirjelmästä, jotka nyt käsiteltävässä
asiassa näytetään toimitetun.
Kantajan 15.10.2007 lähettämässä kirjeessä ei kuitenkaan esitetä syitä sille, minkä vuoksi kantaja vaatii riidanalaisen päätöksen
kumoamista. Mainitussa kirjeessä nimittäin ainoastaan ilmoitetaan SMHV:lle siitä, että kantaja aikoo nostaa kumoamiskanteen
väliintulijan Benelux-tavaramerkistä toimivaltaisessa kansallisessa tuomioistuimessa ja todetaan, että tämä Benelux-tavaramerkki
on kantajan riitauttaman päätöksen ainoana perustana. Tästä seuraa, ettei kyseistä kirjettä voida pitää asetuksen N:o 40/94
59 artiklassa tarkoitettuna kirjelmänä. Tämä toteamus ei kuitenkaan riitä johtamaan siihen, että kantajan valitus jätetään
tutkimatta. Asetuksen N:o 2868/95 49 säännön 1 kohdan mukaan valituksen puutteet nimittäin voidaan korjata asetuksen N:o 40/94
59 artiklassa säädetyn neljän kuukauden määräajan kuluessa. Asiassa ei kuitenkaan ole kiistetty sitä, että asetuksen N:o 2868/95
määräaikojen laskemista koskevien säännösten mukaisesti 29.10.2007 päivätty kirje on toimitettu tämän määräajan kuluessa.
Kantajan 29.10.2007 lähettämän kirjeen sisällöstä on huomattava, että kantaja toteaa kirjeensä ensimmäisessä ja toisessa kohdassa,
että riidanalainen päätös perustuu Benelux-tavaramerkkiin, joka on riitautettu, ja että sen tarkoituksena on riitauttaa valituslautakunnassa
kyseisen Benelux-tavaramerkin käyttö. Kantaja toteaa kuitenkin kirjeensä kolmannessa kohdassa, ettei se riitauta riidanalaista
päätöstä. Tällä virkkeellä kantaja muuttaa edellä jo esittämäänsä niin, ettei voida katsoa, että kirjeen ensimmäinen ja toinen
kohta merkitsisivät valituksen perusteiden esittämistä.
Toteamusta, jonka mukaan 29.10.2007 päivätyssä kirjeessä ei esitetä valituksen perusteita, ei aseteta kyseenalaiseksi sillä
seikalla, että todettuaan ensin, ettei se aio riitauttaa riidanlaista päätöstä, kantaja toteaa, että se ”esittää huomautuksena
ainoastaan, että aikaisempien oikeuksien haltija on kärsinyt epäoikeudenmukaisuutta, mikä on vastoin luonnonoikeutta”. Tämän
virkkeen perusteella ei nimittäin ole mahdollista ymmärtää syitä, jotka ovat johtaneet siihen, että kantaja valittaa riidanalaisesta
päätöksestä valituslautakuntaan. Tästä ei ole mahdollista ymmärtää sitä, kuka on aikaisempien oikeuksien haltija, mistä syystä
sillä on nämä oikeudet eikä sitä, mistä syystä se on kärsinyt epäoikeudenmukaisuutta. Vaikka kantajan suullisessa käsittelyssä
esittämän mukaisesti todettaisiinkin, että se on aikaisempien oikeuksien haltija, kirjeestä ei käy ilmi, mistä oikeuksista
on kyse. Ainoa aikaisempi oikeus, johon 29.10.2007 päivätyssä kirjeessä viitataan, on kirjeen ensimmäisessä ja toisessa kohdassa
mainittu Benelux-tavaramerkki. Tämä tavaramerkki on kuitenkin kantajan tavaramerkkiin nähden joko aikaisempi tai mitätön.
Aikaisempi oikeus, jonka haltija kantaja väittää olevansa, ei siis ole kantajan tavaramerkki eikä kyseinen Benelux-tavaramerkki.
Näin ollen 29.10.2007 päivätyn kirjeen viimeistä virkettä ei voida katsoa riittäväksi perusteluksi kantajan valitukselle.
