CELEX: 62010CJ0242
2003/54/EK irányelv
Villamos energia belső piaca
A villamosenergia-hálózat működése tekintetében alapvető villamosenergia-termelő létesítmények
A villamosenergia-átviteli és -elosztó hálózat üzemeltetője által meghatározott korlátok és kritériumok szerinti ajánlattételi kötelezettség a nemzeti villamosenergia-tőzsde piacán
Teherelosztási és kiegyenlítési szolgáltatások
Közszolgáltatási kötelezettségek

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 23., EK 43., EK 49. és EK 56. cikk, valamint a villamos energia belső piacára
vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26‑i 2003/54/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 176., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 211. o.) 11. cikke (2)
és (6) bekezdésének, valamint 24. cikkének értelmezésére irányul.
A kérdést az Enel Produzione SpA (a továbbiakban: Enel) és az Autorità per l’energia elettrica e il gas (a továbbiakban: AEEG)
között a villamosenergia‑hálózat működése tekintetében alapvető létesítményekkel rendelkező villamosenergia termelőket arra
kötelező nemzeti szabályozás tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, hogy villamosenergia szolgáltatási ajánlataikban
a villamosenergia‑szállítási és ‑elosztó hálózatot üzemeltető társaság (a továbbiakban: hálózatüzemeltető) által megállapított
szabályokat tiszteletben tartsák.

Jogi háttér

Az uniós jog
A 2003/54 irányelv az uniós jogalkotó által a villamosenergia és a gáz piacának progresszív liberalizációja céljából elfogadott
„második energiacsomag” részét alkotja. 1. cikke értelmében a 2003/54 irányelv „közös szabályokat állapít meg a villamos energia
termelésére, átvitelére, elosztására és a villamosenergia‑ellátásra vonatkozóan. Meghatározza a villamosenergia‑ágazat szervezetével
és működésével, a piacra jutással, a versenytárgyalási eljárásoknál alkalmazandó feltételekkel és eljárásokkal, valamint az
engedélyek kiadásával és a hálózatok működésével összefüggő szabályokat”.
A 2003/54 irányelvnek „Az ágazat szervezésére vonatkozó általános szabályok” című II. fejezetében található, „Közszolgáltatási
kötelezettségek és fogyasztóvédelem” című 3. cikke (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A Szerződés vonatkozó rendelkezéseinek teljes tiszteletben tartásával – különös tekintettel annak 86. cikkére – a tagállamok
a villamosenergia‑ágazatban működő vállalkozások számára általános gazdasági érdekből előírhatnak olyan közszolgáltatási kötelezettségeket,
amelyek a biztonságra, az ellátás biztonságát is beleértve, az ellátás folyamatosságára, minőségére és árára, valamint a környezetvédelemre,
beleértve az energiahatékonyságot és az éghajlat védelmét, vonatkoznak. Ezeknek a kötelezettségeknek világosan meghatározottaknak,
átláthatóaknak, megkülönböztetéstől menteseknek [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől menteseknek] és ellenőrizhetőeknek
kell lenniük, és garantálniuk kell a nemzeti fogyasztókhoz való hozzáférés egyenlőségét az Európai Unió villamosenergia‑ipari
vállalkozásai számára […]”.
A szóban forgó irányelvnek az átvitelirendszer‑üzemeltetők feladataira vonatkozó 9. cikke előírja:
„Minden átvitelirendszer‑üzemeltető felelős a következőkért:
a)      biztosítja, hogy a hálózat hosszú távon képes legyen kielégíteni a villamos energia átvitelére vonatkozó ésszerű igényeket;
b)      megfelelő átviteli kapacitás és a hálózat megbízhatóságának biztosításával hozzájárul az ellátás biztonságának fenntartásához;
[…]”
Ugyanezen irányelvnek „A kapacitások teherelosztása és kiegyenlítése” című 11. cikke (2) és (6) bekezdése ekképp rendelkezik:
„(2)      A termelőlétesítmények közötti teherelosztást és a rendszerösszekötők használatát olyan objektív, nyilvánosságra hozott követelményrendszer
alapján kell meghatározni, amelyet a tagállam hagyhat jóvá, és amelyet megkülönböztetéstől mentesen [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől
mentesen] alkalmaznak, biztosítva ezzel a belső villamosenergia‑piac megfelelő működését. Számításba kell venni a rendelkezésre
álló termelőlétesítményekből és a rendszerösszekötőkön keresztül történő szállításból nyerhető villamos energia gazdasági
elsőbbségét és a rendszer műszaki korlátait is.
[...]
(6)      Az átvitelirendszer‑üzemeltetők – amennyiben ezt a feladatot is ellátják – átlátható, megkülönböztetéstől mentes [helyesen:
hátrányos megkülönböztetéstől mentes], piaci alapú eljárások alapján szerzik be a hálózatuk veszteségeit fedező energiát és
a tartalék kapacitást.”
A 2003/54 irányelvnek „Az elosztóhálózat üzemeltetése” című V. fejezetében az elosztórendszer‑üzemeltetők feladataira vonatkozó
14. cikk ekképp rendelkezik:
„(1)      Az elosztórendszer‑üzemeltető biztonságos, megbízható és hatékony villamosenergia‑elosztó rendszert tart fenn területén, a
környezetvédelmi szempontok kellő figyelembevételével.
(2)      Minden esetben tartózkodik a megkülönböztető [helyesen: hátrányosan megkülönböztető] bánásmódtól a rendszerhasználókkal vagy
azok csoportjaival szemben, különösen a saját kapcsolt vállalkozásai javára.
[…]
(6)      Ahol az elosztórendszer‑üzemeltető felel az elosztóhálózat egyensúlyáért, az általa az egyensúly fenntartása érdekében alkalmazott
szabályoknak – beleértve a villamos energia egyensúlytól való eltéréséért a rendszerhasználók részéről fizetendő díjakra vonatkozó
szabályokat is – objektívnek, átláthatónak és megkülönböztetéstől mentesnek [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől menteseknek]
kell lenniük. Az elosztórendszer‑üzemeltetők által nyújtott szolgáltatások feltételeit – beleértve a szabályokat és a tarifákat
is – a 23. cikk (2) bekezdésének értelmében megkülönböztetéstől mentes [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől mentes] és
költségeket tükröző módon kell kialakítani, és közzé kell tenni azokat.
[…]”
Ezen irányelvnek a „Hálózati hozzáférés szervezése” című VII. fejezetében a szabályozó hatóságokra vonatkozó 23. cikk előírja:
(1)      A tagállamok szabályozó hatóságnak egy vagy több illetékes testületet jelölnek ki. Ezek a hatóságok teljes mértékben függetlenek
a villamosenergia‑ipar érdekeitől. E cikk alkalmazásában felelősek legalább a piac megkülönböztetéstől mentességért [helyesen:
hátrányos megkülönböztetéstől való mentességéért], a hatékony versenyért és a piac hatékony működéséért, különösen a következők
felügyeletével:
[…]
b)      bármely mechanizmus, amely a nemzeti villamosenergia‑hálózaton belül a szűk keresztmetszeteket kezeli;;
[…]
g)      az átviteli‑ és az elosztórendszer‑üzemeltetők milyen mértékben teljesítik a 9. és 14. cikkben megállapított feladataikat;
[…]”
A 2003/54 irányelv „Biztonsági intézkedések” című 24. cikke előírja, hogy az energiapiacon fellépő hirtelen válság esetén,
vagy amikor személyek biztonsága és testi épsége, készülékek, berendezések biztonsága vagy a hálózat integritása kerül veszélybe,
a tagállamok ideiglenesen megtehetik a szükséges biztonsági intézkedéseket, amelyekről haladéktalanul tájékoztatják az Európai
Bizottságot.

