CELEX: 62009CJ0391
Sąjungos pilietybė
Laisvė judėti ir apsigyventi valstybėse narėse
Nediskriminavimo pilietybės pagrindu principas
SESV 18 ir 21 straipsniai
Vienodo požiūrio į asmenis, nepaisant jų rasės arba etninės kilmės, principas
Direktyva 2000/43/EB
Nacionalinės teisės aktai, kuriuose įtvirtinta pareiga fizinių asmenų vardus ir pavardes civilinės būklės aktų įrašuose rašyti laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su SESV 18 ir 21 straipsnių bei 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos
2000/43/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180,
p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23), 2 straipsnio 2 dalies b punkto aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp Lietuvos Respublikos pilietės Malgožatos Runevič-Vardyn ir jos sutuoktinio
Lenkijos piliečio Łukasz Paweł Wardyn, iš vienos pusės, bei Vilniaus miesto savivaldybės administracijos, Lietuvos Respublikos
teisingumo ministerijos, Valstybinės lietuvių kalbos komisijos ir Vilniaus miesto savivaldybės administracijos Teisės departamento
Civilinės metrikacijos skyriaus (toliau – Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyrius), iš kitos pusės, dėl pastarojo atsisakymo
pakeisti pareiškėjų pagrindinėje byloje vardus ir pavardes, įrašytus šio skyriaus jiems išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Direktyvos 2000/43 dvyliktoje ir šešioliktoje konstatuojamosiose dalyse numatoma:
„12)      Siekiant užtikrinti demokratinių ir tolerantiškų visuomenių, leidžiančių visiems asmenims laisvai veikti nepaisant jų rasės
ar etninės priklausomybės, vystymąsi, turėtų būti imtasi specialių veiksmų diskriminavimo dėl rasės arba etninės priklausomybės
srityje dar prieš kalbant apie veiklą, kai dirbama pagal darbo sutartį ir kai dirbama savarankiškai, kurie apimtų ir tokias
sritis, kaip švietimas, socialinė apsauga, įskaitant socialinį draudimą ir sveikatos priežiūrą, socialinius privalumus, taip
pat prekių gavimo bei jų tiekimo klausimus.
<...>
16)      Svarbu visus fizinius asmenis apsaugoti nuo diskriminacijos dėl rasės arba etninės priklausomybės. <...>“
Pagal Direktyvos 2000/43 1 straipsnį jos tikslas – „sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės priklausomybės sistemą
siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą“.
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies b punkte nustatoma:
„1.      Šioje direktyvoje vienodo požiūrio principas reiškia, kad nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl rasės
ar etninės priklausomybės.
2.      Šio straipsnio 1 dalyje:
<...>
b)      netiesioginė diskriminacija yra tada, kai dėl akivaizdžiai neutralių sąlygų, kriterijų ar praktikos tam tikros rasės ar etninės
priklausomybės asmenys gali patekti tam tikru atžvilgiu į prastesnę padėtį nei kiti asmenys, nebent tas sąlygas, kriterijus
ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama atitinkamomis ir būtinomis priemonėmis.“
Direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje taip apibrėžiama jos taikymo sritis:
„Neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines
įstaigas, ši direktyva taikoma:
a)      įsidarbinant, savarankiškai įsidarbinant ir darbo sąlygoms, įskaitant atrankos kriterijus ir priėmimo į darbą sąlygas, visoms
veiklos rūšims ir visais profesinės karjeros etapais, įskaitant paaukštinimą darbe;
b)      galimybei gauti visų rūšių ir visų lygių profesinį orientavimą, profesinį mokymą, sudėtingesnį profesinį mokymą ir perkvalifikavimą,
įskaitant praktinę darbo patirtį;
c)      įdarbinimui ir darbo sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą;
d)      narystei ir dalyvavimui darbuotojų ar darbdavių organizacijose ar kitose organizacijose, kurių nariai turi tam tikrą profesiją,
įskaitant tokių organizacijų teikiamą naudą;
e)      socialinei apsaugai, įskaitant socialinį draudimą ir sveikatos priežiūrą;
f)      socialiniams privalumams;
g)      švietimui;
h)      galimybei gauti visuomenei prieinamas prekes ir paslaugas, įskaitant aprūpinimą būstu, bei jų tiekimą.“

Nacionalinės teisės aktai
Lietuvos Respublikos Konstitucija
Lietuvos Respublikos Konstitucijos 14 straipsnyje nustatyta, kad valstybinė kalba yra lietuvių kalba.
Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas
Lietuvos Respublikos civilinio kodekso (toliau – Civilinis kodeksas) 2.20 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „kiekvienas fizinis
asmuo turi teisę į vardą. Teisė į vardą apima teisę į pavardę, vardą (vardus) ir pseudonimą“.
Civilinio kodekso 3.31 straipsnyje nustatyta:
„Abu sutuoktiniai turi teisę pasilikti iki santuokos turėtą savo pavardę, pasirinkti kito sutuoktinio pavardę kaip bendrą
pavardę arba pasirinkti dvigubą pavardę, kai prie savo pavardės prijungiama sutuoktinio pavardė.“
Civilinio kodekso 3.281 straipsnyje numatyta, kad civilinės būklės aktai registruojami, atkuriami, keičiami, papildomi ir
ištaisomi, laikantis Civilinės metrikacijos taisyklių, kurias tvirtina teisingumo ministras.
Civilinio kodekso 3.282 straipsnyje nustatyta, kad „civilinės būklės aktų įrašai įrašomi lietuvių kalba. Vardas, pavardė ir
vietovardžiai rašomi pagal lietuvių kalbos taisykles“.
Civilinės metrikacijos taisyklės
2008 m. liepos 22 d. Lietuvos Respublikos teisingumo ministro įsakymu Nr. 1R‑294 patvirtintų Civilinės metrikacijos taisyklių
(Žin., 2008, Nr. 88-3541) 11 punkte nustatyta, kad civilinės būklės aktų įrašai daromi lietuvių kalba.
Asmens tapatybės kortelės ir paso taisyklės
2001 m. lapkričio 6 d. Asmens tapatybės kortelės įstatyme Nr. IX-577 (Žin., 2001, Nr. 97-3417) su pakeitimais (Žin., 2008,
Nr. 76-3007) ir 2001 m. lapkričio 8 d. Paso įstatyme Nr. IX-590 (Žin., 2001, Nr. 99-3524) su pakeitimais (Žin. 2008, Nr. 87-3466)
numatyta, kad duomenys asmens tapatybės kortelėje ir pase įrašomi lietuviškais rašmenimis.
Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos 1991 m. sausio 31 d. nutarimo Nr. I-1031 „Dėl vardų ir pavardžių rašymo Lietuvos
Respublikos piliečio pase“ (Žin., 1991, Nr. 5-132) 1–3 punktuose numatoma:
„1.      Lietuvos Respublikos piliečio pase vardai ir pavardės rašomi lietuvių kalbos rašmenimis pagal turimų pasų ar kitų asmens dokumentų,
kuriais remiantis išduodamas pasas, lietuviškus įrašus.
2.      Nelietuvių tautybės asmenų vardai ir pavardės išduodamame Lietuvos Respublikos piliečio pase rašomi lietuviškais rašmenimis.
Nustatytos formos raštišku piliečio pageidavimu vardas ir pavardė rašomi:
a)      pagal tarimą ir nesugramatinti (be lietuviškų galūnių)
arba
b)      pagal tarimą ir gramatinami (pridedant lietuviškas galūnes).
3.      Asmenų, turėjusių kitos valstybės pilietybę, vardai ir pavardės išduodamame Lietuvos Respublikos piliečio pase gali būti rašomi
pagal tos valstybės piliečio pasą ar jį atitinkantį dokumentą.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1977 m. kovo 20 d. Vilniuje gimusi Malgožata Runevič‑Vardyn yra Lietuvos Respublikos pilietė. Remiantis Teisingumo Teismui
pateiktais duomenimis, ji priklauso Lietuvos Respublikos lenkų mažumai, tačiau neturi Lenkijos pilietybės.
Ji teigia, kad jos tėvai jai suteikė lenkišką vardą „Małgorzata“ ir tėvo pavardę „Runiewicz“.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą pažymima, kad 1977 m. birželio 14 d. išduotame pareiškėjos gimimo liudijime jos vardas
ir pavardė buvo sulietuvinti ir nurodyti kaip „Malgožata Runevič“. Pareiškėjos pagrindinėje byloje vardas ir pavardė analogiškai
nurodyti 2003 m. rugsėjo 9 d. Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus išduotame naujame gimimo liudijime ir 2002 m.
rugpjūčio 7 d. kompetentingų valdžios institucijų išduotame Lietuvos Respublikos pase.
Iš pareiškėjų pagrindinėje byloje pastabų matyti, kad 1977 m. birželio 14 d. gimimo liudijime įrašai buvo daryti kirilicos
rašmenimis, o 2003 m. rugsėjo 9 d. gimimo liudijime – lotyniškais rašmenimis ir pareiškėjos pagrindinėje byloje vardas ir
pavardė nurodyti kaip „Malgožata Runevič“.
Pareiškėja pagrindinėje byloje teigia, kad 2006 m. liepos 31 d. Varšuvos civilinės metrikacijos skyrius jai išdavė lenkišką
gimimo liudijimą. Jame jos vardas ir pavardė buvo užrašyti pagal lenkų kalbos rašybos taisykles kaip „Małgorzata Runiewicz“.
Pareiškėjai pagrindinėje byloje pažymi, kad kompetentingos Lenkijos valdžios institucijos jiems taip pat išdavė santuokos
liudijimą, kuriame jų vardai ir pavardės užrašyti pagal lenkų kalbos rašybos taisykles.
Kurį laiką pareiškėja pagrindinėje byloje gyveno ir dirbo Lenkijoje, paskui, 2007 m. liepos 7 d., sudarė santuoką su pareiškėju
pagrindinėje byloje. Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus išduotame santuokos liudijime „Łukasz Paweł Wardyn“ perrašyta
kaip „Lukasz Pawel Wardyn“, t. y. naudojant lotynų abėcėlę be diakritinių modifikacijų, o jo sutuoktinės vardas ir pavardė,
įskaitant ir prie jos pavardės prijungtą sutuoktinio pavardę, užrašyti kaip „Malgožata Runevič-Vardyn“, t. y. tik lietuvių
kalbos rašmenimis, tarp kurių nėra raidės „W“.
Iš bylos medžiagos matyti, kad pareiškėjai pagrindinėje byloje šiuo metu su savo sūnumi gyvena Belgijoje.
2007 m. rugpjūčio 16 d. pareiškėja pagrindinėje byloje kreipėsi į Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyrių su prašymu
gimimo liudijime pakeisti jos vardą ir pavardę iš „Malgožata Runevič“ į „Małgorzata Runiewicz“, o santuokos liudijime pakeisti
jos vardą ir pavardę iš „Malgožata Runevič-Vardyn“ į „Małgorzata Runiewicz-Wardyn“.
2007 m. rugsėjo 19 d. atsakyme Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyrius pranešė pareiškėjai pagrindinėje byloje, kad
pagal taikytiną Lietuvos Respublikos teisinį reglamentavimą šiuo atveju nėra galimybės pakeisti civilinės būklės aktų įrašų.
Pareiškėjai pagrindinėje byloje pateikė pareiškimą nacionaliniam teismui, pateikusiam prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje nurodo įvairius argumentus, kuriais rėmėsi pareiškėjai pagrindinėje
byloje savo pareiškimui pagrįsti. Teismas pažymi, kad pareiškėjas pagrindinėje byloje mano, jog Lietuvos valdžios institucijų
atsisakymas santuokos liudijime jo vardus užrašyti laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių yra Sąjungos piliečio, sudariusio
santuoką ne savo kilmės valstybėje, diskriminavimas. Jei santuoka būtų buvusi sudaryta Lenkijoje, jo vardai santuokos liudijime
būtų buvę užrašyti tais pačiais rašmenimis, kokie naudojami jo gimimo liudijime. Jei raidės „W“ oficialiai nėra lietuvių kalbos
abėcėlėje, pareiškėjui kyla klausimas, kodėl Lietuvos valdžios institucijos paliko originalią jo pavardės rašybą, bet pakeitė
jo vardų rašybą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat konstatuoja, kad Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyrius
ir kitos suinteresuotosios šalys nesutiko su pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymu įpareigoti juos pakeisti civilinės būklės
aktų įrašus.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 1999 m. spalio 21 d. Lietuvos Respublikos Konstitucinis
Teismas priėmė nutarimą dėl Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos 1991 m. sausio 31 d. nutarimo dėl vardų ir pavardžių
rašymo Lietuvos Respublikos piliečio pase atitikties Lietuvos Respublikos Konstitucijai. Konstitucinis Teismas konstatavo,
kad asmens vardas ir pavardė piliečio pase turi būti rašomi pagal valstybinės kalbos rašybos taisykles, antraip būtų paneigtas
konstitucinis valstybinės kalbos statusas.
