CELEX: 62007TJ0112
Verseny
Kartellek
A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca
Az EK 81. cikk és az EGT-Megállapodás 53. cikk megsértését megállapító határozat
A piac felosztása
Védelemhez való jog
A jogsértés bizonyítása
Egységes és folytatólagos jogsértés
Bírságok
A jogsértés súlya és időtartama
Elrettentő hatás
Együttműködés

A jogvita előzményei
A –
A felperesek
A Hitachi Ltd és leányvállalata, a Hitachi Europe Ltd (a továbbiakban együtt: Hitachi‑vállalkozás) különböző ipari ágazatokban
– beleértve a gázszigetelt kapcsolóberendezések (a továbbiakban: GIS) ágazatát is ‑ tevékenykedő társaságok. A Japan AE Power
Systems Corp. (a továbbiakban: JAEPS) a Hitachi, a Fuji Electric Systems Co. Ltd és a Meidensha Corp. közös vállalata, amely
átvette többek között azon csoportok GIS területén folytatott tevékenységét, amelybe részvényesei 2002. október 1‑jén tartoztak.
B –
Az érintett termékek
A GIS‑t a villamosenergia‑hálózatokon áramló energia ellenőrzésére használják. Olyan erősáramú berendezésekről van szó, amelyeket
a villamossági alállomások fő alkotórészeként használnak. A GIS‑t az egész világon értékesítik a kulcsrakész alállomások integrált
részeként, illetve ilyen alállomásokba integrálandó alkatrészekként.
C –
A közigazgatási eljárás
2004. március 3‑án az ABB Ltd a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 2002.
február 19‑i bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban:
engedékenységi közlemény) értelmében bírságmentesség iránti szóbeli kérelem keretében értesítette az Európai Közösségek Bizottságát
a GIS‑ágazatban fennálló versenyellenes magatartásokról.
Az ABB a bírságmentesség iránti kérelmét szóbeli észrevételekkel és okirati bizonyítékokkal egészítette ki. Ezek alapján 2004.
április 25‑én a Bizottság határozatot hozott, amelyben feltételes mentességet adott az ABB‑nek.
Az ABB nyilatkozatai alapján a Bizottság vizsgálatot indított, valamint 2004. május 11‑én és 12‑én ellenőrzéseket végzett
GIS‑ágazatban tevékenykedő számos társaság helyiségeiben.
2006. április 20‑án a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet 20 társaságnak, többek között a felpereseknek is megküldött.
A Bizottság 2006. július 18‑án és 19‑én meghallgatta azokat a társaságokat, amelyeknek elküldte a kifogásközlést.
D –
A megtámadott határozat
2007. január 24‑én a Bizottság az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.899
– „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) elfogadta a C (2006) 6762 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat).
A Bizottság a megtámadott határozat (113)–(123) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a kartellben részt vevő különböző
vállalkozások – néhány piac kivételével – világszinten összehangolták a GIS‑projektek elosztását azon szabályok szerint, amelyekben
különösen a becsült történeti piaci részesedéseket nagyban tükröző kvóták fenntartása érdekében állapodtak meg. Kifejtette,
hogy a GIS‑projekteket egy közös „japán” és egy közös „európai” kvóta alapján osztották el, amelyeket aztán a japán, illetve
európai gyártóknak maguk között kellett felosztaniuk. Egy 1988. április 15‑én Bécsben aláírt megállapodás (a továbbiakban:
GQ‑megállapodás) állapította meg a GIS‑projekteknek vagy a japán gyártóknak, vagy az európai gyártóknak való elosztását lehetővé
tevő szabályokat, és azok értékének a megfelelő kvótába való beszámítását. Egyébként a megtámadott határozat (124)–(132) preambulumbekezdésében
a Bizottság kifejtette, hogy a kartellben részt vevő különböző vállalkozások íratlan megállapodást kötöttek (a továbbiakban:
közös megállapodás), amelynek értelmében a GIS‑projektek egyrészt Japánban, másrészt a kartell európai tagországaiban – együttesen
a GIS‑projektek „anyaországai” – a kartell japán, illetve európai tagjai részére voltak fenntartva. A GIS‑projektek az „anyaországokban”
nem voltak a két csoport közötti információcsere tárgyai, és azok nem kerültek a csoportok kvótáiban beszámításra.
A GQ‑megállapodás tartalmazott továbbá a két gyártócsoport közötti, a kartell működéséhez szükséges – többek között az említett
csoportok titkárai által biztosított – információcserére, az érintett közbeszerzések manipulálására, valamint az el nem osztható
GIS‑projektekkel kapcsolatos árak rögzítésére vonatkozó szabályokat is. A GQ‑megállapodás 2. melléklete értelmében e megállapodás
– az Egyesült Államok, Kanada, Japán és 17 nyugat‑európai ország kivételével – az egész világra kiterjedt. Továbbá a közös
megállapodás értelmében az anyaországokon kívüli európai országokban létező GIS‑projektek is az európai csoportnak voltak
fenntartva, mivel a japán gyártók kötelezettséget vállaltak arra, hogy Európában nem nyújtanak be GIS‑projektekre vonatkozó
ajánlatokat.
A Bizottság szerint a GIS‑projektek európai gyártók közötti felosztását egy ugyancsak Bécsben 1988. április 15‑én aláírt,
„E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” című megállapodás (a továbbiakban: EQ‑megállapodás) szabályozta. A Bizottság
megjegyezte, hogy a GIS‑projektek elosztására Európában ugyanazok a szabályok és eljárások vonatkoztak, mint a többi országban.
Konkrétan az Európában létező GIS‑projekteket ugyanúgy be kellett jelenteni, nyilvántartásba kellett venni, el kellett osztani,
azokban meg kellett állapodni, vagy azokra minimál árszintet kellett kijelölni.
A Bizottság a megtámadott határozatban megállapított tények és jogi értékelés alapján megállapította, hogy az érintett vállalkozások
megsértették az EK 81. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkét,
és bírságot szabott ki velük szemben, melynek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének
(5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű
különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás), valamint az engedékenységi közleményben
foglalt módszernek megfelelően számította ki.
A megtámadott határozat 1. cikkében a Bizottság megállapította először is, hogy a Hitachi az 1988. április 15. és 1999. december
31. közötti időszakban, illetve a 2002. július 2. és 2004. május 11. közötti időszakban vett részt a jogsértésben, másodszor,
hogy a Hitachi Europe az 1988. április 15. és 1999. december 31. közötti időszakban, illetve a 2002. július 2. és szeptember
30. közötti időszakban vett részt a jogsértésben, valamint harmadszor, hogy a JAEPS a 2002. október 1‑je és 2004. május 11.
közötti időszakban vett részt a jogsértésben.
A megtámadott határozat 1. cikkében megállapított jogsértés tekintetében a Bizottság a Hitachival szemben a megtámadott határozat
2. cikkében 50 400 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből 48 375 000 euró megfizetéséért a Hitachi Europe‑pal egyetemlegesen
felelős. Hasonlóképpen a Bizottság a JAEPS‑szel szemben ugyanezen cikkben 1 350 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből
48 375 000 euró megfizetéséért a Hitachival, a Fuji Electric Holdings Co. Ltd‑vel és a Fuji Electric Systemsszel (a továbbiakban
együtt: Fuji) egyetemlegesen felelős.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2007. április 17‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.
A válasz, illetve viszonválasz benyújtására 2007. augusztus 13‑án, illetve november 21‑én került sor. Az írásbeli szakasz
2008. január 10‑én fejeződött be a viszonválasz benyújtásával.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (második tanács) 2009. szeptember 22‑én a szóbeli szakasz megnyitása mellett
döntött. A Törvényszék az eljárási szabályzatának 64. cikkében szereplő pervezető intézkedések keretében felhívta a Bizottságot
bizonyos iratok benyújtására, és felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak ugyanezen iratok relevanciájáról az iratbetekintési
jog megsértésére alapított jogalapot illetően. A Törvényszék továbbá írásban kérdést intézett a Bizottsághoz, azzal, hogy
azt a tárgyaláson válaszolja meg.