A nemzeti jog
A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1996. december 19‑i 96/92/EK európai parlamenti és tanácsi
irányelvet (HL 1997. L 27., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet 2. kötet 3. o.) az 1999. március 16‑i 79. sz. törvényerejű
rendelet (GURI 75. sz., 1999. március 31.; a továbbiakban: Bersani‑rendelet) ültette át.
E rendelet 2. cikkének (10) bekezdése a teherelosztást úgy határozza meg, mint „olyan tevékenység, amelynek célja a termelőlétesítmények,
a hálózat, a szállítás és a kiegészítő szolgáltatások használatára és összehangolt működésére vonatkozó igények elosztása”.
Amint az a Bíróság elé terjesztett iratokból kiderül, a teherelosztás az a művelet, amely által a hálózatüzemeltető a kereslet
igényeinek függvényében „felhívja” a mérlegkörben található és megfelelő tartalékkapacitással rendelkező termelőlétesítményeket,
hogy folyamatosan biztosítsák a villamosenergia‑hálózatban jelentkező kereslet és kínálat közötti egyensúlyt, ily módon garantálva
a villamosenergia‑ellátás folyamatosságát.
A Bersani‑rendelet 3. cikkének (3) és (5) bekezdése értelmében az AEEG 2003. december 30‑án elfogadta a 168/03. sz. határozatot
(GURI 24. sz., 2004. január 30.) a célból, hogy felmérje az elégséges biztonsági körülmények között a villamosenergia‑kereslet
kielégítéséhez nélkülözhetetlen termelőlétesítmények helyi piacának teljesítményét. E határozat a villamosenergia‑teherelosztás
szolgáltatása működésének és a vonatkozó energiaforrásokkal történő ellátásának feltételeit határozza meg.
Amint azt a termelő tevékenységek miniszterének 2003. december 9‑i rendelete (a GURI rendes melléklete, 301. sz., 2003. december
30) előírja, az olasz villamosenergia‑piac három különböző piacból áll, nevezetesen először is a másnapi piacból (a továbbiakban:
MP), ahol a villamosenergia értékesítésének és vételének ajánlataival kereskednek a következő nap minden egyes releváns időszaka
tekintetében, másodszor a napon belüli piacból (a továbbiakban: NBP), ahol a villamosenergia értékesítésének és vételének
ajánlataival kereskednek az MP‑n meghatározott előzetes betáplálási és vételezési programok kiigazítása tekintetében, és harmadsorban
a teherelosztási szolgáltatások piacából (a továbbiakban TSZP) áll, amely utóbbi az előzetes teherelosztási szolgáltatások
piacára és a kiegyenlítő piacra tagolódik.
Az AEEG által 2006. június 9‑én elfogadott 111/06. sz. határozat (a GURI rendes melléklete, 2006. július 4., 153. sz.; a továbbiakban:
111/06. sz. határozat) módosította a jelen ítélet 12. pontjában hivatkozott 168/03. sz. határozatot az elsődleges hálózatüzemeltető,
nevezetesen a Terna rete elettrica nazionale SpA (a továbbiakban: Terna) számára olyan eszközt biztosítva, amely lehetővé
tette a teherelosztási szolgáltatás tekintetében szükséges erőforrások feltárását. A villamosenergia‑hálózat működése és biztonsága
tekintetében alapvető létesítmények rendszeréről van szó (a továbbiakban: az alapvető létesítmények rendszere). Az alapvető
létesítmények rendszerére vonatkozó rendelkezéseket a 111/06. sz. határozat A. melléklete 3. részének 2. címe, különösen pedig
e melléklet 63., 64. és 65. cikke tartalmazta.
A 2009. január 28‑i 2. sz. törvénnyel (a GURI rendes melléklete, 22. sz.., 2009. január 28.) módosított és törvényi szintre
emelt, a családokat, a vállalkozásokat és a foglalkoztatást támogató sürgős intézkedésekről, valamint a nemzeti stratégiai
keret válságellenes intézkedésekkel történő módosításáról szóló, 2008. november 29‑i 185. sz. rendelettörvény (a GURI rendes
melléklete, 280. sz., 2008. november 29.; a továbbiakban: a 185. sz. rendelettörvény) átvette az alapvető létesítmények rendszerének
lényegi elemeit. 10. cikkének (3) bekezdése előírja azokat az elveket, amelyeknek meg kell, hogy feleljen a villamosenergia
piacára vonatkozó szabályozás, „tekintettel a kivételes nemzetközi gazdasági válságra és ennek a nyersanyagok árpiacára gyakorolt
hatására, a célból, hogy biztosítani lehessen a családok és a vállalkozások kisebb terheit, és csökkenteni lehessen a villamos
energia árát”.
Különösen a TSZP‑t illetően a 185. sz. rendelettörvény 3. cikke (10) bekezdésének d) pontja előírja, hogy „[m]űködtetése a
szállítási és a teherelosztási szolgáltatás koncessziója jogosultjának feladata annak érdekében, hogy lehetővé váljon a villamosenergia‑hálózat
biztonságának garantálásához szükséges forrásigények kiválasztása az erőforrások által a hálozat részére nyújtott különböző
szolgáltatások alapján, és az átlátható, valamint gazdasági szempontból hatékony felhasználás útján. A teherelosztási szolgáltatásokat
a szükséges erőforrásoknak az erre feljogosított gazdasági szereplő által történő megvásárlása biztosítja. A [TSZP‑n] az energia
ára az egyes feljogosított felhasználók által kötelezően javasolt és a teherelosztási szolgáltatás koncessziójának jogosultja
által elfogadott különböző árak alapján kerül meghatározásra, a legalacsonyabb árakat tartalmazó ajánlatok élveznek elsőbbséget
a szükségletek teljes kielégítéséig [...]”.
A 185. sz. rendelettörvény 3. cikkének (11) bekezdése  lényegében azt írja elő, hogy annak érdekében, hogy biztosítani lehessen
a családok és a vállalkozások kisebb terheit, és csökkenteni lehessen a villamos energia árát:
„ az [AEEG] a következő elvek és fő irányvonalak szerint fogadja el határozatait, a villamosenergia‑teherelosztásra vonatkozó
határozatokat is beleértve:
a)      azok az alanyok, amelyek a teherelosztási szolgáltatások szükségleteihez kellő, az [AEEG] által jelen alpont alapelveivel
összhangban álló szempontok alapján meghatározott alapvető létesítményekkel vagy létesítménycsoportokkal rendelkeznek, kötelesek
ajánlatot tenni a piacokon az [AEEG] által meghatározott feltételeknek megfelelően, amely hatóság precíz mechanizmusokat vezet
be a rendszer terheinek minimalizálása és a termelők méltányos díjazásának biztosítása érdekében: különösen lényegesek a teherelosztási
szolgáltatások szükségletei tekintetében azok a létesítmények – azon időintervallumok alatt, amelyekben a következőkben leírt
feltételek fennállnak –, amelyek műszakilag és strukturálisan tartósan nélkülözhetetlenek a hálózati túlterheltség feloldásához
vagy az országos villamosenergia‑rendszer megfelelő biztonsági szintjének fenntartásához.
b)      a [TSZP] hatékonyabbá tétele, a szóban forgó szolgáltatások költsége csökkentésének ösztönzése, az erőforrások határidős lekötése
és a végfelhasználók által fizetendő ellenszolgáltatás stabilizációja céljából intézkedések kerülnek elfogadásra.”