Manydamas, kad negali aiškiai atsakyti į nagrinėjamoje byloje iškeltus klausimus, kiek jie susiję su SESV 18 ir 21 straipsnių
bei Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punkto aiškinimu, Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas nusprendė sustabdyti
bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar, atsižvelgiant į <...> Direktyvos 2000/43 <...> normas, šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punktas turėtų būti aiškinamas
kaip draudžiantis valstybėms narėms netiesiogiai diskriminuoti asmenis dėl jų etninės kilmės, nacionaliniame teisiniame reguliavime
numatant, kad civilinės būklės aktuose asmenų vardai ir pavardės būtų rašomi tik valstybinės kalbos rašmenimis?
2.      Ar, atsižvelgiant į <...> Direktyvos 2000/43 <...> normas, šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punktas turėtų būti aiškinamas
kaip draudžiantis valstybėms narėms netiesiogiai diskriminuoti asmenis dėl jų etninės kilmės, nacionaliniame teisiniame reguliavime
numatant, kad civilinės būklės aktuose kitos tautybės ar pilietybės asmenų vardai ir pavardės būtų rašomi lotynų kalbos rašmenimis,
nenaudojant skirtingose kalbose vartojamų diakritinių ženklų, ligatūrų ir kitų lotyniškosios abėcėlės raidžių modifikacijų?
3.      Ar, atsižvelgiant į [SESV 21] straipsnio 1 dalį, numatančią, jog kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir
apsigyventi valstybių narių teritorijoje, ir [SESV 18] straipsnio pirmą pastraipą, draudžiančią diskriminaciją dėl pilietybės,
šios nuostatos turėtų būti aiškinamos kaip draudžiančios valstybėms narėms nacionaliniame teisiniame reguliavime numatyti,
kad civilinės būklės aktuose asmenų vardai ir pavardės būtų rašomi tik valstybinės kalbos rašmenimis?
4.      Ar, atsižvelgiant į [SESV 21] 1 dalį, numatančią jog kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi
valstybių narių teritorijoje, ir [SESV 18] straipsnio pirmą pastraipą, draudžiančią diskriminaciją dėl pilietybės, šios nuostatos
turėtų būti aiškinamos kaip draudžiančios valstybėms narėms nacionaliniame teisiniame reguliavime numatyti, kad civilinės
būklės aktuose kitos tautybės ar pilietybės asmenų vardai ir pavardės būtų rašomi lotynų kalbos rašmenimis, nenaudojant skirtingose
kalbose vartojamų diakritinių ženklų, ligatūrų ir kitų lotyniškosios abėcėlės raidžių modifikacijų?“

Dėl antrojo ir ketvirtojo prejudicinių klausimų priimtinumo
Visų pirma reikia pažymėti, kad Lietuvos vyriausybė siūlo Teisingumo Teismui atmesti antrąjį ir ketvirtąjį klausimus kaip
nepriimtinus. Vyriausybės nuomone, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėja pareiškimą dėl dviejų
pareiškėjos pagrindinėje byloje prašymų, susijusių su jos gimimo ir santuokos liudijimais, bet nenagrinėja pareiškėjo pagrindinėje
byloje pareiškimo dėl jo santuokos liudijimo. Tokiomis aplinkybėmis klausimai dėl pareiškėjo pagrindinėje byloje vardų transkripcijos
nėra susiję su konkrečia problema, kurią turi išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Todėl Teisingumo
Teismas turėtų atsisakyti priimti sprendimą dėl šių klausimų, nes prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio
su pagrindinės bylos faktais arba dalyku.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių
teismų procedūrai tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes,
turi įvertinti tai, ar siekiant priimti sprendimą reikia pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, taip pat tai, kokia
yra Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarba. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju,
kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (be kita ko, žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Bosman
, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktą ir 2010 m. spalio 12 d. Sprendimo
Rosenbladt
, C‑45/09, dar nepaskelbto Rinkinyje, 32 punktą).
Be to, pagal Teisingumo Teismo praktiką SESV 267 straipsniu įtvirtinamas ne ginčo procesas, kuris yra atskirojo procesinio
klausimo, iškelto nagrinėjant bylą nacionaliniame teisme, pobūdžio ir kuriame pagrindinės bylos šalys turi tik galimybę pareikšti
pastabas neperžengdamos šio teismo nustatytų teisinių ribų. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Teisingumo
Teismo statuto 23 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „bylos šalys“ apima tik asmenis, kurie turi tokį statusą nacionalinio
teismo nagrinėjamoje byloje (be kita ko, žr. 1973 m. kovo 1 d. Sprendimo
Bollmann prieš Hauptzollamt Hamburg-Waltershof
, 62/72, Rink. p. 269, 4 punktą ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Nutarties
Satakunnan Markkinapörssi ir Satamedia
, C‑73/07, Rink. p. I‑7075, 11 punktą).
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad pareiškimą padavė abu pareiškėjai pagrindinėje
byloje, o ne vienas iš jų, ir kad jie abu pasiūlė nacionaliniam teismui pateikti klausimus Teisingumo Teismui. Šie klausimai
susiję tiek su atsisakymu pakeisti pareiškėjos pagrindinėje byloje pavardės ir vardo transkripciją, tiek su pareiškėjo pagrindinėje
byloje vardų, kaip jie įrašyti kompetentingų Lietuvos valdžios institucijų išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose,
transkripcijos pakeitimu. Nacionalinio teismo, įgyvendinant jam SESV 267 straipsniu suteiktą išimtinę kompetenciją, pateiktuose
klausimuose ir nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamojoje dalyje kalbama apie abiejų pareiškėjų pagrindinėje
byloje situaciją.
Tiesa, atsižvelgdamas į SESV 267 straipsniu jam patikėtą užduotį, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad negali priimti sprendimo
dėl nacionalinio teismo pateikto klausimo, jeigu yra akivaizdu, kad jo prašomas Sąjungos teisės normos išaiškinimas arba galiojimo
vertinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku (be kita ko, žr. 1995 m. spalio 26 d. Sprendimo
Furlanis costruzioni generali
, C‑143/94, Rink. p. I‑3633, 12 punktą).
Tačiau, atsižvelgiant į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą esančią informaciją, ypač nurodytą šio sprendimo
26 punkte, ir nacionalinio teismo apibrėžtą jo nagrinėjamo ginčo dalyką ir apimtį, nėra akivaizdu, kad jo prašomas Sąjungos
teisės normų išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku.