Koska 15.10.2007 ja 29.10.2007 päivätyissä kirjeissä ei ole esitetty selkeitä ja ymmärrettäviä perusteita ja koska erityisesti
mahdollisen toisen asianosaisen on ilman asianajajan avustusta voitava valituslautakunnalle esitettyjen perusteiden nojalla
arvioida, onko sen esitettävä huomautuksensa ja vastattava valittajan valituksessaan esittämiin väitteisiin, on katsottava,
ettei kantajan valituslautakunnalle tekemä valitus täytä asetuksen N:o 40/94 59 artiklan vaatimuksia. Kantaja ei ole esittänyt
valituskirjelmässään eikä missään myöhemmissä, valituksen tekemiselle asetetun määräajan kuluessa valituslautakuntaan toimittamissaan
asiakirjoissa valituksen perusteita riittävän selkeästi, jotta niiden voitaisiin katsoa muodostaneen asetuksen N:o 40/94 59
artiklassa tarkoitetut valituksen perusteet.
Tätä arviota ei aseteta kyseenalaiseksi millään niistä väitteistä, joita kantaja on mainitun perusteluvelvollisuuden osalta
esittänyt. Kantaja ei nimittäin ole osoittanut, millä tavoin edellä 46 kohdassa mainittu perustelemisvaatimus ja sen soveltaminen
käsiteltävään asiaan rikkovat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa. Lisäksi mainittu vaatimus on ymmärrettävä suhteessa
menettelyn helpottamista koskevaan tavoitteeseen, ja kun otetaan huomioon 15.10.2007 ja 29.10.2007 päivätyt kirjeet, niiden
ei voida katsoa helpottaneen menettelyä valituslautakunnassa. Osapuolten ajattelutapaan, kohteliaisuuteen ja kieliteoriaan
perustuvat väitteet ovat perusteettomia, kun otetaan huomioon edellä 46 kohdassa määritelty perusteluvelvollisuuden laajuus
valituslautakunnassa ja kantajan 15.10.2007 ja 29.10.2007 lähettämien kirjeiden sisältö. Tämän arvioinnin vahvistaa se seikka,
että nyt käsiteltävässä asiassa kantajaa kuitenkin edusti valituslautakunnassa käydyssä menettelyssä asianajaja, kuten kyseisten
15.10.2007 ja 29.10.2007 päivättyjen kirjeiden allekirjoituksesta käy ilmi. Siihen, että asianajaja edustaa päämiestään, kuuluu,
että tämä kykenee esittämään selkeästi syyt, joiden vuoksi päämies vaatii riidanalaisen päätöksen kumoamista.
On kuitenkin vielä tutkittava, voiko kantajan lykkäyshakemukseen perustuva argumentti vaikuttaa asetuksen N:o 40/94 59 artiklan
rikkomiseen käsiteltävässä asiassa.

Asetuksen N:o 40/94 61 artiklan ja asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan rikkominen
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Kantaja väittää, että valituslautakunnassa käytävää menettelyä olisi pitänyt lykätä sen 15.10.2007 lähettämän kirjeen seurauksena;
kantaja ilmoitti tässä kirjeessä välintulijan Benelux-tavaramerkkiä koskevan kanteen nostamisesta toimivaltaisessa tuomioistuimessa
ja totesi, että tavaramerkki todennäköisesti julistettaisiin mitättömäksi. Kantajan mukaan tämä seikka merkitsi sitä, ettei
valituslautakunta voinut pysyttää riidanalaista päätöstä. Koska lisäksi riidanalainen päätös perustui yksinomaan mainittuun
Benelux-tavaramerkkiin, menettelyä olisi sen mukaan pitänyt ehdottomasti lykätä, kunnes kyseisen Benelux-tavaramerkin pätevyyttä
koskeva tuomio on annettu. Kantajan mukaan se, ettei kyseistä menettelyä lykätty, merkitsi näin ollen harkintavallan väärinkäyttöä.
Kantaja katsoo lisäksi, että jos menettelyä olisi 15.10.2007 lykätty, tämä olisi estänyt valituksen perusteet sisältävän kirjelmän
toimittamiselle säädetyn määräajan päättymisen. Kyseinen määräaika ei sen mukaan tähän päivään mennessä olisi vielä päättynyt
eikä valitusta olisi näin ollen voitu jättää tutkimatta ”perusteluiden puuttumisen vuoksi”.