Az AEEG a 185. sz. rendelettörvénynek megfelelően 2009. április 29‑én elfogadta az ARG/elt 52/09. sz. határozatot (a GURI
rendes melléklete, 133. sz., 2009. június 11.; a továbbiakban: 52/09. sz. határozat), amelynek 1. cikke módosítja a 111/06. sz.
határozat A. mellékletének 63., 64. és 65. cikkét. Az 52/09. sz. határozattal az AEEG új szabályozást vezetett be a villamosenergia‑hálózat
működése és biztonsága szempontjából alapvető létesítményekre a teherelosztás vonatkozásában.
Az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 63. cikkének (9) bekezdése értelmében a hálózat
üzemeltetőjének el kell készítenie és közzé kell tennie a villamosenergia‑hálózat működése és biztonsága tekintetében alapvetőnek
minősülő létesítmények és létesítménycsoportok jegyzékét. E létesítmények az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz.
határozat A. mellékletének 63–65. cikkében előírt ajánlattételi kötelezettség és díjszabási rendszer hatálya alá tartoznak.
Az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. mellékletének 64. cikkében rögzített szabályozás (a továbbiakban:
általános szabályozás) előírja, hogy az alapvető létesítmények tulajdonosainak – azon mennyiségek tekintetében és azon időszak
alatt, amelynek során létesítményük alapvetőnek minősül – a következő korlátozásoknak alávetett ajánlatokat kell tenniük:
–        az MP‑n és az NBP‑n az értékesítési ajánlatokat nullával egyenlő áron kell megtenni, a vételi ajánlatokat pedig az ár megjelölése
nélkül, és
–        a TSZP‑n az ajánlatokat az MP‑n értékesített villamosenergia árával megegyező áron kell megtenni.
Amint az a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, a termelőnek lehetősége van, hogy szabadon meghatározott árat kínáljon
a nem alapvetőnek minősített mennyiségek és órák tekintetében.
Az 52/09. sz. határozat ezenkívül a 111/06. sz. határozat A. mellékletébe beillesztette a 65a. cikket, amely előírja az alapvető
létesítmények tulajdonosai számára annak lehetőségét, hogy létesítményei tekintetében szerződéses alapon az 52/09. sz. határozattal
módosított 111/06. sz. határozat A. mellékletének 63–65. cikkében előírtaktól eltérő ajánlattételi módot válasszon, oly módon,
hogy a tulajdonában álló egyetlen termelőlétesítmény sem kerül fel az alapvető létesítmények jegyzékére azon naptári év vonatkozásában,
amelyre a szerződés irányul.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Villamosenergia‑termelő vállalkozásként és alapvetőnek minősített létesítmények tulajdonosaként az Enel az 52/09. sz. határozat
megsemmisítésére irányuló keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz elsősorban arra hivatkozva, hogy az ellentétes
a 2003/54 irányelvvel, különösen annak 11. cikke (2) és (6) bekezdésével.
Az Enel azt állítja, hogy a megtámadott szabályozás által bevezetett rendszerben a hálózatüzemeltető részéről a teherelosztási
szolgáltatások nyújtásához szükséges energia rendelkezésre bocsátása kívül kerül a kereslet és a kínálat alakulásának szabályán,
és az az alapvetőnek minősített létesítményeket vagy létesítménycsoportokat tulajdonló vállalkozásoknak adott olyan utasítások
alapján megy végbe, amelyek szerint azok kötelesek az energiatőzsdét alkotó minden piacon, nevezetesen az MP‑n, az NBP‑n és
a TSZP‑n meghatározott energiamennyiségeket rendelkezésre bocsátani, nem a termelő saját üzleti stratégiája körében meghatározott,
hanem maga az AEEG által megszabott, a MP‑n és az NBP‑n kialakult tőzsdei középáron alapuló áron, a sajátos tőzsdei referenciapiac,
a TSZP áraitól eltérő díjszabás alapján.
Ez ellentétes a 2003/54 irányelv céljával és rendelkezéseivel, amely irányelv az egyes tagállamok jogalkotásának egységesítése
szándékával előírta, hogy az energia termelésének és értékesítésének szabadpiaci versenykörnyezetben, nem pedig irányított
gazdasági modell alapján kell történnie. Az 52/09. sz. határozatban előírt szabályozás ellentétes ezen irányelv 11. cikkének
(2) és (6) bekezdésével is, amely rendelkezések előírják, hogy a teherelosztási szolgáltatásoknak figyelemmel kell lenniük
a termelőlétesítményekből nyerhető energia gazdasági elsőbbségére, az ajánlatokat gazdasági szempontok alapján választva ki,
illetve az átvitelirendszer‑üzemeltetőknek átlátható, hátrányos megkülönböztetéstől mentes, piaci alapú eljárások alapján
kell beszerezniük a hálózatuk veszteségeit fedező energiát és a tartalék kapacitást.
A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás összeegyeztethető‑e a Szerződésnek
a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságára, valamint az áruk és a tőke szabad mozgására vonatkozó előírásaival. A
szerződéskötési kötelezettség előírása ugyanis főszabály szerint lényegi korlátozásnak minősül a gazdasági szereplők által
élvezett szerződéskötési szabadság tekintetében, és olyan jellegű, hogy ez utóbbiak számára többletköltségeket és a kereskedelmi
stratégia változtatását eredményezhetik. A letelepedés szabadságát pedig az energia eladási árának előre történő meghatározása
is korlátozza.
A kérdést előterjesztő bíróság kétli, hogy a szóban forgó nemzeti intézkedések igazolhatóak lennének az EK 86. cikk (2) bekezdése
és a 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése által előírt eltérések címén, mivel nem bizonyos, hogy ezek közszolgáltatási
kötelezettségeknek minősülhetnek.
A kérdést előterjesztő bíróság a szóban forgó intézkedések arányosságát illetően is kétségeket táplál. Ezeknek az intézkedéseknek
ugyanis nem az a célja, hogy megvalósítsák a versenyfeltételeket a TSZP‑n a meghatározó helyzetben lévő gazdasági szereplők
erőfölényének csökkentésével, hanem – ezen erőfölény csökkentése érdekében – korlátozzák a TSZP szerepét egy, a hálózatüzemeltető
által irányított adminisztratív energiaellátási rendszerrel szemben. Továbbá nem bizonyított, hogy a hivatkozott gazdasági
szereplők erőfölénye nem csökkenthető a piac liberalizációjával összeegyeztethető intézkedésekkel.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a szóban forgó intézkedések a belső energiapiac rendszerétől való
állandó eltérésnek minősülnek. Az ilyen intézkedések továbbá nem minősülhetnek a 2003/54 irányelv 24. cikke szerinti „biztonsági
intézkedéseknek”.