Todėl antrasis ir ketvirtasis klausimai laikytini priimtinais.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
esmės klausia, ar Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punktu draudžiama valstybės narės kompetentingoms valdžios institucijoms
taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali
būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, atsisakyti pakeisti asmens vardo ir pavardės transkripciją,
juos užrašant tik valstybinės kalbos rašmenimis, nenaudojant skirtingose kalbose vartojamų diakritinių ženklų, ligatūrų ir
kitų lotyniškosios abėcėlės raidžių modifikacijų.
Lietuvos, Čekijos, Estijos, Lenkijos bei Slovakijos vyriausybės ir Europos Komisija teigia, kad nacionalinės civilinės būklės
aktų įrašų rašymo taisyklės nepatenka į Direktyvos 2000/43 taikymo sritį, kaip ji apibrėžta jos 3 straipsnio 1 dalyje. Pareiškėja
pagrindinėje byloje esą nepateikė jokių įrodymų, kad patyrė konkrečių nepatogumų dėl rasinės ar etninės priklausomybės į Direktyvos
2000/43 materialinę taikymo sritį patenkančioje sferoje.
Tačiau pareiškėjai pagrindinėje byloje pabrėžia, kad Direktyvos 2000/43 taikymo sritis yra labai plati ir apima daug socialinio
gyvenimo sričių. Pavyzdžiui, norint pasinaudoti tam tikromis šioje direktyvoje numatytomis teisėmis ir turėti galimybę naudotis
jos 3 straipsnio 1 dalyje nurodytomis prekėmis ir paslaugomis bei viešai tiekti prekes ir teikti paslaugas, būtina pateikti
asmens tapatybės dokumentą ir įvairių rūšių dokumentus, pažymas ar diplomus.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2000/43 1 straipsnį jos tikslas yra sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės
ar etninės priklausomybės pagrindus, siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.
Pagal šios direktyvos šešioliktą konstatuojamąją dalį svarbu visus fizinius asmenis apsaugoti nuo diskriminacijos dėl rasės
arba etninės priklausomybės.
Kalbant apie Direktyvos 2000/43 materialinę taikymo sritį, pažymėtina, jog iš jos dvyliktos konstatuojamosios dalies matyti,
kad siekiant užtikrinti demokratinių ir tolerantiškų visuomenių, leidžiančių visiems asmenims laisvai veikti, nepaisant jų
rasės ar etninės priklausomybės, vystymąsi specialios priemonės diskriminavimo dėl rasės arba etninės priklausomybės srityje
turi apimti ne tik galimybę įsidarbinti pagal darbo sutartį ir dirbti savarankiškai, bet ir sritis, kurios išvardytos šios
direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje.
Šioje nuostatoje numatoma, kad neviršijant Bendrijai, kuri dabar tapo Europos Sąjunga, suteiktų įgaliojimų, visiems asmenims
tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas, ši direktyva taikoma joje nurodytoms sritims,
kurių baigtinis sąrašas pateiktas šio sprendimo 6 punkte.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į Direktyvos 2000/43 tikslą, teisių, kurias ja siekiama apsaugoti,
pobūdį ir į tai, kad nagrinėjamoje srityje ši direktyva yra ne kas kita kaip lygybės principo, kuris yra vienas iš bendrųjų
Sąjungos teisės principų, pripažintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnyje, išraiška, šios direktyvos
taikymo sritis negali būti apibrėžiama siaurai.
Tačiau tai nereiškia, kad nacionalinis vardų ir pavardžių rašymo civilinės būklės aktų įrašuose reglamentavimas turi būti
laikomas patenkančiu į Direktyvos 2000/43 taikymo sritį.
Nors Direktyvos 2000/43 3 straipsnio 1 dalies h punkte bendrai nurodoma galimybė gauti visuomenei prieinamas prekes ir paslaugas
bei jas teikti, kaip savo išvados 58 punkte pažymėjo generalinis advokatas, negalima teigti, kad tokį nacionalinį reglamentavimą
apima „paslaugos“ sąvoka šioje normoje vartojama prasme.
Be to, reikia priminti, kad iš Direktyvos 2000/43, kurią pagal EB 13 straipsnį vieningai priėmė Europos Sąjungos Taryba, parengiamųjų
dokumentų matyti, kad Taryba nenorėjo atsižvelgti į Parlamento pataisos pasiūlymą, pagal kurį į šios direktyvos 3 straipsnio
1 dalyje nurodytą veiklos rūšių sąrašą turėjo būti įtrauktos „bet kokių valdžios institucijų ar organų, įskaitant viešosios
tvarkos palaikymo, imigracijos ir teisėsaugos institucijas, atliekamos funkcijos“.
Todėl nors, kaip matyti iš šio sprendimo 43 punkto, Direktyvos 2000/43 taikymo sritis, kaip ji apibrėžta jos 3 straipsnio
1 dalyje, neturi būti aiškinama siaurai, į ją nepatenka tokie nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys vardų ir pavardžių
rašymą civilinės būklės aktų įrašuose, kaip antai taikomi pagrindinėje byloje.
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės
civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, yra susiję su situacija,
kuri nepatenka į Direktyvos 2000/43 taikymo sritį.

Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
ar SESV 18 ir 21 straipsniais draudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės
aktus, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis
valstybinės kalbos rašybos taisyklių, atsisakyti pakeisti asmens vardo ir pavardės transkripciją, juos užrašant tik valstybinės
kalbos rašmenimis, nenaudojant skirtingose kalbose vartojamų diakritinių ženklų, ligatūrų ir kitų lotyniškosios abėcėlės raidžių
modifikacijų.
Šie klausimai yra susiję su trimis skirtingais pagrindinės bylos elementais:
–        pareiškėjos pagrindinėje byloje prašymu dėl jos mergautinės pavardės ir vardo užrašymo jos gimimo ir santuokos liudijimuose
laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių, t. y. naudojant šios kalbos diakritinius ženklus,
–        pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymais dėl santuokos liudijime įrašytos pareiškėjo pagrindinėje byloje pavardės, prijungtos
prie pareiškėjos pagrindinėje byloje mergautinės pavardės, užrašymo laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių ir
–        pareiškėjo pagrindinėje byloje prašymu dėl jo vardų santuokos liudijime užrašymo laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių.