A Törvényszék felhívására válaszul a Bizottság 2009. október 26‑án benyújtotta a szóban forgó dokumentumokat. A felperesek
e dokumentumokkal kapcsolatos észrevételeiket 2009. november 18‑án nyújtották be. A Bizottság 2009. december 3‑án válaszolt
a felperesek észrevételeire.
A Törvényszék a 2009. december 8‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait, valamint a Törvényszék írásbeli és
szóbeli kérdéseire adott válaszaikat.
A Törvényszék 2010. március 26‑i végzésével elrendelte a szóbeli szakasz újbóli megnyitását. A Törvényszék 2010. március 29‑én
az eljárási szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében több irat benyújtására hívta fel a Bizottságot.
Mivel a Bizottság arra hivatkozott, hogy bizonyos szóban forgó iratokat nem közölhet az engedékenységi programkeretében nyújtott
védelem okán, a Törvényszék az eljárási szabályzat 65. cikkében előírt bizonyításfelvétel keretében 2010. június 11‑i végzésében
elrendelte ezen iratok Bizottság általi benyújtását, és rendelkezett a felperesek ezen iratokba való betekintésének módjairól.
A Bizottság e bizonyításfelvételnek az előírt határidőn belül eleget tett.
A szóbeli szakaszt 2010. július 27-én lezárták.
A felperesek keresetükben azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot a felpereseket érintő részben, és következésképpen törölje a velük szemben kiszabott
bírságokat;
–        másodlagosan, semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkét a felperesekre vonatkozó részében;
–        harmadlagosan, törölje a velük szemben kiszabott bírságokat, vagy csökkentse összegüket;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant;
–        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
Fellebbezésük alátámasztására a felperesek öt jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap azon alapul, hogy a Bizottság megsértette
a védelemhez való jogukat. A második jogalap alapja, hogy a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodás vagy az abból
eredő jogsértés fennállását. A harmadik jogalap szerint a Bizottság nem bizonyította egységes és folyamatos jogsértés fennállását.
A negyedik azon alapul, hogy a Bizottság hibákat vétett a velük szemben kiszabott bírságok kiszámításakor. Az ötödik jogalap
arra vonatkozik, hogy a Bizottság az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét sértő módon határozta meg a velük szemben kiszabott
bírságokat.
A Bizottság vitatja a felperesek által előterjesztett jogalapok megalapozottságát.
Meg kell először is jegyezni, hogy a felperesek nem fejtették ki, hogy a különböző kérelmeik alátámasztására a jogalapok közül
melyekre hivatkoznak. E tekintetben úgy kell tekinteni először is, hogy az első, második és harmadik jogalapra a felperesek
az elsődleges kereseti kérelmük alátámasztásaként hivatkoztak. Ugyanis amennyiben e jogalapok valamelyikének a Törvényszék
helyt ad, meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 1. és 2. cikkét egyaránt a felpereseket érintő részében. Úgy kell tekinteni
továbbá, hogy a negyedik és ötödik jogalapot a felperesek a másodlagos kérelmük alátámasztására hozták fel, mivel a felperesekkel
szemben kiszabott bírságok összegének meghatározására vonatkoznak. Végül meg kell állapítani, hogy a felperesek nem terjesztettek
elő önálló jogalapot a harmadlagos kérelmük alátámasztására.
A –
A megtámadott határozat felpereseket érintő részben történő megsemmisítésére irányuló elsődleges kérelemről
1.
A felperesek védelemhez való jogának Bizottság általi megsértésére alapított első jogalapról
a)     A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat, amikor nem közölte velük az aktában szereplő
valamennyi releváns elemet.
Az első jogalapnak a terhelő bizonyítékokra vonatkozó első része keretében a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság
nem közölte velük a Fuji által 2006. november 21‑én benyújtott észrevételeket, melyek állítólag megerősítették a közös megállapodás
létjogosultságát, és a Fuji sajátos gazdasági okait, amelyek indokolnák a GIS projektek európai piacáról való távolmaradását.
Tekintettel arra a bizonyító erőre, amit a Bizottság a Fuji által benyújtott bizonyítékoknak a közös megállapodás fennállását
illetően tulajdonított, igen valószínű, hogy a közigazgatási eljárás más eredményre vezetett volna, ha a Bizottság közli a
felperesekkel szóban forgó észrevételeket.
Az első jogalap második részének keretében a felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat,
mivel nem közölte velük az alábbi mentő elemeket:
–        a „General Rules for GE Agreement” (a továbbiakban: GE‑megállapodás) című megállapodást, valamint a kartellben részt vevő
többi vállalkozásnak az e megállapodásra vonatkozó észrevételeit; ezen elemek relevánsak a GIS projektek ágazatában tevékenykedő,
a GQ‑megállapodást megelőző európai kartell fennállására vonatkozó bizonyíték tekintetében;
–        a kartellben részt vevő többi vállalkozásnak azon észrevételeit, amelyek H. tanúvallomása hitelességét cáfolják, amely tanúvallomást
a Fuji terjesztett a Bizottság elé a közös megállapodás fennállására vonatkozóan, és amely előbbi észrevételek befolyásolhatják
a Fuji által a közös megállapodás fennállását illetően benyújtott többi bizonyítékot is;
–        a kartellben részt vevő többi vállalkozásnak a közös megállapodás hiányára vonatkozó tanúvallomását, és különösen a Siemens
AG által 2006. augusztus 7‑én benyújtott tanúvallomásokat, amelyek megkérdőjelezhetik a Bizottság említett megállapodás fennállására
vonatkozó érvelésének elfogadhatóságát;
–        a többi japán vállalkozás által a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében hivatkozott európai projektekben való
állítólagos részvételükre vonatkozóan tett észrevételeket, amelyek alkalmasak lehetnek annak bizonyítására, hogy a japán vállalkozások
sosem vettek részt az e projektekkel kapcsolatos megbeszéléseken;
–        S. 2006. szeptember 15‑i, a kartell 1999‑ben bekövetkezett felbomlására vonatkozó nyilatkozatait, amelyeket az Areva terjesztett
elő, és amelyekből kitűnik, hogy a 2002‑ben létrehozott kartell szerkezete eltért a korábbi kartellétól.
A Bizottság vitatja a felperesek érveit.
b)     A Törvényszék álláspontja
A védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett személynek a közigazgatási eljárásban alkalmat biztosítsanak
arra, hogy érdemi észrevételeket terjesszen elő a Bizottság által felhozott tények és körülmények fennállásával és jelentős
voltával, valamint azon iratokkal kapcsolatban, amelyre a Bizottság a Szerződés állítólagos megsértését alapítja (a C‑204/00. P.,
C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 66. pontja).
A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvéből következő iratbetekintési jog magában foglalja, hogy Bizottság lehetőséget
biztosít az érintett vállalkozás számára a vizsgálati iratok között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely
releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások
üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas információkat (a fenti 30. pontban hivatkozott Aalborg Portland
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 68. pontja).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az érintett vállalkozás csak a közigazgatási kontradiktórius szakasz elején – a
kifogásközlés révén – szerez tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában
támaszkodik, és hogy e vállalkozásnak jogában áll az ügy irataiba betekinteni a védelemhez való joga hatékony gyakorlásának
biztosítása érdekében. Következésképpen a kartellben részt vevő többi vállalkozás kifogásközlésre adott válasza főszabály
szerint nem szerepel a vizsgálati akta azon iratai között, amelyekbe betekinthetnek a felek (a Törvényszék T‑161/05. sz.,
Hoechst kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 163. pontja).
Mindazonáltal, ha a Bizottság az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban a jogsértés megállapítása
érdekében a kifogásközlésre adott válasz valamely szakaszára vagy az e válaszhoz mellékelt dokumentumra kíván támaszkodni,
az ezen eljárásban érintett többi vállalkozásnak is lehetőséget kell biztosítani, hogy az ezen bizonyítékkal kapcsolatos álláspontjukat
kifejthessék. E feltételek mellett a kifogásközlésre adott válasz kérdéses szakasza, illetve az e válaszhoz mellékelt dokumentum
a jogsértésben részt vevő különböző vállalkozásokat terhelő bizonyítéknak minősül (lásd a fenti 32. pontban hivatkozott Hoechst
kontra Bizottság ítélet 164. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat
analógia útján alkalmazandó az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésére.