E körülmények között a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal
céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e az [EK] 23., [EK] 43., [EK] 49. és [EK] 56. cikkel, illetve a 2003/54 irányelv 11. cikkének (2) és (6) bekezdésével,
valamint 24. cikkével az a nemzeti szabályozás, amely – anélkül, hogy azt az Európai Bizottságnak bejelentették volna – a
teherelosztási szolgáltatások szükségletei kielégítéséhez alapvetőnek bizonyuló, meghatározott villamosenergia‑termelők számára
adott körülmények között kötelezően előírja, hogy az energiatőzsde piacain ajánlatot tegyenek a hálózatüzemeltető által egyoldalúan
meghatározott programok alapján, és amely kivonja ezen ajánlatok díjszabását a termelő szabad meghatározása alól, és olyan
paraméterekhez köti, amelyeket nem az »átlátható, megkülönböztetéstől mentes [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől mentes],
piaci alapú eljárások alapján« határoztak meg?”

Az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdésről

Előzetes megállapítások
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kéri a Bíróságtól, hogy értelmezze az EK 56. cikknek a tőke szabad mozgására
vonatkozó rendelkezéseit.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság nem dönthet a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett
kérdésről, amennyiben nem rendelkezik azon ténybeli, illetve jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett
kérdésekre hasznos választ tudjon adni (lásd ebben az értelemben a C‑94/04. és C‑202/04. sz., Cipolla és társai egyesített
ügyekben 2006. december 5‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11421. o.] 25. pontját, valamint a C‑380/05. sz. Centro Europa 7
ügyben 2008. január 31‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑349. o.] 53. pontját). Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatnak
meg kell jelölnie azon okokat, amelyek a nemzeti bíróságot arra indították, hogy felvesse a közösségi jog értelmezésének kérdését,
és amelyek alapján szükségesnek tartotta a Bíróság elé terjeszteni a kérdéseit. Ezért elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság
minimális magyarázatot adjon az értelmezni kért közösségi rendelkezések kiválasztásának okaira, valamint e rendelkezések és
az alapügyben alkalmazandó nemzeti jogszabály közötti kapcsolatra (a fent hivatkozott Centro Europa 7 ügyben hozott ítélet
54. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság semmiféle magyarázatot nem szolgáltat a Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó
rendelkezései és az alapjogvita vagy e jogvita tárgya közötti, általa megállapított kapcsolat tekintetében. Következésképpen
meg kell állapítani, hogy a kérdés a Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseire vonatkozó részében elfogadhatatlan.
A Szerződésnek az áruk szabad mozgására, a szolgáltatásnyújtás szabadságára és a letelepedés szabadságára vonatkozó, a kérdést
előterjesztő bíróság által hivatkozott rendelkezéseit illetően egyrészt arra kell emlékeztetni, hogy a 2003/54 irányelvet
elsősorban a hivatkozott szabadságokra vonatkozó rendelkezések, az EK 47. cikk (2) bekezdése és az EK 55. cikk alapján fogadták
el. Másfelől az alapeljárás a teherelosztásról szóló nemzeti szabályozás ellen benyújtott kereset alapján indult. Márpedig
éppen ez utóbbi a 2003/54 irányelv 11. cikkének tárgya. Az alapeljárás tekintetében ezen irányelv biztosítja a villamosenergia‑ágazatban
a Szerződésben rögzített szabadságok megvalósulását, köztük az áruk szabad mozgását, a szolgáltatásnyújtás szabadságát és
a letelepedés szabadságát. Tehát a szóban forgó irányelv tekintetében kell megvizsgálni e szabadságok korlátozásainak esetleges
fennállását.
Ami a 2003/54 irányelvnek a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott 24. cikkét illeti, meg kell állapítani, hogy e
cikk tárgyát azon biztonsági intézkedések alkotják, amelyeket valamely tagállam a hálózatot fenyegető kivételes kockázatok
esetén jogosult elfogadni. Hangsúlyozni kell azonban, hogy még ha a 185. sz. rendelettörvényt „a kivételes nemzetközi gazdasági
válságra és ennek a nyersanyagok árpiacára gyakorolt hatására [tekintettel]” fogadták is el, a Bíróság elé terjesztett iratokból
nem következik, hogy e szabályozás elfogadására az energiapiacon fellépő hirtelen válság okán került sor, vagy amikor személyek
biztonsága és testi épsége, készülékek, berendezések biztonsága vagy a hálózat integritása került veszélybe, amint azt a 24. cikk
rögzíti. E körülményekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy a szóban forgó cikk nem releváns az előzetes döntéshozatalra
terjesztett kérdésre adandó válasz tekintetében.
Egyébiránt hangsúlyozni kell, hogy – mivel a kérdést előterjesztő bíróság kétségeket táplál azon kérdés tekintetében, hogy
a szóban forgó intézkedések közszolgáltatási kötelezettségeknek minősülhetnek‑e – figyelembe kell venni a 2003/54 irányelv
3. cikkének (2) bekezdését is, amelynek értelmében a tagállamok a villamosenergia‑ágazatban működő vállalkozások számára előírhatnak
ilyen közszolgáltatási kötelezettségeket.
E tényezőkre figyelemmel, és hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára az alapeljárás megoldása tekintetében hasznos választ
lehessen adni, az előterjesztett kérdést úgy kell érteni, mint amely annak értékelésére irányul, hogy a 2003/54 irányelvet,
és különösen 3. cikkének (2)bekezdését, valamint 11. cikkének (2) és (6) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes
az alapeljárásban szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely a nemzeti szabályozó hatóság által megállapított kritériumok
alapján a teherelosztási szolgáltatások villamosenergia szükségletei kielégítéséhez alapvetőnek minősített létesítményeket
vagy létesítménycsoportokat tulajdonló gazdasági szereplőket arra kötelezi, hogy a villamosenergia nemzeti piacain az e hatóság
által előzetesen meghatározott feltételek mellett tegyenek ajánlatokat.

A tagállamok beavatkozásának feltételei
Közszolgáltatási kötelezettségek
A 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az EK 86. cikk teljes tiszteletben tartásával a tagállamok a villamosenergia‑ágazatban
működő vállalkozások számára általános gazdasági érdekből előírhatnak olyan közszolgáltatási kötelezettségeket, amelyek a
biztonságra, az ellátás biztonságát is beleértve, az ellátás folyamatosságára, minőségére és árára vonatkoznak.
Ki kell emelni, hogy a 2003/54 irányelv 3. cikkének (6) bekezdése alapján a tagállamok kötelesek tájékoztatni a Bizottságot
minden olyan intézkedésről, amelyet a közszolgáltatási kötelezettségek teljesítése érdekében hoztak, valamint azok belföldi
és nemzetközi versenyre gyakorolt lehetséges hatásairól, függetlenül attól, hogy a szóban forgó intézkedések esetében szükség
van‑e az ezen irányelv rendelkezéseitől való eltérésre, továbbá kétévenként kötelesek tájékoztatni a Bizottságot ezen intézkedések
minden esetleges módosításáról (lásd ebben az értelemben a C‑265/08. sz., Federutility és társai ügyben 2010. április 20‑án
hozott ítélet [EBHT 2010., I‑3377. o.] 23. pontját), és az ezen intézkedésekről történő tájékoztatás lehetővé teszi annak
ellenőrzését, hogy valamely tagállam közszolgálati kötelezettséget szándékozott‑e előírni. Mindazonáltal a tájékoztatás hiánya
önmagában nem elegendő annak bizonyítására, hogy a szóban forgó szabályozás nem minősül közszolgáltatási kötelezettségnek.