Pirminės pastabos dėl taikytinų Sąjungos teisės normų
Visų pirma reikia išnagrinėti, ar, priešingai nei teigia Lietuvos ir Čekijos vyriausybės, pareiškėjos pagrindinėje byloje
situacija, susijusi su kompetentingų Lietuvos valdžios institucijų išduotais civilinės būklės aktų liudijimais, kurie nagrinėjami
pagrindinėje byloje, patenka į Sąjungos teisės, konkrečiai – į Sutarties nuostatų dėl Sąjungos pilietybės taikymo sritį.
Dėl gimimo liudijimo Lietuvos vyriausybė pažymi, kad pirmą kartą jis buvo išduotas 1977 m. birželio 14 d., t. y. gerokai anksčiau,
nei Lietuva įstojo į Europos Sąjungą. Be to, šios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos jį išdavė savo piliečiui.
Taigi, Lietuvos vyriausybės nuomone, pareiškėjos pagrindinėje byloje situacija, susijusi su jos gimimo liudijimo išdavimu,
yra išskirtinai vidaus situacija. Todėl pareiškėjos pagrindinėje byloje prašymas šį liudijimą pakeisti nei
ratione temporis
, nei
ratione materiae
esą nepatenka į Sąjungos teisės ir, be kita ko, į nuostatų dėl Sąjungos pilietybės taikymo sritį.
Dėl šių Sąjungos teisės nuostatų taikymo
ratione temporis
reikia pažymėti, kad pagrindinė byla nėra susijusi su iš Sąjungos teisės kilusių teisių, tariamai įgytų iki Lietuvos Respublikos
įstojimo ir nuostatų dėl Sąjungos pilietybės įsigaliojimo jos atžvilgiu, pripažinimu. Ji yra susijusi su tariama dabartine
Sąjungos piliečio diskriminacija arba dabar jam taikomais apribojimais (šiuo klausimu žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
D’Hoop
, C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 24 punktą).
Iš tikrųjų pareiškėja pagrindinėje byloje prašo ne pakeisti jos gimimo liudijimą atgaline data, bet kad siekiant palengvinti
jos, kaip Sąjungos pilietės, laisvą judėjimą, atsižvelgiant į tai, jog po santuokos su Lenkijos piliečiu sudarymo ji apsigyveno
Belgijoje, kur pagimdė sūnų, turintį dvigubą – Lietuvos ir Lenkijos – pilietybę, kompetentingos Lietuvos valdžios institucijos
išduotų gimimo liudijimą, kuriame jos vardas ir mergautinė pavardė būtų užrašyti laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nuostatos dėl Sąjungos pilietybės taikomos nuo jų įsigaliojimo. Todėl pažymėtina, kad
jos turi būti taikomos praeityje kilusių situacijų dabartinėms pasekmėms (minėto Sprendimo
D’Hoop
25 punktas).
Vadinasi, pareiškėjos pagrindinėje byloje nurodyta diskriminacija ar jai taikomi apribojimai, atsisakius gimimo liudijime
pakeisti jos vardą ir mergautinę pavardę, iš principo gali būti vertinami pagal SESV 18 ir 21 straipsnius.
Klausimas dėl nuostatų, susijusių su Sąjungos pilietybe, taikymo
ratione temporis
nekyla kalbant apie prašymą pakeisti pareiškėjams pagrindinėje byloje 2007 m. liepos 7 d. išduotą santuokos liudijimą.
Dėl klausimo, ar prašymas pakeisti pareiškėjos pagrindinėje byloje gimimo ir santuokos liudijimus yra susijęs su išskirtinai
vidaus situacija ir nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, nes civilinės būklės aktų liudijimus jai išdavė kompetentingos
jos kilmės valstybės narės valdžios institucijos, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 54 punkto, pareiškėja
pagrindinėje byloje, pasinaudojusi jai tiesiogiai SESV 21 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi, nori, kad
šie liudijimai būtų pakeisti, siekiant palengvinti jos naudojimąsi šia teise. Savo prašymą ji, be kita ko, grindžia SESV 21 straipsniu,
ir nurodo nepatogumus, kuriuos ji patiria įgyvendindama pagal šias nuostatas jai suteikiamas teises, turėdama naudoti civilinės
būklės aktų liudijimus, kuriuose jos vardas ir pavardė nėra užrašyti lenkiškais rašmenimis, todėl jie neparodo, kokio pobūdžio
ryšiai ją sieja su pareiškėju pagrindinėje byloje ir net su jos sūnumi.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad SESV 20 straipsniu kiekvienam asmeniui, turinčiam valstybės narės pilietybę, yra suteikiamas
Sąjungos piliečio statusas (be kita ko, žr. minėto Sprendimo
D’Hoop
27 punktą ir 2011 m. kovo 8 d. Sprendimo
Ruiz Zambrano
, C‑34/09, dar nepaskelbto Rinkinyje, 40 punktą). Pareiškėja pagrindinėje byloje, kuri turi Sąjungos valstybės narės pilietybę,
turi šį statusą.
Kaip ne kartą pripažindamas Sąjungos piliečio statuso svarbą pirminėje teisėje yra nurodęs Teisingumo Teismas, Sąjungos pilietybe
siekiama, jog šis statusas būtų esminis valstybių narių piliečių statusas (žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Baumbast ir R
, C‑413/99, Rink. p. I‑7091, 82 punktą; 2010 m. kovo 2 d. Sprendimo
Rottmann
, C‑135/08, dar nepaskelbto Rinkinyje, 43 ir 56 punktus bei minėto Sprendimo
Ruiz Zambrano
41 punktą).
Šis statusas leidžia Sąjungos piliečiams, kurių situacija yra vienoda, Sutarties
ratione materiae
taikymo srityje būti vienodai teisiškai vertinamiems, nepaisant jų pilietybės, ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų
išimčių (be kita ko, žr. 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Grzelczyk
, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 31 punktą).
Situacijoms, kurios patenka į Sąjungos teisės
ratione materiae
taikymo sritį, priskirtinos situacijos, susijusios su Sutarties garantuojamų pagrindinių laisvių, be kita ko, kylančių iš
SESV 21 straipsnyje įtvirtintos laisvės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, įgyvendinimu (žr. minėtų sprendimų
Grzelczyk
33 punktą ir
D’Hoop
29 punktą).