SMHV ja väliintulija kiistävät kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Valituslautakunta hylkäsi kantajan tekemän lykkäyshakemuksen käsiteltävässä asiassa seuraavilla perusteilla:
”Käsittelyn lykkääminen, joka myönnetään yleensä [asetuksen N:o 2868/95] 20 säännön 7 kohdan perusteella ja jota sovelletaan
analogisesti mitätöintimenettelyihin (ks. valituslautakunnan 24.1.2008 asiassa [R 285/2007-1] – Le Meridien tekemä päätös),
ei ole automaattinen oikeus. Kyse on päätöksestä, joka tehdään ainoastaan silloin, kun lykkääminen katsotaan eri osapuolten
intressivertailun perusteella asianmukaiseksi. Käsiteltävässä asiassa lykkäyshakemusta ei ollut perusteltu asianmukaisesti,
ja se perustui yksinomaan päiväämättömään kannekirjelmän jäljennökseen. Mitään todisteita kanteen nostamisesta aikaisempaa
Benelux-tavaramerkkiä vastaan toimivaltaisessa tuomioistuimessa ei ole esitetty. Vaikka otettaisiinkin huomioon rinnakkaisen
mitättömyysmenettelyn yhteydessä esitetty asiakirja, valituslautakunta huomauttaa, että asiakirjan merkityksellistä osaa ei
ole käännetty. Kolmanneksi mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus ei perustunut yksinomaan mainittuun Benelux-tavaramerkkiin,
vaan myös kolmeen muuhun aikaisempaan, [asetuksen N:o 40/94] 8 artiklan 4 kohdan mukaisesti myönnettyyn oikeuteen. Mainitun
Benelux-tavaramerkin pätevyys olisi ollut ratkaiseva esillä olevan menettelyn ratkaisun kannalta ainoastaan siinä tapauksessa,
että mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus olisi pitänyt hylätä mainittujen [asetuksen N:o 40/94] 8 artiklan 4 kohdan
mukaisesti myönnettyjen kolmen oikeuden osalta.”
Tästä on korostettava, ettei valituslautakunnassa käytävän menettelyn lykkääminen vaikuta asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa
säädettyyn neljän kuukauden määräaikaan valituksen perusteiden esittämiselle. Tarkemmin ottaen tämä määräaika on luonteeltaan
siinä mielessä samanlainen kuin valituksen tekemiselle säädetty määräaika, että sen paremmin osapuolet kuin valituslautakuntakaan
eivät voi siitä määrätä. Asetuksen N:o 2868/95 49 säännön 2 kohdan ja 71 säännön 1 kohdan kaltaisista säännöksistä poiketen
asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa nimittäin vahvistetaan tämä määräaika eikä valtuuteta SMHV:a sitä vahvistamaan. Lisäksi
asetuksen N:o 40/94 78 a artiklan 2 kohdassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 82 artiklan 2 kohta) suljetaan pois se,
että valituksen tehnyt osapuoli saisi SMHV:n jatkamaan valituksen käsittelyä silloin, kun valituksen tehnyt osapuoli ei ole
noudattanut asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa säädettyjä määräaikoja. Lopuksi on todettava, että asetuksen N:o 2868/95 49
säännön 1 kohdassa säädetään, että valituslautakunta jättää tutkimatta käsiteltäväkseen saatetun valituksen, joka ei täytä
asetuksen N:o 40/94 59 kohdassa säädettyjä edellytyksiä, jollei kaikkia puutteita poisteta asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa
vahvistetun määräajan kuluessa.
Vaikka näin ollen katsottaisiinkin, että valituslautakunnan olisi nyt käsiteltävässä asiassa pitänyt lykätä valituslautakunnassa
vireillä ollutta menettelyä, tämä ei olisi voinut johtaa sen neljän kuukauden pituisen määräajan jatkamiseen, jonka aikana
kantajan oli esitettävä valituksen perusteet. Kantajan esittämiä perusteita koskevan analyysin perusteella on siten todettava,
että kantaja ei ole perustellut asianmukaisesti valitusta asetetussa määräajassa. Tällaisesta asetuksen N:o 40/94 59 artiklassa
tarkoitetun perusteiden esittämistä koskevan velvollisuuden laiminlyömisestä on oltava seuraamuksena valituksen tutkimatta
jättäminen. Näin ollen valituslautakunta ei voinut tehdä muunlaista päätöstä kuin päätöksen, jolla valituksen tutkittavaksi
ottamisen edellytysten todetaan selvästi puuttuvan.
Näin ollen on hylättävä tehottomana peruste, jossa kantaja arvostelee valituslautakuntaa siitä, ettei tämä lykännyt käsiteltäväkseen
saatetun valituksen käsittelyä siihen saakka, kunnes rechtbank van ’s Gravenhage, jossa kantaja vaati aikaisemman Benelux-tavaramerkin
mitättömäksi julistamista, on antanut asiassa tuomion.