Analógia útján, ha a kifogásközlésre adott válasz valamely szakasza vagy az ezen válaszhoz mellékelt dokumentum jelentőséggel
bírhat valamely vállalkozás védelme szempontjából, mivel lehetővé teszi számára, hogy olyan bizonyítékokra hivatkozzon, amelyek
ellentmondanak a Bizottság által e szakaszban levont következtetéseknek, akkor az mentő bizonyítékot képez. Ebben az esetben
az érintett vállalkozás számára lehetőséget kell biztosítani a szóban forgó szakasz vagy dokumentum vizsgálatára és az azzal
kapcsolatos álláspontjának a kifejtésére.
Ugyanakkor a puszta tény, hogy más vállalkozások ugyanazokra az érvekre hivatkoztak, mint az érintett vállalkozás, és hogy
adott esetben egyikőjük több forrást használt fel a védekezéséhez nem elegendő ezen érvek „mentő bizonyítéknak” minősítéséhez
(lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott
ítéletének [EBHT 2006., II‑3435. o.] 353. és 355. pontját).
Az e szabályokat tiszteletben nem tartó iratbetekintés következményeit illetően egy olyan dokumentum közlésének hiánya, amelyre
a Bizottság egy vállalkozással szemben támaszkodott, csak akkor jelenti a védelemhez való jog megsértését, ha az érintett
vállalkozás bizonyítja, hogy a Bizottság a határozatában eltérő eredményre jutott volna, ha a nem közölt dokumentumot nem
vették volna terhelő bizonyítékként figyelembe (a fenti 30. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben hozott ítélet 71. és 73. pontja).
Ha a Bizottság nem közöl mentő dokumentumot, az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy e dokumentum hozzáférhetővé
tételének megtagadása a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő,
ha a vállalkozás bizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumot fel tudta volna használni a védekezéséhez abban az értelemben,
hogy amennyiben a közigazgatási eljárás során ebbe betekinthetett volna, olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek
nem egyeztek a Bizottság által e szakaszban levont következtetésekkel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság
által a határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát, és ebből
következően a bírság szintjét illetően (a fenti 30. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítélet 74. és 75. pontja).
Annak lehetősége, hogy egy hozzáférhetővé nem tett dokumentum befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a Bizottság
határozatának tartalmát, csak bizonyos bizonyítékok előzetes vizsgálata után állapítható meg, amennyiben kitűnik, hogy a hozzáférhetővé
nem tett dokumentumok jelentősége – e bizonyítékok tekintetében – nem lett volna figyelmen kívül hagyható (a fenti 30. pontban
hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 76. pontja).
–       A terhelő bizonyítékok hozzáférhetővé tételének hiányára alapított első részről
A Bizottság elismeri, hogy nem támaszkodhatott a Fuji 2006. november 21‑i észrevételeire a felpereseknek a megtámadott határozatban
a felpereseknek felrótt kifogásokat illetően, azonban vitatja, hogy ezen észrevételekre mint terhelő bizonyítékokra ténylegesen
hivatkozott volna.
Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy ‑ amint a felperesek is érvelnek ‑ a Bizottság a megtámadott határozat (125) és (255) preambulumbekezdésében
a Fuji 2006. november 21‑i észrevételeire hivatkozik a közös megállapodás fennállásának alátámasztása végett.
E körülmények között a jelen rész eredményessége a közös megállapodás fennállásának bizonyítékával kapcsolatban a felperesek
által a második jogalap első része keretében előterjesztett érvek vizsgálatának eredményétől függ. Amennyiben ugyanis megállapításra
került, hogy az említett megállapodás a jogilag megkövetelt módon bizonyítást nyer, még a Fuji 2006. november 21‑i észrevételeinek
mint terhelő bizonyítéknak a kizárásával is el kell utasítani e részt. Ugyanakkor amennyiben megállapításra kerül, hogy az
említett észrevételek a megtámadott határozatban a közös megállapodás fennállását illetően tett megállapítások nélkülözhetetlen
alátámasztó elemei, a jelen résznek helyt kell adni.
–       A mentő bizonyítékok közlésének hiányára alapított második részről
Először is a felek között nem vitatott, hogy a GE‑megállapodást közölték a felperesekkel. A felperesek csak annak állítására
szorítkoznak, hogy csupán nagyon rövid idő állt rendelkezésükre annak tanulmányozására, anélkül azonban, hogy kifejtenék,
hogy e körülmény mennyiben tette a védelmüket nehezebbé. Egyébként a felperesek 2009. november 18‑i észrevételeikben elismerik,
hogy lehetőségük volt az említett megállapodással kapcsolatos álláspontjuk kifejtésére, és e lehetőséggel éltek is. Ennélfogva
az e megállapodással kapcsolatos érvelésüknek nem lehet helyt adni.
Másodszor a kartellben részt vevő többi vállalkozásnak a GE‑megállapodással kapcsolatos észrevételeit illetően a felperesek
a 2009. november 18‑i észrevételeikben előadják, hogy a Toshiba Corp. és a Mitsubishi Electric System Corp. (a továbbiakban:
Melco) szintén elismerte az említett megállapodás mentő bizonyítékkénti értékét, ugyanazon indokok alapján, mint amelyeket
a felperesek is a Bizottság elé terjesztettek. Ekképpen a felperesek csak annak állítására szorítkoznak, hogy a Toshiba és
a Melco ugyanazokra az érvekre hivatkoznak, mint ők maguk, ami azt jelenti, hogy a Toshiba és a Melco észrevételei nem tekinthetők
mentő bizonyítéknak.
Harmadszor ugyanezen megállapítás vonatkozik a kartellben részt vevő többi vállalkozásnak azon észrevételeire, amelyek H.
közös megállapodás fennállásával kapcsolatos tanúvallomása hitelességét cáfolják. 2009. november 18‑i észrevételeikben a felperesek
ugyanis előadják, hogy a Toshiba és a Melco bírálta az említett tanúvallomás bizonyító erejét, ugyanazon indokok alapján,
mint amelyeket a felperesek is a Bizottság elé terjesztettek.
Negyedszer a Melco és a Siemens által benyújtott észrevételek és tanúvallomások, és a Fuji által benyújtott tanúvallomások
említik az európai piacra belépés „jelentős” korlátainak fennállását, és azon tényt, hogy e piac „érett” volt, ami a japán
gyártók belépését megnehezítette, sőt ellehetetlenítette. Egyébként a Siemens és a Melco, valamint alkalmazottaik kifejezetten
vitatták a közös megállapodás fennállását, vagy az azzal kapcsolatos megbeszélések létét, és T. – Siemens által benyújtott –
tanúvallomása rámutat, hogy a GQ‑megállapodásra alapított kartell a Közel‑Keletre összpontosított, és nem került Európában
alkalmazásra.
Ugyanakkor egyrészt a felperesek nem vitatták a Bizottság azon állítását, mely szerint a Fuji alkalmazottainak tanúvallomásait
velük is közölték. Következésképpen nem állapítható meg ezen elemek tekintetében az iratbetekintési jog megsértése.
Másrészt a felperesek a kifogásközlésre adott válaszukban ugyanazokra az érvekre hivatkoznak, mint a fenti 45. pontban kifejtettek,
ami azt jelenti, hogy nem tekinthetők mentő bizonyítéknak a Melco és a Siemens észrevételei, amelyek közlése befolyásolhatta
volna az eljárás kimenetelét és a megtámadott határozat tartalmát.