Nors pagal dabar galiojančią Sąjungos teisę asmens vardo ir pavardės užrašymą civilinės būklės aktų įrašuose reglamentuojančios
taisyklės priklauso valstybių narių kompetencijai, įgyvendindamos šią kompetenciją jos privalo laikytis Sąjungos teisės ir,
konkrečiai tariant, Sutarties nuostatų dėl visiems Sąjungos piliečiams pripažintos laisvės judėti ir apsigyventi valstybių
narių teritorijoje (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Garcia Avello
, C‑148/02, Rink. p. I‑11613, 25 ir 26 punktus; 2008 m. spalio 14 d. Sprendimo
Grunkin ir Paul
, C‑353/06, Rink. p. I‑7639, 16 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Sayn-Wittgenstein
, C‑208/09, dar nepaskelbto Rinkinyje, 38 ir 39 punktus).
Akivaizdu, kad pagrindinėje byloje abu pareiškėjai, kaip Sąjungos piliečiai, įgyvendino laisvę judėti ir apsigyventi kitų
nei savo kilmės valstybių narių teritorijoje.
Kadangi SESV 21 straipsnyje yra įtvirtinta ne tik teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, bet, kaip
matyti iš šio sprendimo 61 ir 62 punktų ir kaip savo pastabose pažymėjo Komisija, ir bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės
draudimas, šios nuostatos atžvilgiu reikia išnagrinėti valstybės narės atsisakymą tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė
pagrindinėje byloje, pakeisti civilinės būklės aktų įrašus.

Dėl laisvo judėjimo ribojimo buvimo
Pirmiausia pažymėtina, kad asmens vardas ir pavardė yra vienas iš jo identiteto ir privataus gyvenimo, kuriam apsaugoti skirtas
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnis ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių
ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnis, elementų. Nors šios konvencijos 8 straipsnyje nėra aiškios nuorodos
į asmens vardą ir pavardę, jie vis dėlto susiję su jo privačiu ir šeimos gyvenimu, nes yra asmens tapatybės nustatymo priemonė
ir rodo šeiminius ryšius (visų pirma žr. minėto Sprendimo
Sayn-Wittgenstein
52 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Kadangi Sąjungos pilietis visose valstybėse narėse turi būti taip pat teisiškai vertinamas, kaip toje pačioje situacijoje
esantys tų valstybių narių piliečiai, su laisvo judėjimo teise nesuderinama tai, kad jo pilietybės valstybėje narėje jam būtų
taikomas mažiau palankus statusas nei tas, kuris būtų taikomas, jeigu jis nepasinaudotų Sutartyje suteiktomis judėjimo galimybėmis
(minėto Sprendimo
D’Hoop
30 punktas).
Iš tikrųjų Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatytos nepalankesnės sąlygos kai
kuriems savo piliečiams tik todėl, kad jie pasinaudojo laisve judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, yra SESV 21 straipsnio
1 dalimi kiekvienam Sąjungos piliečiui pripažintų laisvių apribojimas (be kita ko, žr. minėtų sprendimų
Grunkin ir Paul
21 punktą ir
Sayn-Wittgentstein
53 punktą).
Pirma, dėl pareiškėjos pagrindinėje byloje prašymo pakeisti Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus išduotuose gimimo
ir santuokos liudijimuose jos vardą ir mergautinę pavardę reikia pažymėti, kad, kai Sąjungos pilietis persikelia į kitą valstybę
narę ir paskui susituokia su šios kitos valstybės narės piliečiu, tai, kad šio piliečio vardas ir iki santuokos turėta pavardė
jo kilmės valstybės narės civilinės būklės aktų įrašuose negali būti pakeisti ir gali būti užrašyti tik tos valstybės narės
kalbos rašmenimis, negali būti laikoma mažiau palankiu vertinimu nei tas, kuris jam taikomas prieš pasinaudojant Sutarties
suteikiamomis galimybėmis laisvo asmenų judėjimo srityje.
Tokios teisės nebuvimas negali atgrasinti Sąjungos piliečio nuo noro pasinaudoti SESV 21 straipsniu pripažįstamomis judėjimo
teisėmis ir tai šiuo atžvilgiu nelaikytina ribojimu. Iš tikrųjų visuose kompetentingų Lietuvos valdžios institucijų pareiškėjai
pagrindinėje byloje išduotuose dokumentuose, dėl kurių vyksta ginčas pagrindinėje byloje, gimus įregistruotas vardas ir mergautinė
pavardė yra užrašyti vienodai, todėl nėra ribojamas naudojimasis šiomis teisėmis.
Vadinasi, SESV 21 straipsnis nedraudžia kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės
aktus, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis
valstybinės kalbos rašybos taisyklių, atsisakyti pakeisti vieno iš savo piliečių vardo ir iki santuokos sudarymo turėtos pavardės
transkripciją, kai jie buvo įregistruoti gimus pagal nacionalinės teisės aktus.
Antra, kalbant apie pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymus pakeisti įrašus santuokos liudijime, kiek tai susiję su prie pareiškėjos
pagrindinėje byloje mergautinės pavardės prijungta sutuoktinio pavarde, reikia priminti, kad sutuoktinio pavardė buvo prijungta
pagal galiojančius Lietuvos teisės aktus remiantis aiškiu pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymu.
Daugelyje kasdienio gyvenimo situacijų tiek viešoje, tiek privačioje sferoje reikia pateikti savo tapatybės, o šeimos atveju
– tarp įvairių šeimos narių egzistuojančių ryšių pobūdžio – įrodymą. Sąjungos piliečių pora, kaip antai pareiškėjų pora, nuolat
gyvenanti ir dirbanti ne savo kilmės valstybėje narėje, remiantis 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, iš
dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB,
75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk.,
5 t., p. 46), nuostatomis, turi turėti galimybę įrodyti tarp jų egzistuojančius ryšius.
Akivaizdu, kad skirtingą pareiškėjos pagrindinėje byloje vardo ir mergautinės pavardės užrašymą Lietuvos ir Lenkijos valdžios
institucijų išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose lemia jos pačios sąmoningas pasirinkimas, todėl jis neriboja jos
teisės laisvai judėti ir apsigyventi. Tačiau negalima atmesti to, kad aplinkybė, jog santuokos liudijime prie jos mergautinės
pavardės prijungta jos sutuoktinio pavardė, užrašyta tokia forma, kuri neatitinka jo kilmės valstybėje narėje įregistruotos
jo pavardės ir, beje, pareiškėjo pagrindinėje byloje pavardės, įrašytos tame pačiame santuokos liudijime, gali sukelti nepatogumų
suinteresuotiesiems asmenims.
Nepatogumų gali atsirasti dėl skirtingo tos pačios pavardės, taikomos dviem vienos sutuoktinių poros asmenims, užrašymo (šiuo
klausimu žr. minėtų sprendimų
Garcia Avello
36 punktą bei
Sayn-Wittgenstein
55 ir 66 punktus).