Az EK 86. cikk (2) bekezdése előírja egyfelől, hogy az általános gazdasági érdekű szolgáltatások működtetésével megbízott
vállalkozások olyan mértékben tartoznak a versenyszabályok hatálya alá, amennyiben ezek alkalmazása sem jogilag, sem ténylegesen
nem akadályozza a rájuk bízott sajátos feladatok végrehajtását, másfelől pedig a kereskedelem fejlődését ez nem befolyásolhatja
olyan mértékben, amely ellentétes az Unió érdekeivel.
Amint a Bíróság rámutatott, e rendelkezés arra irányul, hogy összeegyeztesse a tagállamok azon érdekeit, hogy egyes vállalkozásokat
gazdaság‑ vagy szociálpolitikai eszközként vegyenek igénybe, valamint az Uniónak a versenyszabályok tiszteletben tartására
és a közös piac egységének megóvására vonatkozó érdekeit (lásd ebben az értelemben a C‑67/96. sz. Albany‑ügyben 1999. szeptember
21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5751. o.] 103. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Magának az EK 86. cikknek a szövegéből következik, hogy a 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése alapján a vállalkozásokra
előírható közszolgáltatási kötelezettségeknek tiszteletben kell tartaniuk az arányosság elvét, és épp ezért ezek a kötelezettségek
kizárólag olyan mértékben veszélyeztethetik a villamosenergia‑ellátás árának szabad meghatározását, amennyiben az általuk
kitűzött, általános gazdasági érdeknek való megfeleléshez szükséges (a fent hivatkozott Federutility és társai ügyben hozott
ítélet 33. pontja).
A villamosenergia‑piacra és a teherelosztásra vonatkozó uniós szabályozás
A villamosenergia‑piac fokozatos liberalizációja keretében a tagállamok által kijelölt szabályozó hatóságokat különleges felelősséggel
ruházták fel. A 2003/54 irányelv 23. cikke (1) bekezdésének b) és g) pontja értelmében ugyanis az olyan szabályozó hatóságoknak,
mint az AEEG, biztosítaniuk kell a hátrányos megkülönböztetéstől való mentességet, a hatékony versenyt és a piac hatékony
működését, különös tekintettel a nemzeti villamosenergia‑hálózaton belüli szűk keresztmetszeteket kezelő mechanizmusokra,
és azon mértékre, amelyben az átviteli‑ és az elosztórendszer‑üzemeltetők teljesítik a 9. és 14. cikkben megállapított feladataikat.
A 2003/54 irányelv 9. cikkének a) és b) pontja előírja, hogy minden hálózatüzemeltető köteles biztosítani, hogy a hálózat
hosszú távon képes legyen kielégíteni a villamos energia átvitelére vonatkozó ésszerű igényeket, valamint köteles hozzájárulni
az ellátás biztonságának fenntartásához a megfelelő átviteli kapacitás és a hálózat megbízhatóságának biztosításával. Ezen
irányelv 14. cikkének (1), (2) és (6) bekezdése előírja, hogy ezen üzemeltetők feladata a biztonságos, megbízható és hatékony
villamosenergia‑elosztó rendszer fenntartása területükön, minden esetben tartózkodva a rendszerhasználókkal szembeni hátrányosan
megkülönböztető bánásmódtól.
Ami különösen a teherelosztási szolgáltatásokat illeti, ki kell emelni, hogy a 2003/54 irányelv 9. és 11. cikke értelmében
a hálózatüzemeltető felelős a villamosenergiának a hálózatban történő átviteléért, hogy garantálja biztonságát, megbízhatóságát
és hatékonyságát. Ezen irányelv tehát a hálózatüzemeltetőre ruházza a területén található termelőlétesítmények teherelosztásáért
való felelősséget is.
A 2003/54 irányelv 11. cikkének (2) bekezdése értelmében a termelőlétesítmények közötti teherelosztást olyan objektív, nyilvánosságra
hozott követelményrendszer alapján kell meghatározni, amelyet a tagállam hagyhat jóvá, és amelyet hátrányos megkülönböztetéstől
mentesen alkalmaznak. E kritériumoknak figyelembe kell venniük a rendelkezésre álló termelőlétesítményekből nyerhető villamos
energia gazdasági elsőbbségét és a rendszer műszaki korlátait is. E cikk (6) bekezdése pedig lényegében azt írja elő, hogy
a hálózatüzemeltetők átlátható, hátrányos megkülönböztetéstől mentes, piaci alapú eljárások alapján szerzik be az általuk
használt energiát.
A 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése és 11. cikkének (2) és (6) bekezdése lehetővé teszi az érintett tagállam számára,
hogy a szabályozó hatóságok és a hálózatüzemeltetők közvetítésével közszolgáltatási kötelezettségeket írjanak elő a teherelosztási
szolgáltatás szükségleteinek kielégítéséhez szükséges termelőlétesítményekkel rendelkező vállalkozások számára, amennyiben
fennállnak az e rendelkezésekben előírt feltételek.
Az ilyen beavatkozást előíró szabályozásnak általános gazdasági érdeket kell szolgálnia, és tiszteletben kell tartania az
arányosság elvét. Továbbá a szóban forgó kötelezettségeknek világosan meghatározottaknak, átláthatóaknak, hátrányos megkülönböztetéstől
menteseknek és ellenőrizhetőeknek kell lenniük, és garantálniuk kell a nemzeti fogyasztókhoz való hozzáférés egyenlőségét
a hivatkozott vállalkozások számára. Mindenesetre az e létesítmények útján történő teherelosztást objektív, nyilvános és hátrányos
megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott követelményrendszer alapján kell megoldani, amely számításba veszi a hivatkozott
termelőlétesítményekből nyerhető villamos energia gazdasági elsőbbségét és a rendszer műszaki korlátait is.
Az alapeljárásban a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megítélnie, hogy e követelmények teljesülnek‑e. A Bíróságnak azonban
ehhez minden szükséges útmutatást meg kell adnia e bíróság számára az uniós joggal kapcsolatban.

Az általános gazdasági érdek
Emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok – az uniós jog tiszteletben tartása mellett – jogosultak az általános gazdasági
érdekű szolgáltatásaik terjedelmét és szervezetét meghatározni. Különösen figyelembe vehetik a nemzeti politikájukra jellemző
sajátos célokat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Albany‑ügyben hozott ítélet 104. pontját és a fent hivatkozott
Federutility és társai ügyben hozott ítélet 29. pontját).
Amint az a Bersani‑rendelet 3. cikkéből következik, a villamosenergia teherelosztási szolgáltatása olyan közszolgáltatás,
amelynek célja, hogy biztosítsa a nemzeti villamosenergia‑átviteli hálózatban jelentkező kereslet és kínálat közötti egyensúlyt,
ily módon garantálva a villamosenergia‑ellátás biztonságát és folyamatosságát.
Azt a kérdést illetően, hogy az olyan vállalkozást, mint a Terna, megbízták‑e közérdekű szolgáltatás ellátásával, meg kell
állapítani, hogy – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik –közjogi koncesszióval e vállalkozásra ruházták
a teherelosztási szolgáltatás felelősségét.
Különösen az alapvető létesítmények rendszerét illetően, ezt – amint a 185. sz. rendelettörvény 3. cikkének (10) bekezdése
előírja – a célból fogadták el, hogy biztosítani lehessen a háztartások és a vállalkozások terheinek könnyítését, és csökkenteni
lehessen a villamos energia árát.