Ugyanezen megállapítás alkalmazandó a Melco, illetve a Siemens alkalmazottainak tanúvallomására, mivel egy társaság alkalmazottainak
a társaság ellenőrzése alatt készített és az utóbbi által a Bizottság előtt folyamatban lévő közigazgatási eljárás keretében
a védelme érdekében előterjesztett írásbeli tanúvallomásai főszabály szerint nem minősíthetők ugyanezen társaság nyilatkozataitól
eltérő és független elemeknek. Általában ugyanis egy társaságnak a Bizottság által neki felrótt tények valóságtartamára vonatkozó
álláspontja elsősorban az alkalmazottai és vezetői ismeretein és véleményén alapul.
Amennyiben a felperesek úgy érvelnek, hogy a Siemens alkalmazottainak tanúvallomásai megkérdőjelezik a Bizottság azon állítását,
miszerint az európai gyártók nem vitatták a közös megállapodás fennállását, meg kell jegyezni, hogy nem nyert megállapítást,
hogy a Bizottság ilyen általános állításra támaszkodott volna a kifogásközlésben vagy egy későbbi szakaszban. E tekintetben
a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdéséből legalábbis kitűnik, hogy a Bizottság megállapította, hogy az említett
megállapodás fennállását nem vitatta az Alstom és az Areva, és nem vitatta nyíltan az azon csoporthoz tartozó vállalkozás,
amelyhez a VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (a továbbiakban: VA TECH) tartozik. A Bizottság ugyanakkor nem
fejtette ki a Siemens vagy általában az európai gyártók álláspontját. Ennélfogva a felperesek érve alaptalan. Az európai gyártóknak
a közös megállapodás fennállására vonatkozó álláspontja és ennek jelentősége a lenti 197–203. pontban kerül kifejtésre.
Ötödször a Törvényszéknek a többi japán vállalkozás által a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében hivatkozott,
az Európai Gazdasági Térség (EGT) területén fennálló GIS projektekben való állítólagos részvételükre vonatkozóan tett észrevételekkel
kapcsolatos kérdésére válaszul a Bizottság benyújtotta a Melco kifogásközlésre adott válaszának egy kivonatát, amelyből kitűnik,
hogy a Melco vitatja, hogy részt vett volna ilyen projektek elosztásában.
A kifogásközlésre adott válaszában ugyanakkor a Melco ugyanazon álláspontra szorítkozott, mint a felperesek, amit az utóbbiak
a 2009. november 18‑i észrevételeikben elismernek. Következésképpen a Melco kifogásközlésre adott válaszának kivonata nem
tekinthető mentő bizonyítéknak, amely közlése befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a megtámadott határozat tartalmát.
Hatodszor S. 2006. szeptember 15‑i nyilatkozataiból kitűnik, hogy utóbbi úgy vélte egyfelől, hogy a kartell felbomlott azt
követően, hogy a Siemens 1999-ben megszakította a kartellben való részvételét, és másfelől, hogy a 2002-ben létrehozott kartell
alapvetően különbözött az 1999‑ig fennálló kartelltől.
A felperesek a kifogásközlésre adott válaszukban ugyanezen érveket hozták fel az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának
vitatása végett. E körülmények között, tekintettel a fenti 48. pontban egy társaság alkalmazottai nyilatkozatainak minősítésével
kapcsolatban kifejtettekre, S. nyilatkozatai szintén nem tekinthetők mentő bizonyítéknak, amelyek közlése befolyásolhatta
volna az eljárás kimenetelét és a megtámadott határozat tartalmát.
A fentiekre tekintettel el kell utasítani az első jogalap második részét.
2.
A második, azon alapuló jogalapról, hogy a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodás vagy az abból eredő jogsértés fennállását
A felperesek második jogalap első részének keretében arra hivatkoznak, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogilag megkövetelt
módon a közös megállapodás fennállását, és megjegyzik, hogy a Bizottság nem tett erőfeszítéseket a fennálló kétségek független
vizsgálat keretében történő eloszlatása érdekében. A felperesek úgy vélik, hogy a jelen ügyben a Bizottságnak el kellett volna
fogadnia a tények általuk előterjesztett eltérő magyarázatát. A második jogalap második része keretében a felperesek úgy érvelnek,
hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a közös megállapodás versenykorlátozó megállapodást vagy összehangolt magatartást
képezett volna.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
a)     Az első, azon alapuló részről, hogy a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodás fennállását
Az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat
előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt módon alátámasztják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását (lásd a
Törvényszék T‑44/02. OP., T‑54/02. OP., T‑56/02. OP., T‑60/02. OP. és T‑61/02. OP. sz., Dresdner Bank és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3567. o.] 59. pontját, és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Ebben az összefüggésben a bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést
megállapító határozat címzettje. A bíróság tehát nem állapíthatja meg, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította
a kérdéses jogsértés fennállását, amennyiben – különösen egy bírságot kiszabó határozat megsemmisítése iránti kereset elbírálása
keretében – még bármely kételye áll fenn e kérdéssel kapcsolatosan (a fenti 57. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 60. pontja).
Ez utóbbi esetben ugyanis tekintettel kell lenni az ártatlanság vélelmének elvére, amely különösen az emberi jogok és az alapvető
szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény 6. cikkének (2) bekezdéséből következik,
és amely a közösségi jog általános elvei közé tartozó alapvető jogok részét képezi. Tekintettel a kérdéses jogsértések jellegére,
valamint a hozzájuk kapcsolódó szankciók természetére és súlyára, az ártatlanság vélelmének elve irányadó többek között a
vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság
kiszabásához vezethetnek (lásd ebben az értelemben a fenti 57. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben hozott ítélet 61. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Így a Bizottságnak pontos és egybehangzó bizonyítékokra kell hivatkoznia annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént.
Ugyanakkor fontos hangsúlyozni, hogy nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés
összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok csoportja összességében
értékelve megfelel e követelménynek (lásd a fenti 57. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítélet 62. és 63. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ráadásul a versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan
okirati bizonyítékokat nyújtson, amelyek kifejezetten bizonyítják az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére
álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel.
A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és ténykörülményekből lehet következtetni,
amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyszabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak
(lásd a fenti 57. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 64. és 65. pontját,
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Mindazonáltal, amennyiben a Bizottság kizárólag az érintett vállalkozások piaci magatartására támaszkodik a jogsértés fennállásának
megállapításakor, elegendő, ha ez utóbbiak bizonyítják olyan körülmények fennállását, amelyek más megvilágításba helyezik
a Bizottság által a közösségi versenyszabályok megsértésének megállapítása érdekében leírt tényeket, és a bizottsági érvelést
helyettesítő hihető magyarázatát adják azoknak (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz.,
JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.]
186. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A felperesek állításával ellentétben e szabály nem alkalmazható minden olyan esetben, ahol a jogsértés kizárólag nem okirati
bizonyítékok alapján nyert megállapítást.
Az EK 81. cikk megsértésének megállapítása érdekében felhozható bizonyítékokat illetően a közösségi jogban érvényesülő elv
a bizonyítékok szabad mérlegelésének elve (a Törvényszék T‑50/00. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott
ítéletének [EBHT 2004., II‑2395. o.] 72. pontja). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján az EGT‑Megállapodás
53. cikkére is alkalmazható.
Következésképpen az okirati bizonyítékok hiánya relevánsnak bizonyulhat a Bizottság által hivatkozott ténykörülmények összességének
átfogó értékelésekor, önmagában azonban nem eredményezi azt, hogy az érintett vállalkozás megkérdőjelezhetné a Bizottság állításait
a tények eltérő magyarázatával. Ez csupán abban az esetben lehetséges, ha a Bizottság által előterjesztett bizonyítékok alapján
nem állapítható meg egyértelműen a jogsértés fennállása további értelmezés szükségessége nélkül (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑36/05. sz., Coats Holdings és Coats kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban
nem tették közzé] 74. pontját).
Ugyanezen okból a Bizottság okirati bizonyítékok hiánya esetén sem köteles külön vizsgálatokat folytatni a tények igazolása
végett.