Siinäkin tapauksessa, että oletettaisiin, ettei kyseinen peruste ole tehoton, on huomattava se, mitä seuraavassa todetaan
kantajan kyseisen perusteen tueksi esittämän päättelyn perusteltavuudesta.
Aivan aluksi on todettava, ettei valituslautakunnalle ole nimenomaisesti annettu sovellettavissa säännöksissä toimivaltaa
lykätä mitättömyysmenettelyä. Asetuksen N:o 40/94 79 artiklassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 83 artikla) kuitenkin
säädetään, että jos tässä asetuksessa, täytäntöönpanoasetuksessa, maksuista sisämarkkinoilla toimivalle yhdenmukaistamisvirastolle
13.12.1995 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 2869/95 (EYVL L 303, s. 33) tai sisämarkkinoilla toimivan yhdenmukaistamisviraston
valituslautakuntien menettelysäännöistä 5.2.1996 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 216/96 (EYVL L 28, s. 11) ei säädetä
menettelystä, virasto ottaa huomioon jäsenvaltioissa asiassa yleisesti hyväksytyt periaatteet. Päätöksen tekevän elimen mahdollisuutta
lykätä siinä käytävää menettelyä silloin, kun tämä on asian olosuhteiden vuoksi tarkoituksenmukaista, on pidettävä jäsenvaltioissa
yleisesti hyväksyttävänä periaatteena. Asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohta ja asetuksen N:o 216/96 8 artikla, joissa
säädetään mahdollisuudesta lykätä valituslautakunnassa käytävää menettelyä väitemenettelyn yhteydessä ja valituslautakunnan
kirjaajan antaman, kyseiseen valituslautakuntaan tehdyn valituksen tutkittavaksi ottamista koskevan lausunnon johdosta, ovat
ilmaus tästä yleisestä periaatteesta.
Asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohdan c alakohdan soveltaminen analogisesti mitättömyysmenettelyn yhteydessä on perusteltua,
koska sekä asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvassa väitemenettelyssä että asetuksen N:o 40/94 52
artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisessa suhteelliseen mitättömyysperusteeseen perustuvassa menettelyssä kyse on kahden tavaramerkin
välisen sekaannusvaaran arvioimisesta ja koska menettelyn lykkäämismahdollisuudella edistetään näiden menettelyjen tehokkuutta.
Valituslautakunnalla on näin ollen oikeus lykätä mitättömyysmenettelyä silloin, kun se on olosuhteiden vuoksi tarkoituksenmukaista.
Seuraavaksi on todettava, että valituslautakunnalla on menettelyn lykkäämisen tai lykkäämättä jättämisen osalta laaja harkintavalta.
Asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 7 kohta ilmentää tätä laajaa harkintavaltaa, sillä siinä säädetään, että valituslautakunta
voi lykätä menettelyä, jos lykkäys on olosuhteiden vuoksi tarkoituksenmukaista. Lykkääminen on SMHV:n oikeus, johon se turvautuu
vain katsoessaan sen tarkoituksenmukaiseksi (ks. vastaavasti asia T-342/02, Metro-Goldwyn-Mayer Lion v. SMHV – Moser Grupo
Media (Moser Grupo Media), tuomio 16.9.2004, Kok., s. II‑3191, 46 kohta). Valituslautakunnassa käytävää menettelyä ei siten
lykätä automaattisesti kyseisen menettelyn osapuolen tekemän lykkäyshakemuksen seurauksena.
Valituslautakunnan laaja harkintavalta lykätä siinä käytävää menettelyä ei merkitse sitä, että valituslautakunnan arviointi
suljettaisiin tuomioistuinten harjoittaman valvonnan ulkopuolelle. Valituslautakunnan laaja harkintavalta kuitenkin rajoittaa
tuomioistuimen harjoittaman valvonnan asiakysymyksissä sen valvomiseen, ettei ilmeistä arviointivirhettä ole tapahtunut ja
ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja katsoo, että valituslautakunnan päätös olla lykkäämättä käsittelyä merkitsee harkintavallan
väärinkäyttöä.