Az előző pontban említett kötelezettségek megfelelnek a 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő, a hálózat
biztonságára és a fogyasztók védelmére vonatkozó előírásoknak. Főszabály szerint tehát el kell fogadni, hogy az alapvető létesítmények
rendszere általános gazdasági érdeket szolgál.

Az arányosság elvének tiszteletben tartása
Ha – amint az a jelen ítélet 42. pontjából következik – a 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése az EK 86. cikkel összefüggésben
lehetővé teszi, hogy a közszolgáltatás ellátásával megbízott vállalkozással szemben elsősorban a villamosenergia‑szállítás
árára vonatkozó kötelezettségeket lehessen előírni, az e kötelezettségeket előíró nemzeti szabályozásnak alkalmasnak kell
lennie arra, hogy biztosítsa az általa követett cél megvalósulását, és ne haladja meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket,
azaz megfeleljen az arányosság követelményének.
Azt kell tehát megvizsgálni, hogy az olyan szabályozás, mint az alapügyben szereplő, alkalmas‑e a hivatkozott célok megvalósítására,
nevezetesen a hálózat biztonságának és a fogyasztók védelmének garantálására.
A Bíróság elé terjesztett iratokból az következik, hogy e nemzeti szabályozást kizárólag az alapvető létesítménnyel rendelkező
gazdasági szereplők tekintetében kell alkalmazni, azaz olyan esetekben, amikor csak egy termelőlétesítmény létezik, amely
műszaki jellemzői és teljesítményének gyors változtathatósága okán képes megtermelni a teherelosztás követelményeihez szükséges
forrásokat. Az olyan piacon, mint a villamosenergia piaca, ahol a keresletet a rugalmatlanság jellemzi, és a szóban forgó
áru nem tárolható, az ilyen létesítmény nélkülözhetetlen a hálózati túlterheltség feloldásához és/vagy a villamosenergia‑rendszer
megfelelő biztonsági szintjeinek fenntartásához. E nélkülözhetetlen vagy alapvető jelleg az ilyen létesítménnyel rendelkező
gazdasági szereplőre a stratégiai helyzetben lévő és megkerülhetetlen gazdasági szereplő jogállását ruházza.
Az Olasz Köztársaság – anélkül, hogy ennek ellentmondtak volna – e tekintetben hangsúlyozta, hogy ez a helyzet a villamosenergia
költségeinek és végső árának indokolatlan emelkedését okozta, amely emelkedés nem felel meg a költségek valós növekedésének,
és veszélyeztetheti az ellátás biztonságát.
E tekintetben nem lehet eleve kizárni, hogy az értékesítési ajánlatok árának túlzott, e stratégiai és megkerülhetetlen helyezetek
fennállásának tényéből eredő emelkedése a végső fogyasztók és a vállalkozások által fizetett villamosenergia‑árban is tükröződik.
E körülményekre figyelemmel elfogadható, hogy az alapvető létesítmények rendszerének az olyan termelőkkel szembeni alkalmazása,
amelyek tekintetében megállapítható, hogy stratégiai és megkerülhetetlen helyzetben vannak a piacon, alkalmas arra, hogy garantálja
a hálózat biztonságát és a fogyasztók védelmét.
Az alapvető létesítményeknek az 52/09. sz. határozattal módosított rendszerét illetően a Bíróság elé terjesztett iratokból
az tűnik ki, hogy a 185. sz. rendelettörvényt és az 52/09. sz. határozatot annak következtében fogadták el, hogy megállapítást
nyert, hogy az akkor hatályban lévő rendszer mind az alapvetőnek minősített létesítmények kis száma miatt, mind pedig azért,
mert az „alapvetőség” fogalma az egyes létesítményekre vonatkozott, és nem az azokat tulajdonló vállalkozásokra, nem volt
elég hatékony, amiért is „megtörténhetett, hogy önmagában egyetlen létesítmény kötelező jellegű rendszerbe vonása nem volt
elegendő meghatározott gazdasági szereplők erőfölényes piaci helyzetének megszüntetésére, hiszen egyéb, összességükben a teherelosztás
szükségleteinek lefedéséhez alapvető létesítmények tulajdonosaiként egyoldalúan határozhatták volna meg a meghatározott hálózatműködési
feltételek között szükséges marginális mennyiségű energiára vonatkozó eladási árat”.
Következésképpen, mivel az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 63. cikke (2) bekezdésének
b) pontja értelmében a Terna alapvetőnek minősít minden olyan létesítményt, amely nélkül lehetetlen volna garantálni a hálózat
biztonságát, és mivel e cikk (3) bekezdésének a) és b) pontja értelmében olyan termelőlétesítményekről van szó, amelyek kifejezetten
szükségesek és nélkülözhetetlenek a teherelosztási szolgáltatás szükségleteinek kielégítéséhez, az olyan szabályozás, mint
az alapvető létesítmények rendszere, alkalmas arra, hogy garantálja a hálózat biztonságát és a fogyasztó védelmét.
Meg kell azonban vizsgálni, hogy a beavatkozás e módszere nem lépi‑e túl a követett általános gazdasági érdekeknek való megfeleléshez
szükséges mértéket.
Az ENEL e tekintetben – anélkül, hogy ellentmondtak volna ennek – arra hivatkozik, hogy az 52/09. sz. határozatnak az a joghatása,
hogy termelőkapacitásának jelentős része – a korábbi 500 MW helyett több mint 10 000 MW – az alapvető létesítmények rendszerébe
kerül. A kérdést előterjesztő bíróság feladata ezen állítás megalapozottságának vizsgálata.
E körülményekre figyelemmel az alapvető létesítményeknek az 52/09. sz. határozattal módosított rendszere főbb jellemzőit kell
megvizsgálni.
Az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 63. cikke (9) bekezdésének b) pontja előírja, hogy
a Terna hatásköre az alapvetőnek minősített létesítmények és/vagy létesítménycsoportok órái számának és teljesítményének meghatározása.
A Terna tehát az egységeket és a létesítményeket kizárólag csak azon időintervallumokban és mennyiségek tekintetében tartja
nyilván, amelyek vonatkozásában a termelőlétesítmény a hálózat biztonsága szempontjából alapvetőnek minősül. A nem alapvetőnek
minősített mennyiségeket illetően az általános szabályozás előírja, hogy a termelőnek lehetősége van a piacon az általa kívánt
áron felkínálni az általa meghatározott mennyiséget.
Továbbá az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 64. cikkének (3) és (4) bekezdése előírja,
hogy a TSZP‑re vonatkozó korlátok és kritériumok meghatározása során a Ternának figyelembe kell vennie az MP‑n és az NBP‑n
elért eredményeket. Pontosabban a TSZP‑n elfogadott eladási vagy vételi ajánlatok árát illetően az 52/09. sz. határozattal
módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 64. cikkének (7) bekezdése előírja, hogy az megfelel a villamos energia eladási
árának a termelő létesítmény mérlegköre MP‑jén. Következésképpen, ha ezen energiáért a termelő nem azt az árat kapja, amelyet
felajánlhatott és megkaphatott volna az e piacokon, mivel az ajánlat értékének az MP‑n és az NBP‑n nullával egyenlőnek kell
lennie, meg kell állapítani, hogy ezért a termelő az ugyanazon mérlegkör átlagos piaci árát kapja.
E körülményekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy az Enel állításával ellentétben úgy tűnik, hogy a TSZP‑n rendelkezésre
bocsátott energiáért nem az egyedi tőzsde referenciapiaci értékektől teljesen idegen díjszabás alapján fizetnek. Mivel az
52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat 64. cikkének (7) bekezdése előírja, hogy ezért az energiáért a termelő
létesítmény mérlegköre piaci átlagárának megfelelő árat kell fizetni, meg kell állapítani, hogy – amint egyébiránt azt a 185.
sz. rendelettörvény 3. cikkének (11) bekezdése is előírja – e rendszer láthatóan alkalmas arra, hogy biztosítsa az ilyen létesítményekkel
rendelkező gazdasági szereplők méltányos díjazását.
Továbbá az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 64. cikkének (8) bekezdése előírja, hogy
ha ez az ár alacsonyabb, mint a létesítmény változó költségei, a Terna az alapvető létesítménnyel rendelkező gazdasági szereplő
számára a különbözetnek megfelelő kompenzációt nyújt, amennyiben ezen, a szóban forgó termelőegységeknek tulajdonított változó
költség és a villamosenergiának az MP‑re vonatkozó eladási ára közötti különbözet pozitívnak mutatkozik. A Bíróság elé terjesztett
iratokból kitűnik, hogy e mechanizmus célja, hogy garantálja a teherelosztást igénybe vevő számára, hogy a piacokon rendelkezésre
álló alapvető létesítmények díjazása ne legyen alacsonyabb, mint magának a létesítménynek a változó költségei.
Továbbá az alapvető létesítmények rendszere bizonyos rugalmasságot mutat, és az alapvető létesítményekkel rendelkező gazdasági
szereplők számára olyan alternatívákat kínál, amelyek láthatóan arra irányulnak, hogy enyhítsék e rendszer tekintetükben történő
alkalmazásának hatását.
Az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 63. cikkének (5) bekezdése ugyanis lehetővé teszi
a teherelosztást igénybe vevő számára, hogy kiválassza, melyik minimális termelőlétesítmény‑csoport – köztük a Terna által
előzetesen kiválasztottak is – kerüljön be az alapvető létesítmények rendszerébe.
Az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 63. cikkének (11) bekezdése lehetővé teszi a teherelosztást
igénybe vevő számára, hogy az AEEG‑től a „költségkompenzációs rendszer” alkalmazását kérjék, amely lehetővé teszi, hogy a
létesítmény elismert termelési költségei, valamint az alapvető létesítmények jegyzékébe való bejegyzés időtartama alatt ugyanazon
létesítményből származó nyereség különbözetével egyenértékű, az AEEG által meghatározott különleges díjazásban részesüljenek.
Ennek fejében előírásra került, hogy a szóban forgó létesítmény nem csak hogy az általános szabályozás hatálya alatt marad
az alapvetőnek minősített időszakok és kapacitás vonatkozásában, hanem további, a nem alapvető, azaz „szabad” mennyiségeket
és időszakokat érintő, az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. mellékletének 65. cikkében rögzített
korlátozások is vonatkoznak rá.
A 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 63. cikkének (1) bekezdésében szereplő jegyzékre
felvett létesítményeket illetően – amelyek nem kerültek be a hivatkozott költségkompenzációs rendszerbe – e módosított határozat
64. cikkének (9) bekezdése előírja, hogy a teherelosztást igénybe vevő javasolhatja a Ternának az általuk együttesen előre
meghatározott határidőkön belül és módozatok szerint, hogy egy vagy több termelőegységet a tulajdonában lévő más termelőegységekkel
helyettesítsen.
Egyébiránt az alapvető létesítmények tulajdonosai eltérhetnek az alapvető létesítményekre alkalmazandó szabályozástól az 52/09. sz.
határozattal módosított 111/06. sz. határozat A. mellékletének 65a. cikkében előírt szerződéses megoldással, amely lehetővé
teszi számukra, hogy a Ternával az e cikkben előírt kétfajta szerződés egyikét megkössék. E szerződéseket a hivatkozott tulajdonosokkal
történő megkötésük előtt jóváhagyja az AEEG. E szerződés rendelkezései értelmében a teherelosztás érdekében igénybe vett alapvető
létesítmény tulajdonosa kötelezi magát, hogy a TSZP‑n a Terna rendelkezésére bocsát előre meghatározott termeléskapacitás‑mennyiségeket,
ezeket vételre és eladásra felajánlva az AEEG által előzetesen meghatározott árakon, a Terna által fizetett díj megfizetése
ellenében. Hangsúlyozni kell egyébként, hogy az Enel ezt az alternatív mechanizmust választotta.
Ami az alapügyben szóban forgó szabályozás által előírt beavatkozás időtartamát illeti, annak szigorúan az e szabályozás által
követett cél eléréséhez szükséges időtartamra kell korlátozódnia. E tekintetben meg kell állapítani, hogy mivel az alapvető
létesítmények jegyzékét évente áttekintik és ellenőrzik, a létesítményeket csak korlátozott időtartamra veszik fel e jegyzékbe.
Mindenesetre valamely létesítmény e jegyzékbe történő felvételét csak addig kell fenntartani, amíg e létesítmény alapvetőnek
minősül, tehát ameddig nem létezik más olyan létesítmény, amely versenytársként képes felajánlani a teherelosztás követelményeihez
szükséges erőforrásokat egy meghatározott mérlegkörben.
E tekintetben ki kell emelni, hogy a 185. sz. rendelettörvény célja elsősorban az átviteli hálózat minőségének javítása, 3. cikke
(11) bekezdésének b) pontja pedig előírja, hogy az AEEG más jellegű intézkedéseket is elfogad a teherelosztási szolgáltatások
piaca hatékonyságának javítása, a szóban forgó szolgáltatások ellátási költségei csökkentésének ösztönzése, a határidős erőforrások
lekötése, valamint a végfelhasználók által fizetendő ellenszolgáltatás stabilizálása céljából.
Ki kell emelni, hogy az Olasz Köztársaság hangsúlyozta, hogy az alapvető létesítmények rendszerét nem állandó jellegűnek szánták,
és ennek alkalmazását mellőzni lehet, amennyiben a hálózatot érintő közép‑ és hosszútávú strukturális beavatkozások – amelyek
már kezdetüket vették a legkritikusabb mérlegkörökben, mint például Szicíliában és Szardínián, vagy amelyeket már előírt a
nemzeti jogalkotó – már javítottak a teherelosztási szolgáltatások kezelésének hatékonyságán, csökkentve az erőfölényt e létesítmények
helyi piacain.
Meg kell végül állapítani, hogy – amint az az 52/09. sz. határozat által módosított 111/06. sz. határozat A. melléklete 63. cikke
(2) bekezdésének b) pontjából is kitűnik – az alapvető létesítmények rendszere a teherelosztási szolgáltatások valamelyike
szükségleteinek kielégítéséhez egyedileg nélkülözhetetlen létesítményeken kívül lehetővé tette bizonyos, a teherelosztási
szolgáltatások szükségleteinek kielégítéséhez globálisan nélkülözhetetlen létesítmények e rendszerbe sorolását is.