Rá kell továbbá mutatni arra, hogy a közösségi jog egyetlen rendelkezése vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság
valamely vállalkozással szemben más, a kartellben való részvétellel vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon. Ha ez
nem így lenne, az EK 81. cikkel ellentétes magatartás bizonyításának Bizottságra nehezedő terhe tarthatatlan lenne, és összeegyeztethetetlen
az e rendelkezések megfelelő alkalmazásának felügyeletére vonatkozó feladatával (a fenti 62. pontban hivatkozott JFE Engineering
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 192. pontja). A hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján az EGT‑Megállapodás
53. cikkére is alkalmazható.
Ugyanakkor valamely, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más érintett vállalkozás
vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja
alá, jóllehet a megerősítés elvárt mértéke a szóban forgó nyilatkozatok megbízhatósága okán alacsonyabb lehet (a fenti 62. pontban
hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 219. és 220. pontja).
A különböző bizonyítékok bizonyító erejét illetően az egyetlen fontos tényező, amelyet meg kell vizsgálni, a benyújtott bizonyítékok
hitelessége (a fenti 64. pontban hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 72. pontja).
A bizonyítás általános szabályai szerint valamely dokumentum hitelessége és ennélfogva bizonyító ereje az eredetétől, készítésének
körülményeitől, címzettjétől és tartalmától függ (a Törvényszék T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95.,
T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 1053. és 1838. pontja).
Ami a nyilatkozatokat illeti, egyébiránt különösen jelentős bizonyító erőt lehet azoknak tulajdonítani, amelyek először is
megbízhatók, másodszor egy vállalkozás nevében tették őket, harmadszor olyan személytől származnak, akinek szakmai kötelessége
e vállalkozás érdekei alapján eljárni, negyedszer a nyilatkozó érdekeit sértik, ötödször a körülmények közvetlen tanújától
származnak, és hatodszor írásban, megfontoltan és jól átgondolva teszik őket (lásd ebben az értelemben a fenti 62. pontban
hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 205–210. pontja).
Bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással
kezelendők – tekintettel annak a felperesek által hivatkozott lehetőségére, hogy e résztvevők hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben
való közreműködésük jelentőségét, a többiekét pedig nagyítani –, az a tény, hogy valaki a bírság alóli mentesítés vagy a bírság
összegének csökkentése érdekében el kívánja érni az engedékenységi közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot
arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére
irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezhetné a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen veszélyeztethetné
az engedékenységi közlemény kedvezményében teljes mértékben való részesülés lehetőségét (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.]
70. pontját).
Meg kell továbbá jegyezni e tekintetben, hogy az elferdített bizonyítékok közlésének lehetséges következményei annál is inkább
súlyosak, mivel – amint a fenti 68. pontból is kitűnik – a vállalkozás vitatott nyilatkozatát bizonyítékokkal kell alátámasztani.
E körülmény növeli annak esélyét, hogy a Bizottság és a többi érintett vállalkozás azonosítsa a pontatlan nyilatkozatokat.
E szabályoknak a jelen ügyre való alkalmazását illetően előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat megállapításai
szerint a közös megállapodás íratlan megállapodás volt, amely magában foglalta először is a japán vállalkozások kötelezettségvállalását,
miszerint nem lépnek be a GIS projektek EGT‑n belüli piacára, másodszor az európai vállalkozások kötelezettségvállalását,
miszerint nem lépnek be a GIS projektek japán piacára, harmadszor az európai vállalkozások kötelezettségvállalását, miszerint
értesítik a japán vállalkozásokat az anyaországokon kívül európai országok GIS projektjeiről, és e projekteket a GQ‑megállapodásban
meghatározott közös „európai” kvótába beszámítják. A Bizottság szerint az értesítés és beszámítás mechanizmusának célja kompenzáció
nyújtása volt – az európai vállalkozások által az EGT piacán lehetséges versenytársként érzékelt – japán vállalkozások számára.
Ebben az összefüggésben el kell utasítani mindenekelőtt a felperesek azon állítását, mely szerint a közös megállapodás fogalmának
tartalma nem állandó a megtámadott határozatban. Ha kisebb eltérések meg is állapíthatók a megtámadott határozatban használt
különböző megfogalmazások között, ezen eltérések nem érintik az említett fogalomnak az előző pontban kifejtett alapvető jellemzőit.
A közös megállapodás fenti 74. pontban felsorolt különböző összetevői közül a japán vállalkozásoknak a GIS projektek EGT‑n
belüli piacától való távolmaradásra vonatkozó állítólagos kötelezettségvállalása a Bizottság által a felpereseknek felrótt
kifogás alapja. Következésképpen e kötelezettségvállalás létét kell a jogilag megkövetelt módon bizonyítani. Ugyanakkor a
közös megállapodás többi összetevője, amennyiben bizonyítást nyer, relevánsnak bizonyulhat mint közvetett bizonyíték, amelyből
a japán vállalkozások ennek megfelelő kötelezettségvállalása fennállásának létére lehet következtetni.
A felperesek vitatják a közös megállapodás fennállását, azzal érvelve, hogy a GIS projektek európai piacáról aló távolmaradásuk
azzal magyarázható, hogy a japán vállalkozásokat különböző – különösen kereskedelmi és technikai – okokból nem tekintették
hiteles versenytársnak az európai piacon. Vitatják a Bizottság által a megtámadott határozatban felhozott különböző elemek
bizonyító erejét, és más elemekre hivatkoznak, amelyek szerintük azt sugallják, hogy nem létezett közös megállapodás. Benyújtanak
továbbá egy tanácsadók által készített jelentést (a továbbiakban: külső jelentés), amely a tények általuk előadott eltérő
magyarázatát hivatott alátámasztani.
A Bizottság előadja, hogy a közös megállapodás fennállását és különösen a japán vállalkozásoknak az EGT piacától való távolmaradásra
vonatkozó kötelezettségvállalását a jogilag megkövetelt módon bizonyítja számos bizonyíték, köztük okirati bizonyítékok, vállalkozások
nyilatkozatai, tanúvallomások és a kartell tényleges működésével kapcsolatos bizonyítékok.
Meg kell tehát vizsgálni a szóban forgó különböző elemek megbízhatóságát és tartalmát, annak ellenőrzése végett, hogy a Bizottság
által hivatkozott bizonyítékok együttesen szilárd meggyőződést alapoznak‑e meg a közös megállapodás fennállását illetően,
amely meggyőződést nem vonhatják kétségbe a felperesek által előterjesztett elemek.
A GQ‑megállapodásról és az EQ‑megállapodásról
–       A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek egyfelől, hogy a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás nem tartalmaz semmiféle utalást a közös megállapodásra,
annak ellenére, hogy e megállapodások részletesen meghatározzák a kartell szabályait. E tekintetben a GQ‑megállapodás 2. melléklete
nem az említett közös megállapodás létét tükrözi, hanem a nyugat‑európai országoknak a megállapodás hatálya alóli kizárását.
Másfelől a felperesek vitatják a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás közötti szoros összefüggés fennállását. Szerintük a
GQ‑megállapodás részletes mivolta ellenére sem említi az EQ‑megállapodást. Ráadásul a japán gyártók nem vettek részt az EQ‑megállapodásban,
és nem ismerték annak tartalmát.
A felperesek következésképpen úgy véli, hogy a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás nem képezik a közös megállapodás fennállásának
okirati bizonyítékait. Amennyiben az említett megállapodások nem említik a közös megállapodást, annak a világméretű kartellben
betöltött állítólagos alapvető fontossága ellenére tartalmuk éppen azt bizonyítja, hogy az említett megállapodás nem létezett.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
–       A Törvényszék álláspontja
A felek nem vitatják, hogy a GQ‑megállapodás előírja a GIS projektekkel kapcsolatos világszintű kartell szervezését. Ugyanakkor
egyfelől, amint a felperesek érvelnek, e megállapodás nem említi a közös megállapodást, és másfelől a 2. mellékletének megfogalmazása
szerint az említett megállapodás kizárja a hatálya alól Japánt, az akkori Európai Közösség tizenkét tagországát, valamint
öt további nyugat‑európai országot.