Tačiau pagal Teisingumo Teismo praktiką atsisakymas pagal taikytinus nacionalinės teisės aktus pakeisti bendrą pareiškėjų
pagrindinėje byloje pavardę gali būti laikomas SESV 21 straipsnyje pripažintų laisvių ribojimu tik tada, kai jis suinteresuotiesiems
asmenims gali sukelti „rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų“ (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Garcia Avello
36 punktą;
Grunkin ir Paul
23–28 punktus ir
Sayn-Wittgenstein
67, 69 ir 70 punktus).
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar egzistuoja realus pavojus, kad tokia šeima,
kaip antai pareiškėjų pagrindinėje byloje, kompetentingoms valdžios institucijoms atsisakius pakeisti vieno iš šeimos narių
pavardėje raidę „V“ į raidę „W“, turės išsklaidyti abejones dėl jų tapatybės ir pateikiamų dokumentų autentiškumo. Jei pagrindinės
bylos aplinkybėmis dėl tokio atsisakymo gali būti kvestionuojamas šiuose dokumentuose esančios informacijos teisingumas ir
kilti abejonių dėl šeimos tapatybės bei tarp jos narių esančių santykių, tai galėtų turėti rimtų pasekmių, be kita ko, įgyvendinant
SESV 21 straipsnyje tiesiogiai įtvirtintą apsigyvenimo teisę (šiuo klausimu taip pat žr. minėtų sprendimų
Garcia Avello
36 punktą ir
Sayn-Wittgenstein
55 ir 66–70 punktus).
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar kompetentingoms valdžios institucijoms remiantis
nacionalinės teisės aktais atsisakius pakeisti Sąjungos piliečių poros santuokos liudijimą ir abiejų sutuoktinių bendrą pavardę
užrašyti, pirma, vienodai ir, antra, taip, kad ji atitiktų sutuoktinio, su kurio pavarde susijęs klausimas sprendžiamas, kilmės
valstybės narės rašybos taisykles, suinteresuotiesiems asmenims gali kilti rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių
nepatogumų. Jei taip, tai yra SESV 21 straipsnyje kiekvienam Sąjungos piliečiui pripažintų laisvių ribojimas.
Trečia, dėl pareiškėjo pagrindinėje byloje prašymo, kad jo vardai Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus išduotame
santuokos liudijime būtų užrašyti laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių kaip „Łukasz Paweł“, reikia priminti, kad vardai
santuokos liudijime buvo užrašyti kaip „Lukasz Pawel“. Skirtumas tarp šių transkripcijų yra tas, kad praleisti diakritiniai
ženklai, kurie nenaudojami lietuvių kalboje.
Šiuo klausimu pareiškėjas pagrindinėje byloje ir Lenkijos vyriausybė tvirtina, kad bet koks valstybės narės atliktas asmens
kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose įrašyto jo vardo ar pavardės originalios rašybos pakeitimas
gali turėti neigiamų pasekmių, neatsižvelgiant į tai, ar pakeitimą sudaro nauja vardo ir (arba) pavardės transkripcija, ar
jį lemia tik diakritinių ženklų praleidimas. Iš tikrųjų tai gali turėti įtakos vardo ir (arba) pavardės tarimui, be to, tam
tikrais atvejais nenaudojant diakritinių ženklų gali būti sukurtas kitas asmenvardis.
Tačiau, kaip savo išvados 96 punkte pažymėjo generalinis advokatas, diakritiniai ženklai yra dažnai praleidžiami daugelyje
kasdienio gyvenimo situacijų dėl techninių priežasčių, pavyzdžiui, dėl objektyvių apribojimų, taikomų tam tikrose kompiuterinėse
sistemose. Be to, užsienio kalbos nemokantis asmuo dažnai nesupranta diakritinių ženklų reikšmės ir jų net nepastebi. Taigi
mažai tikėtina, kad vien diakritinių ženklų nenaudojimas suinteresuotajam asmeniui gali sukelti realių ir rimtų nepatogumų,
kaip jie apibrėžiami šio sprendimo 76 punkte cituojamoje teismo praktikoje, ir abejonių dėl asmens tapatybės bei jo pateiktų
dokumentų autentiškumo ar juose esančių duomenų teisingumo.
Vadinasi, valstybės narės kompetentingų valdžios institucijų atsisakymas tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis,
remiantis taikytinais nacionalinės teisės aktais, pakeisti Sąjungos piliečio, turinčio kitos valstybės narės pilietybę, santuokos
liudijimą taip, kad jo vardai jame būtų užrašyti su diakritiniais ženklais, kurie naudojami jo kilmės valstybės narės išduotuose
civilinės būklės aktų liudijimuose, ir laikantis tos valstybės narės valstybinės kalbos rašybos taisyklių, neriboja SESV 21 straipsnyje
kiekvienam Sąjungos piliečiui pripažintų laisvių.

Dėl Sąjungos piliečių laisvės judėti ir apsigyventi ribojimo pateisinimo
Tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų išvadą, kad atsisakymas pakeisti bendrą pareiškėjų
pagrindinėje byloje pavardę yra SESV 21 straipsnio apribojimas, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką
laisvo asmenų judėjimo apribojimas gali būti pateisinamas, tik jeigu jis pagrįstas objektyviomis priežastimis ir yra proporcingas
nacionalinės teisės teisėtai siekiamam tikslui (be kita ko, žr. minėtų sprendimų
Grunkin ir Paul
29 punktą bei
Sayn-Wittgenstein
81 punktą).
Remiantis kelių vyriausybių, pateikusių Teisingumo Teismui pastabas, nuomone, valstybė narė turi teisę rūpintis valstybinės
kalbos apsauga, siekdama išsaugoti tautinę vienybę ir socialinę sanglaudą. Lietuvos vyriausybė, be kita ko, pabrėžia, kad
lietuvių kalba yra konstitucinė vertybė, kuri saugo tautos identitetą, integruoja pilietinę tautą, užtikrina tautos suvereniteto
raišką, valstybės vientisumą ir jos nedalomumą, normalų valstybės ir savivaldybių įstaigų funkcionavimą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Sąjungos teisės nuostatos nedraudžia vykdyti politikos, kuria siekiama ginti ir remti valstybės
narės kalbą, kuri yra nacionalinė ir pirmoji valstybinė kalba (žr. 1989 m. lapkričio 28 d. Sprendimo
Groener
, C‑379/87, Rink. p. 3967, 19 punktą).