Egyébiránt, amint arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 70. pontjában, ez utóbbi létesítmények gazdasági szempontból
lehetnek szükségesek, mivel ezek tulajdonosaikat erőfölénybe hozzák a piacon, ami lehetővé teszi számukra a villamos energia
árának ellenőrzését, a teherelosztási szolgáltatásokért fizetett árat is beleértve.
E körülményekre figyelemmel az alapügyben szóban forgó szabályozás láthatóan nem lépi túl az általa követett cél eléréséhez
szükséges mértéket. A kérdést előterjesztő bíróság feladata ugyanakkor annak vizsgálata, hogy ez valóban így van‑e.

A 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében és 11. cikkének (2) és (6) bekezdésében előírt egyéb feltételek tiszteletben
tartása
Amint az a jelen ítélet 48. pontjából is következik, még azt is meg kell vizsgálni, hogy a Ternát és az egyéb, alapvető létesítményekkel
rendelkező gazdasági szereplőket terhelő közszolgáltatási kötelezettségek objektívek‑e, világosan meghatározottak‑e, átláthatók‑e,
ellenőrizhetők‑e, illetve nyilvánosak‑e.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz. határozat, a 185. sz. rendelettörvény
3. cikkének (11) bekezdése, valamint a hálózat átviteli, teherelosztási, fejlesztési és biztonsági törvénykönyve (Codice di
trasmissione, dispacciamento, sviluppo e sicurezza della rete) előírják azokat a feltételeket és kritériumokat, amelyek alapján
a Terna alapvetőnek minősíthet egy létesítményt vagy létesítménycsoportot. Az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz.
határozat A. mellékletének 63. cikke azt is előírja, hogy a Terna minden évben összeállítja majd közzéteszi a szóban forgó
létesítményeket felsoroló jegyzéket. Amint az az ügy irataiból is kitűnik, ezeket a kritériumokat az 52/09. sz. határozat
tartalmát magyarázó műszaki jelentésben magyarázzák, és a hivatkozott törvénykönyv 4. fejezetében részletezik.
Közelebbről e 63. cikk (9) bekezdése előírja, hogy a Terna köteles az AEEG és – a tulajdonukban lévő alapvető létesítményeket
illetően – a teherelosztásban érintett szolgáltatók számára megküldeni azt a jelentést, amely először is feltünteti az e csoport
termelő létesítményeinek a jegyzékbe való felvételét igazoló indokokat, másodsorban megjelöli az év azon időszakait és azon
körülményeket, amelyekre tekintettel az egyes létesítmények tekintetében a Terna előírja, hogy azok nélkülözhetetlenek a hálózat
biztonsága tekintetében, pontosítva, hogy melyik létesítményről van szó, harmadsorban feltünteti az előírt főbb üzemi paramétereket,
valamint a következő naptári év azon érintett időszakait, amelyek során a hivatkozott paramétereknek meg kell valósulniuk
a Terna által megadott előírások függvényében, és negyedsorban tartalmazza a termelő létesítmények, valamint azon egyéb létesítmények
összességének valószínű igénybevételének becslését, amelyek azon időszakok alatt, amíg ezek nélkülözhetetlennek bizonyulhatnak
a villamosenergia‑hálózat biztonságos üzemeltetése biztosításának tekintetében, egy csoport részét alkotják, amely becslést
a lehető legelkülönítettebb módon készítik el minden egyes előírt paraméter tekintetében.
Ezen adatok alapján a teherelosztásban érintett szolgáltató az ajánlatoknak az MP‑n történő megtétele határidejének lejártát
legalább tizenkét órával megelőzően közli a Ternával, hogy a hálózati túlterheltség feloldása tekintetében alapvető létesítmények
közül mely egységek szolgálnak majd az ajánlattételi kötelezettségek teljesítéséhez.
Egyébiránt a teherelosztásban érintett szolgáltatókat terhelő kötelezettségeket az 52/09. sz. határozattal módosított 111/06. sz.
határozat A. melléklete 63. cikkének (7) bekezdése és 64. cikkének (1)–(10) bekezdése írja elő, amelyek meghatározzák azokat
a körülményeket, amelyek között meg lehet tenni az ajánlatokat.
Az alapvető létesítmények rendszerének nincs hátrányosan megkülönböztető jellege, amint azt az Enel kifogásolja e rendszerrel
szemben. E rendszert ugyanis megkülönböztetés nélkül kell alkalmazni valamennyi olyan gazdasági szereplővel szemben, aki egy
adott időszak során egy vagy több olyan létesítménnyel rendelkezik, amely objektív műszaki kritériumok alapján alapvetőnek
bizonyulhat a teherelosztási szolgáltatások villamosenergia szükségleteinek kielégítése tekintetében.
Azt a követelményt illetően, miszerint a teherelosztás során figyelembe kell venni a villamosenergia gazdasági elsőbbségét,
az ügy irataiból nem következik, hogy az MP‑n és az NBP‑n tett eladási ajánlatokat a Terna nem az úgynevezett gazdasági érdem
szerinti kritériumok alapján választja ki, a legalacsonyabb ajánlattól indulva, növekvő sorrendben.
Végül azon követelményt illetően, miszerint az alapügyben szóban forgó szabályozásnak ellenőrizhetőnek kell lennie, meg kell
állapítani, hogy az 52/09. sz. határozat közigazgatási határozat, amely – mint ilyen – láthatóan megtámadható bíróság előtt,
amint arra a Terna is rámutatott a tárgyalás során feltett kérdésre adott válaszában. E tekintetben ki kell emelni, hogy az
alapügyet az e határozattal szemben benyújtott kereset indította el.
A fentiekből az következik, hogy az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/54 irányelvet, különösen
annak 3. cikke (2) bekezdését és 11. cikke (2) és (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az alapügyben
szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely a villamosenergia árának a villamosenergia‑hálózat biztonsága és a végső fogyasztó
érdekében történő csökkentése céljából a nemzeti szabályozó hatóság által meghatározott kritériumok alapján a teherelosztási
szolgáltatások villamosenergia‑kereslete szükségleteinek kielégítése tekintetében alapvetőnek minősített létesítményekkel
vagy létesítménycsoportokkal rendelkező gazdasági szereplők tekintetében azt a kötelezettséget írja elő, hogy ajánlataikat
a nemzeti piacon az e hatóság által előzetesen meghatározott feltételek mellett tegyék meg, feltéve hogy ez a szabályozás
nem lépi túl az általa követett célkitűzés eléréséhez szükséges mértéket. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata,
hogy az alapügyben e feltétel teljesül‑e.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003.
június 26‑i 2003/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet, és különösen annak 3. cikke (2) bekezdését, valamint 11. cikke
(2) és (6) bekezdését, úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás,
amely a villamosenergia árának a villamosenergia‑hálózat biztonsága és a végső fogyasztó érdekében történő csökkentése céljából
a nemzeti szabályozó hatóság által meghatározott kritériumok alapján a teherelosztási szolgáltatások villamosenergia‑kereslete
szükségleteinek kielégítése tekintetében alapvetőnek minősített létesítményekkel vagy létesítménycsoportokkal rendelkező gazdasági
szereplők tekintetében azt a kötelezettséget írja elő, hogy ajánlataikat a nemzeti piacon az e hatóság által előzetesen meghatározott
feltételek mellett tegyék meg, feltéve hogy ez a szabályozás nem lépi túl az általa követett célkitűzés eléréséhez szükséges
mértéket. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapügyben e feltétel teljesül‑e.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.