E körülmények között a GQ‑megállapodás nem tekinthető a közös megállapodás fennállása okirati bizonyítékának. A Bizottság
értelmezése, amely szerint az európai országok és Japán kizárására az említett megállapodás fennállása miatt került sor, nem
hihetőbb, mint a felperesek által előadott, azzal ellentétes értelmezés.
Az EQ‑megállapodás pedig a GQ‑megállapodás végrehajtási megállapodása, amely többek között az utóbbi megállapodásban meghatározott
közös „európai” kvóta felosztására vonatkozik. Ennyiben az említett megállapodások között fennáll bizonyos kapcsolat. Az EQ‑megállapodást
azonban kizárólag az európai vállalkozások kötötték. A felperesek tehát nem vettek abban részt. E megállapodás egyébként nem
említi kifejezetten a közös megállapodást.
E tekintetben meg kell továbbá jegyezni, hogy az EQ‑megállapodás 2. melléklete „E (E‑Members)” című részének 4. pontjával
összhangban az európai gyártók „döntenek az európai projektek [japán gyártók csoportjával] való közléséről”. A 2. melléklet
összefüggéseiből kitűnik, hogy az információk közlésére az érintett GIS projektek elosztását megelőzően kellett, hogy sor
kerüljön.
E tényező lehetővé teszi bizonyos mértékben a felperesek érvelésének elutasítását, mivel azt sugallja, hogy az európai gyártók
úgy gondolták, hogy a japán gyártókat érdekelheti legalábbis bizonyos EGT‑n belüli GIS projekteknek az elosztási eljárása,
valamint hogy az ilyen projektek tekintetében tehát lehetséges versenytársak voltak.
Azonban sem az EQ‑megállapodásban, sem a Bizottság által előterjesztett többi bizonyítékban nem támasztja azt alá, hogy a
szóban forgó mechanizmust az európai gyártók vezették be, vagy hogy a japán gyártók tudtak annak létezéséről.
Ennélfogva az EQ‑megállapodás csak jel, amely arra enged következtetni, hogy a japán gyártókat hiteles versenytársnak tekintették
bizonyos EGT‑n belüli GIS projektek benyújtását illetően, amint azt a Bizottság állítja.
Meg kell egyébként állapítani, hogy egy gyártócsoport kötelezettségvállalása egy másik csoport számára fenntartott piacra
történő belépéstől való tartózkodásra, mint amilyen kötelezettségvállalást a Bizottság a japán gyártóknak felró, egyszerű,
könnyen megvalósítható elképzelésen alapul. Hasonlóképpen e megvalósításhoz főszabály szerint nem szükséges az érintett vállalkozások
interakciója. Következésképpen ez ilyen kötelezettségvállalás teljes mértékben létezhet íratlan megállapodásként, ami egyben
lehetővé teszi a felfedezés veszélyének csökkentését is. E tekintetben a Bizottság a megtámadott határozat (170)–(176) preambulumbekezdésében
megállapította, hogy a jelen ügyben a kartell résztvevői számos szervezési és technikai óvintézkedést hoztak a kartell nyilvánosságra
kerülésének megakadályozása érdekében.
Az érintett GIS projektek felosztását követően megvalósított értesítési és beszámítási mechanizmus, amire a Bizottság hivatkozott,
szükségessé tett bizonyos végrehajtási intézkedéseket, ezek azonban nem voltak különösen összetettek, mivel lényegében abból
álltak, hogy az európai csoport bizonyos adatokat közölt a japán csoporttal, amely közlés egyébként párhuzamos volt a GQ‑megállapodás
keretében megvalósított, az EGT‑n kívüli GIS projektekre vonatkozó közléssel. Következésképpen nem tűnik úgy, hogy ezen intézkedések
írásbeli szabályokat igényeltek volna.
Az ABB nyilatkozatairól
–       A felek érvei
Elöljáróban a felperesek megismétlik, hogy az ABB által a bírságmentesség iránti kérelme keretében előterjesztett bizonyítékokat,
különösen a feltételes mentesség Bizottság általi biztosítását követően tett nyilatkozatait, azon nyomás fényében kell értékelni,
amelynek az ABB ki volt téve, amennyiben ez utóbbi meg kívánta tartani a mentessége előnyét, csökkentve saját magatartásának
súlyát, és növelve a többi érintett vállalkozás magatartásáét. A jelen ügyben e nyomás az ABB által a Bizottság előtti meghallgatás
során, illetve a cseh versenyhatóság által folytatott párhuzamos eljárás keretében tett részrehajló nyilatkozatokban nyilvánult
meg.
A felperesek hozzáfűzik, hogy az ABB nem a tényállás időpontjában tette nyilatkozatait, azok nem nyújtanak elegendő kellően
részletes információt a közös megállapodást illetően, és az idők során az ABB megváltoztatta azokat, ami csökkenti a bizonyító
erejüket.
A bírságmentesség iránti eredeti, 2004. március 3‑i kérelmében az ABB nem hivatkozott a közös megállapodás fennállására, amelyet
kizárólag a 2004. március 11‑i észrevételeiben említett.
Az ABB 2004. március 11‑i észrevételeit illetően a felperesek először is megállapítják, hogy ha az ABB a japán vállalkozásoknak
a közös megállapodásban való részvételére hivatkozik, úgy tűnik, a JAEPS‑re és a TM T & D Corp.‑ra, a Toshiba és a Melco közös
vállalatára utal, amely 2002. október és 2005. április között ez utóbbiaknak a GIS‑sel kapcsolatos tevékenységét folytatta.
A megtámadott határozatban a Bizottság az ABB nyilatkozatait úgy értelmezte, hogy azok nem csupán az 1988 óta tartó jogsértés
egész időszakára vonatkoznak, jóllehet sem a TM T & D, sem a JAEPS nem létezett még akkoriban, hanem úgy, mint ami e két társaságon
kívül még a Hitachira és a Hitachi Europe‑ra is vonatkozik.
Másodszor a felperesek előadják, hogy az ABB a 2004. március 11‑i észrevételeiben a kartell időtartamát illetően homályos
nyilatkozatokra szorítkozott, az 1999 és 2002 közötti időszakra koncentrálva.
Harmadszor a felperesek úgy érvelnek, hogy az ABB 2004. március 11‑i észrevételeinek homályos és ellentmondásos volta arra
enged következtetni, hogy az ABB alkalmazottjának a piaci feltételekre vonatkozó feltételezéséről van szó inkább, mintsem
egy közös szándékot megvalósító kifejezett megállapodás bizonyítékáról.
Negyedszer a felperesek úgy vélik, hogy az ABB a 2004. március 11‑i észrevételeiben megerősítette, hogy az érintett vállalkozások
úgy találták, hogy a jogi, technikai és kereskedelmi akadályok miatt nehéz, sőt lehetetlen az európai piacra való belépés.
Előadják, hogy ilyen körülmények között tárgytalan lett volna bármiféle kifejezett megállapodás, amely a szóban forgó piactól
való távolmaradásra vonatkozó kötelezettséget tartalmaz.
Végül a felperesek úgy érvelnek, hogy az ABB a 2005. október 4‑i ‑ a felperesek és más japán gyártók fenti akadályokat kifejtő
észrevételeinek benyújtását követően előterjesztett – észrevételeiben módosította a korábbi nyilatkozatait a közös megállapodásra
vonatkozóan, amikor is kijelentette, hogy az európai piac belépési akadályai megkerülhetők, és következésképpen a japán gyártók
piacra lépése gazdaságilag lehetséges volt. A felperesek szerint az ilyen késedelmes, a korábbi nyilatkozatokat jelentős mértékben
módosító nyilatkozat bizonyító ereje kétségeket ébreszt.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
–       A Törvényszék álláspontja
Az ABB által a bírságmentesség iránti kérelme keretében tett nyilatkozatok hitelességét illetően a fenti 72 és 73. pontban
megállapítást nyert, hogy a puszta tény, hogy valaki a bírság alóli mentesítés érdekében el kívánja érni az engedékenységi
közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített
bizonyítékokat terjesszen elő.