Tästä on muistutettava, että harkintavaltaa on päätöstä tehtäessä käytetty väärin vain, jos objektiivisten, asiaankuuluvien
ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että päätös on tehty muussa kuin esitetyssä tarkoituksessa (yhdistetyt asiat
T-551/93 ja T-231/94–T-234/94, Industrias Pesqueras Campos ym. v. komissio, tuomio 24.4.1996, Kok., s. II-247, 168 kohta;
asia T-30/00, Henkel v. SMHV (Pesuaineen kuva), tuomio 19.9.2001, Kok., s.  II‑2663, 70 kohta ja asia T-247/01, eCopy v. SMHV
(ECOPY), tuomio 12.12.2002, Kok., s. II‑5301, 22 kohta). Kantaja ei kuitenkaan esitä mitään seikkoja, jotka osoittaisivat,
että valituslautakunta olisi käsittelyn lykkäyksen evätessään käyttänyt valtuuksiaan muussa kuin siinä tarkoituksessa, jota
varten ne sille on myönnetty, tai että lykkäyksen evääminen johtuisi harkintavallan väärinkäytöstä.
Kantaja on näin ollen väärässä väittäessään, että riidanalaista päätöstä tehtäessä harkintavaltaa käytettiin väärin, koska
kantajan hakemus, joka koski riidanalaisen päätöksen antamiseen johtaneen menettelyn lykkäämistä valituslautakunnassa, hylättiin.
Kantaja väittää lisäksi lähinnä, että valituslautakunnan päätöstä olla lykkäämättä nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaa
menettelyä rasittaa ilmeinen arviointivirhe.
Tästä on muistutettava, että valituslautakunta perusteli riidanalaisessa päätöksessä menettelyn lykkäämättä jättämistä erityisesti
sillä, ettei riittäviä todisteita aikaisemman Benelux-tavaramerkin riitauttamisesta toimivaltaisessa kansallisessa tuomioistuimessa
ollut esitetty (ks. edellä 61 kohta). Pelkkää 15.10.2007 päivättyyn kirjeeseen liitettyä kannekirjelmän luonnosta, jossa riitautetaan
Benelux-tavaramerkin pätevyys, ei voida katsoa todisteeksi tätä aikaisempaa Benelux-tavaramerkkiä koskevan kanteen tosiasiallisesta
nostamisesta toimivaltaisessa tuomioistuimessa. Näin ollen valituslautakunta saattoi ilmeistä arviointivirhettä tekemättä
perustaa päätöksensä hylätä lykkäyshakemus siihen, ettei mainittuja todisteita ollut esitetty.
Vaikka sitä paitsi oletettaisiinkin osoitetuksi, että kansallisessa tuomioistuimessa oli vireillä asia, jossa riitautetaan
sen aikaisemman tavaramerkin pätevyys, johon riidanalainen päätös perustuu, tämän osoittaminen ei sinällään ole riittävää,
jotta valituslautakunnan päätös evätä menettelyn lykkääminen olisi katsottava ilmeiseksi arviointivirheeksi. Valituslautakunnan
on nimittäin menettelyn lykkäämiseen liittyvää harkintavaltaa käyttäessään noudatettava oikeudenmukaista menettelyä oikeusyhteisössä
koskevia yleisiä periaatteita. Valituslautakunnan on siis tätä harkintavaltaa käyttäessään otettava huomioon paitsi sen osapuolen
intressi, joka on riitautetun yhteisön tavaramerkin haltija, myös muiden osapuolten intressit. Päätöksen lykätä tai olla lykkäämättä
menettelyä on perustuttava näiden intressien vertailuun. Nyt käsiteltävässä asiassa väliintulijalla oli perusteltu intressi
saada viipymättä kantajan tavaramerkin väitettyä pätemättömyyttä koskeva päätös. Kantaja ei myöskään ole osoittanut, että
valituslautakunta olisi lykkäämistä koskevan kysymyksen ratkaistessaan ottanut huomioon muita näkökohtia kuin kyseisten eri
intressien vertailun. Kun otetaan huomioon edellä esitetty, kantaja ei ole osoittanut, että valituslautakunta olisi tehnyt
virheen evätessään menettelyn lykkäämisen.
Mikäli kantaja tosiasiallisesti katsoi, että mitättömyysmenettely, jossa se riitautti aikaisemman Benelux-tavaramerkin pätevyyden,
välttämättä oli ennakkoedellytys asian saattamiseksi SMHV:ssa vireille, kantajan olisi pitänyt aloittaa ensiksi mainittu menettely
ja odottaa sen päättymistä ennen asian saattamista SMHV:n käsiteltäväksi.
Kaikista edellä esitetyistä syistä kaikki kantajan perusteet on hylättävä, joten kanne on kokonaisuudessaan hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut SMHV:n ja väliintulijan vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Atlas Transport GmbH vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan sisämarkkinoiden harmonisointiviraston
(tavaramerkit ja mallit) (SMHV) ja Atlas Air Inc:n oikeudenkäyntikulut.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä toukokuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.