Pagal ESS 3 straipsnio 3 dalies ketvirtą pastraipą ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 22 straipsnį Sąjunga gerbia
turtingą savo kultūros ir kalbų įvairovę. Pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį Sąjunga taip pat gerbia valstybių narių nacionalinį
savitumą, kurio dalis yra valstybinės kalbos apsauga.
Vadinasi, nacionalinės teisės aktais, kaip antai taikytini pagrindinėje byloje, kuriais norima apsaugoti valstybinę kalbą
nustatant toje kalboje taikomas rašybos taisykles, siekiamas tikslas iš principo yra teisėtas ir gali pateisinti SESV 21 straipsnyje
numatytos teisės laisvai judėti ir apsigyventi apribojimus ir į jį galima atsižvelgti ieškant pusiausvyros tarp teisėtų interesų
ir šių Sąjungos teisėje pripažįstamų teisių.
Tačiau pagrindinę laisvę, kaip antai numatytą SESV 21 straipsnyje, ribojančios priemonės gali būti pateisinamos objektyviais
pagrindais, tik jeigu jos yra būtinos interesų, kuriuos jomis siekiama užtikrinti, apsaugai ir tik tiek, kiek šių tikslų negalima
pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis (žr. minėto Sprendimo
Sayn-Wittgenstein
90 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Kaip matyti iš šio sprendimo 66 punkto, pavardė yra vienas iš asmens identiteto ir privataus gyvenimo, kuriam apsaugoti skirtas
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnis ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos
8 straipsnis, elementų.
Maža to, Sąjungos teisėje buvo pripažinta, jog būtina užtikrinti valstybių narių piliečių šeimos gyvenimo apsaugą, siekiant
pašalinti kliūtis naudotis Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Orfanopoulos ir Oliveri
, C‑482/01 ir C‑493/01, Rink. p. I‑5257, 98 punktą).
Jei bus įrodyta, kad atsisakymas pakeisti pagrindinėje byloje dalyvaujančios Sąjungos piliečių poros bendrą pavardę sukelia
jiems arba jų šeimai rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas turės nustatyti, ar tokiu atsisakymu yra užtikrinama interesų – viena vertus, pareiškėjų pagrindinėje byloje teisės
į jų asmeninio ir šeimos gyvenimo gerbimą ir, kita vertus, teisėtos atitinkamos valstybės narės valstybinės kalbos ir jos
tradicijų apsaugos – pusiausvyra.
Kalbant apie lenkiškos pavardės „Wardyn“ pakeitimą santuokos liudijime į „Vardyn“, pažymėtina, kad Vilniaus miesto civilinės
metrikacijos skyriaus atsisakymo patenkinti pareiškėjų pagrindinėje byloje dėl to pateiktus prašymus neproporcingumą galėtų
rodyti, pavyzdžiui, tai, kad ši institucija tą pačią pavardę pareiškėjo pagrindinėje byloje atveju tame pačiame liudijime
užrašė pagal lenkų kalbos rašybos taisykles.
Be to, reikia konstatuoti, kad, remiantis Teisingumo Teismui pateikta informacija, kitų valstybių narių piliečių pavardės
Lietuvoje gali būti rašomos naudojant lotynų abėcėlės raides, kurių nėra lietuvių kalbos abėcėlėje. Tai įrodo faktas, kad
santuokos liudijime pareiškėjo pagrindinėje byloje pavardė prasideda raide „W“, kurios nėra lietuvių kalbos abėcėlėje.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, jog SESV 21 straipsnis turi būti aiškinamas
taip:
–        juo nedraudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos asmens
vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos
taisyklių, atsisakyti pakeisti gimimo ir santuokos liudijimuose vieno iš savo piliečių vardą ir pavardę pagal kitos valstybės
narės rašybos taisykles,
–        juo nedraudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis,
taikant tokius nacionalinės teisės aktus, atsisakyti pakeisti bendrą Sąjungos piliečių sutuoktinių pavardę, kuri įrašyta vieno
iš šių piliečių kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, laikantis tos valstybės rašybos taisyklių
su sąlyga, jei atsisakymas šiems Sąjungos piliečiams nesukelia rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų,
o tai turi nustatyti teismas, pateikęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Jei atsisakymas sukelia tokių nepatogumų, prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turi patikrinti, ar toks atsisakymas yra būtinas siekiant apsaugoti
nacionalinės teisės aktais ginamus interesus ir yra proporcingas teisėtai siekiamam tikslui,
–        juo nedraudžiama valstybės narės kompetentingoms valdžios institucijoms tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis,
taikant tokius nacionalinės teisės aktus, atsisakyti pakeisti Sąjungos piliečio, turinčio kitos valstybės narės pilietybę,
santuokos liudijimą taip, kad jo vardai liudijime būtų užrašyti su diakritiniais ženklais, kurie naudojami jo kilmės valstybės
narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, ir laikantis tos valstybės narės valstybinės kalbos rašybos taisyklių.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti
rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, yra susiję su situacija, kuri nepatenka į 2000 m. birželio 29 d.
Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės
priklausomybės, taikymo sritį.
2.
SESV 21 straipsnis turi būti aiškinamas taip:
–
juo nedraudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos asmens
vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos
taisyklių, atsisakyti pakeisti gimimo ir santuokos liudijimuose vieno iš savo piliečių vardą ir pavardę pagal kitos valstybės
narės rašybos taisykles,
–
juo nedraudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis,
taikant tokius nacionalinės teisės aktus, atsisakyti pakeisti bendrą Sąjungos piliečių sutuoktinių pavardę, kuri įrašyta vieno
iš šių piliečių kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, laikantis tos valstybės rašybos taisyklių
su sąlyga, jei atsisakymas šiems Sąjungos piliečiams nesukelia rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų,
o tai turi nustatyti teismas, pateikęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Jei atsisakymas sukelia tokių nepatogumų, prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turi patikrinti, ar toks atsisakymas yra būtinas siekiant apsaugoti
nacionalinės teisės aktais ginamus interesus ir yra proporcingas teisėtai siekiamam tikslui,
–
juo nedraudžiama valstybės narės kompetentingoms valdžios institucijoms tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis,
taikant tokius nacionalinės teisės aktus, atsisakyti pakeisti Sąjungos piliečio, turinčio kitos valstybės narės pilietybę,
santuokos liudijimą taip, kad jo vardai liudijime būtų užrašyti su diakritiniais ženklais, kurie naudojami jo kilmės valstybės
narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, ir laikantis tos valstybės narės valstybinės kalbos rašybos taisyklių.
Parašai.
*
Proceso kalba: lietuvių.