Az ABB‑ra nehezedő nyomást állítólag bizonyító különleges körülmények nem befolyásolhatják ezen megállapítást. A Bizottság
előtti meghallgatás során az ABB a kartell ténybeli hátterének kifejtésére, és annak állítására szorítkozott, hogy az általa
a Bizottság elé terjesztett bizonyítékok indokolják, hogy bírságmentességben részesüljön. A cseh versenyhatóság által folytatott
eljárás keretében az ABB beavatkozása e két részen kívül tartalmazott a tényállás, illetve a kifogásközléssel kapcsolatban
előterjesztett észrevételek jogi értékelésére vonatkozó részt is. Nem tűnik úgy azonban, hogy az ABB e két esetben jobban
együttműködött volna, mint ahogyan az egy bírságmentességet kérő, az érintett hatósággal való teljes együttműködés révén a
számára biztosított feltételes mentességet megőrizni kívánó vállalkozástól elvárható. Következésképpen nem kell úgy tekinteni,
hogy az ABB nyilatkozatainak hitelességet megkérdőjelezné azon tény, hogy ez utóbbi bírságmentességet kért.
Nem fogadható el továbbá a felperesek azon érve, miszerint az ABB nem a tényállás időpontjában tette nyilatkozatait. Egyfelől
a Bizottsághoz bírságmentesség iránti kérelem keretében adott vállalkozás által benyújtott nyilatkozatok fogalmilag nem lehetnek
az állítólagos jogsértő magatartás teljes időszakával azonos időpontból származók anélkül, hogy e tény megfosztaná őket minden
bizonyító erőtől. Másfelől a jelen ügyben az ABB azt állította, hogy a közös megállapodás 2004. március 11‑től, tehát a megtámadott
határozatban hivatkozott jogsértés végét megelőző időponttól állt fenn.
Az ABB különböző nyilatkozatainak tartalmát illetően először is nem szükséges különös jelentőséget tulajdonítani azon ténynek,
hogy az eredeti kérelem – a 2004. március 3‑i, bírságmentesség iránti kérelem – nem említi a közös megállapodást. A bírságmentesség
iránti kérelem keretében a Bizottsággal való első kapcsolatfelvételkor megszokott, hogy a szóban forgó vállalkozás nem fejti
ki részletesen a felfedni kívánt jogsértés valamennyi elemét.
Egyébként jóllehet az ABB nem említi az eredeti kérelmében kifejezetten a közös megállapodást, kifejti, hogy a JAEPS és a
TM T & D szerepelt a kartell résztvevői között, és e kartell az Európai Unió valamennyi tagállamára kiterjedt. E megállapítás
magában foglalja, hogy az ABB szerint a két említett társaság részt vett a közös megállapodásban.
Másodszor a 2004. március 11‑i észrevételeiben, azaz mielőtt feltételes mentességben részesült volna, az ABB kifejezetten
hivatkozott a közös megállapodás fennállására, amelynek értelmében a két japán társaság nem nyújt be ajánlatokat az európai
projektekre, és az európai társaságok nem nyújtanak be ajánlatokat a japán projektekre.
Ebben az összefüggésben természetes, hogy az ABB a két japán társaságra, azaz a JAEPS‑re és a TM T & D-re hivatkozott, mivel
a nyilatkozatai benyújtásakor e két közös vállalat folytatta a Hitachi‑vállalkozás, a Fuji, a Toshiba és a Melco GIS‑sel kapcsolatos
tevékenységeit. A Bizottság mindazonáltal értelmezhette úgy e nyilatkozatot, mint ami azt jelzi, hogy az említett vállalkozások
maguk is részt vettek a közös megállapodásban. Az eredeti kérelemben ugyanis az ABB már kifejtette, hogy tudomása szerint
a kartell több mint tíz éve állt fenn, ami azt jelenti, hogy a kartell létrehozása jelentősen megelőzte a JAEPS és a TM T & D
létrehozását.
Hasonlóképpen az ABB 2004. március 11‑i észrevételeinek és az eredeti kérelmének együttes olvasata lehetővé teszi a felperesek
azon érvének elutasítását, mely szerint az ABB nem szolgáltatott részletesebb tájékoztatást a kartell időtartamát illetően.
Az eredeti kérelmében ugyanis az ABB előadta, hogy a kartell legalább 1994 óta működött, és e megállapításnak a 2004. március
11‑i észrevételei nem mondanak ellent.
Egyébként az ABB valóban úgy nyilatkozott, hogy a közös megállapodás azon a körülményen alapult, hogy a japán gyártókat az
európai ügyfelek nem fogadták jól, és bizonyos akadályokkal kellett szembenézniük az európai piacon. A 2004. március 11‑i
észrevételeiből azonban egyértelműen kitűnik, hogy szerinte az érintett japán vállalkozások nem csupán ezek akadályok létének
megállapítására szorítkoztak, hanem európai partnereikkel szemben kötelezettséget vállaltak az EGT piacától való távolmaradásra.
Ekképpen ahelyett, hogy a közös megállapodás fennállását tárgytalanná tennék, az említett piac belépési korlátai az említett
megállapodás megkötését eredményező tényezőt jelentenek. Meg kell továbbá jegyezni, hogy ezen megállapítás nem ellentmondásos,
hiszen természetes, hogy egy gyártó – a Bizottság által a jelen ügyben felrótt – piacfelosztás keretében átengedi versenytársainak
azon piacokat, ahol gyenge a helyzete.
Harmadszor el kell utasítani a felperesek azon állítását, miszerint az ABB 2005. október 4‑i észrevételei ellentmondanának
korábbi észrevételeinek. Az említett észrevételekben ugyanis az ABB megerősítette a közös megállapodás fennállását. Amennyiben
utóbbi észrevételeiben kiemelte azon akadályok legyőzhető mivoltát, amelyekkel az EGT piacára belépni kívánó japán gyártóknak
kellett szembenézniük, e megállapítás nem mond ellent a 2004. március 11‑i észrevételeinek, amelyekben nem állítja az említett
piacra való belépés lehetetlenségét, csupán annak nehézségét.
Ennélfogva – a felperesek állításaival ellentétben – az ABB 2005. október 4‑i észrevételei koherens módon pontosítják korábbi
észrevételeit.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy az ABB nyilatkozatai a közös megállapodást alátámasztó bizonyítékot jelentenek,
mivel hivatkoznak az említett megállapodás fennállására, és ezen megállapodás lényegi tartalmát kifejtik, valamint információt
nyújtanak az megállapodás időtartamára és résztvevőire vonatkozóan.
Az ABB nyilatkozatai ráadásul koherensek, egy vállalkozás nevében kerültek előterjesztésre, és tartalmukból kitűnik, hogy
belső kutatásokon és az e vállalkozás alkalmazottaival való megbeszéléseken alapulnak. Ennélfogva el kell ismerni, hogy bizonyos
fokú bizonyító erővel bírnak. A fenti 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében azonban tartamukat minden esetben
más bizonyítékoknak is meg kell erősíteniük.
Az ABB alkalmazottainak és egy korábbi alkalmazottjának tanúvallomásairól
–       A felek érvei
A felperesek elöljáróban megismétlik azon érvüket, mely szerint az ABB által előterjesztett bizonyítékok bizonyító erejét
csökkenti azon tény, miszerint ez utóbbi bírságmentességet kért.
A felperesek e tekintetben kifejtik, hogy az ABB alkalmazottainak és egy korábbi alkalmazottjának tanúvallomásait egy 2005
szeptemberében tartott megbeszélés során, tehát 18 hónappal a bírságmentesség iránti első kérelmet követően terjesztették
elő, a Bizottság kérésére, a Bizottság tisztviselőinek és az ABB jogi tanácsadójának jelenlétében, mely utóbbi aktívan részt
is vett az M.‑mel történő megbeszélésben.
Hasonlóképpen az e megbeszélések során előterjesztett észrevételek némelyike a felperesek szerint azt mutatja, hogy korábban
előkészítő ülésekre került sor, és legalább egy írásbeli beadványt készítettek. Különösen M. nyilatkozatai tűnnek úgy, mint
amelyeket az ABB külső tanácsadójával folytatott korábbi, a meghallgatás napján tartott előkészítő megbeszélés váltott ki.
E ténytől eltekintve a különböző tanúvallomások között ellentmondások tapasztalhatók.
A tanúkat ráadásul tájékoztatták a megbeszéléseknek az ABB bírságmentesség iránti kérelme szempontjából játszott jelentőségéről.
Következésképpen a felperesek szerint e tanúknak személyes érdeke fűződött ahhoz, hogy a közös megállapodás fennállását megerősítő
elemeket szolgáltassanak a Bizottságnak. Különösen M. pusztán azért vett részt az eljárásban, hogy megőrizze az ABB által
nyugdíja idejére biztosított juttatásokat.
A felperesek szerint ugyanakkor e tanúvallomások nem okozhattak az ABB‑nek sérelmet, mivel a Bizottság azokat kedvezően értékeli
az ABB bírságmentesség iránti kérelme mérlegelésének keretében.
Egyébként a tanúk nem rögzítették írásban, és nem is vizsgálták meg nyilatkozataikat azok pontosságának ellenőrzése végett.
Következésképpen nem alaposabb átgondolás alapján kerültek megfogalmazásra. A tanúk az ABB alkalmazottaiként, illetve korábbi
alkalmazottjaként nyilatkoztak, és nem az ABB hivatalos képviselőiként.
A felperesek hozzáfűzik, hogy sok esetben a megkérdezett személyek nem voltak közvetlen tanúi az általuk hivatkozott eseményeknek.
Többek között M. sem volt közvetlen tanúja a közös megállapodás eredetének, sem 1988. április 15‑i állítólagos elfogadásának,
mivel azt nyilatkozta, hogy az megállapodás már fennállt, amikor talán még meg sem született.
Emellett M. 2005. szeptemberi tanúvallomása számos helyen ellentmond az ABB által – M. korábbi nyilatkozatai alapján – tett
korábbi észrevételeknek, és az általa használt kifejezések pontatlanok, valamint a Bizottság vagy az ABB külső tanácsadója
sugallta őket. Ráadásul azon tény, miszerint nem emlékezett a GE‑megállapodás fennállására 2006 novemberét megelőzően, további
kétségeket ébreszt a tanúvallomása megbízhatóságát illetően.
A Bizottság maga is elismerte M. tanúvallomásának csekély bizonyító erejét, mivel nem használta fel annak minden elemét.
A tanúvallomások tartalmát illetően egyik tanúnak sem állt módjában megerősíteni a közös megállapodás időtartamát, mivel M.
úgy vélte, hogy a GQ‑megállapodás mechanizmusa, és ennélfogva hallgatólagosan maga az megállapodás megszűnt 2002‑ben, míg
a többi tanú azt állítja, hogy az megállapodás 2002 és 2004 között különböző időszakokban hatályban volt. Hasonlóképpen egy
tanú sem alkalmazta a „közös megállapodás” kifejezést, és a kartell fennállására való utalásokat a Bizottság ösztönözte, azok
nem önkéntesek voltak.
A felperesek e tekintetben kifejtik, hogy jóllehet a Bizottság ismertette a közös megállapodás fogalmát Wi meghallgatása során,
az utóbbi csupán a 2002 júliusa és 2004 januárja közötti időszakot illetően tudta kifejteni észrevételeit. P.‑nek a közös
megállapodással kapcsolatos észrevételei szintén igen homályosak voltak, ezért a Bizottság megpróbálta meggyőzni a pontatlan
kifejezések határozottabb megfogalmazásokkal való felváltásáról, mely utóbbiak a Bizottság álláspontját erősítenék meg. V.‑A.
pedig meghallgatása során először is arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy Európa és Észak‑Amerika ki volt zárva a kartellből.
Ahogyan P. esetében is, a Bizottság a megbeszélés során később fejtette ki a közös megállapodás fogalmát. Ekképpen a három
szóban forgó tanúvallomás pontatlan, következetlen, és nem alapos átgondolás eredménye.
M. tanúvallomását illetően a felperesek úgy érvelnek, hogy a hazai piacok kölcsönös védelmével kapcsolatos eredeti nyilatkozata
az anyaország fogalmára vonatkozik, és nem a Bizottság által meghatározott közös megállapodás fogalmára. Hasonlóképpen a közös
megállapodásra vonatkozó nyilatkozatai is homályosak.
A felperesek előadják továbbá, hogy M. nem erősítette meg, hogy a japán gyártók tudtak volna GIS‑termékeket értékesíteni az
európai piacon. Az ABB külső tanácsadója megpróbálta befolyásolni e tanút, de M. még az ő közbenjárását követően is fenntartotta,
hogy az európai piacon igen ritka volt a japán gyártók részvétele.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
–       A Törvényszék álláspontja
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az ABB alkalmazottainak és korábbi alkalmazottjának tanúvallomásai nem minősülnek az ABB
nyilatkozataitól elkülönülő és független elemeknek, mivel a tanúk az ABB kezdeményezésére nyilatkoztak a Bizottság előtt,
az ABB‑nak az engedékenységi közlemény szerinti együttműködési kötelezettsége keretében, az ABB külső tanácsadója jelenlétének
előnyeiből részesülve. Következésképpen az érintett tanúvallomások nem alkalmasak az ABB nyilatkozatainak megerősítésére a
fenti 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében. Inkább kiegészítik az említett nyilatkozatokat, amelyeknek
tartalmát kifejthetik és pontosíthatják. Ennélfogva további bizonyítékoknak kell ezeket is alátámasztaniuk.
Amennyiben a felperesek felvetik egy bírságmentességet kérő vállalkozás alkalmazottai és korábbi alkalmazottja által tett
tanúvallomások hitelességének kérdését, a fenti 72. és 73. pontból kitűnik, hogy ezen elemeket nem kell automatikusan körültekintéssel
kezelni. Ami a tanúk egyéni indítékát illeti, valóban lehetséges, hogy az ilyen vállalkozás alkalmazottai, akik e vállalkozás
érdekében kötelesek eljárni, a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot kívánják előterjeszteni, hiszen az eljárás folyamán tanúsított
együttműködésük kedvezően befolyásolhatja szakmai jövőjüket. Ugyanakkor, ha ez a helyzet áll is fenn, a szóban forgó alkalmazottak
tisztában vannak a pontatlan bizonyítékok előterjesztése lehetséges negatív következményeivel is, amelyeket a megerősítés
követelménye még inkább érezhetővé tesz.
M., mint az ABB korábbi alkalmazottja, főszabály szerint már nem köteles a korábbi munkáltatója érdekében eljárni a közigazgatási
eljárásban való önkéntes együttműködést illetően. Ugyanakkor e körülmény azt is jelenti, hogy főszabály szerint nem áll érdekében
pontatlan bizonyítékokat előterjeszteni ezen összefüggésben. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy tanúvallomásának megtételekor
M. már nyugdíjban volt. E körülmények között nem tűnik úgy, hogy a közigazgatási eljárás alatti együttműködésének hiánya kedvezőtlen
következményekkel járt volna számára, különösen az ABB által számára állítólag megítélt juttatásokat illetően.
Önmagában azon tény, miszerint eltelt bizonyos idő a bírságmentesség iránti kérelem és a tanúkkal való megbeszélések között,
szintén nem kérdőjelezi meg a tanúvallomások bizonyító erejét. Indokolt ugyanis, hogy a Bizottság kiegészítő bizonyítékokat
szerezzen be a vizsgálata során, annak érdekében, hogy a jogsértés fennállásának értékeléséhez – többek között az érintett
vállalkozások észrevételeinek fényében – releváns valamennyi elem rendelkezésére álljon.
Ellenben a tanúvallomások megtétele és az azok alapjául szolgáló tények között eltelt idő jelentős lehet az előbbiek hitelességének
értékesekor, mivel a tanúk általános szabályként részletesebb és megbízhatóbb tanúvallomást tudnak tenni a közelmúltban bekövetkezett
eseményekről. A jelen ügyben a tanúvallomások 2005 szeptemberében való megtétele és a különböző tanúk kartellben való részvételének
vége, azaz V.‑A,. W. és P. esetében 2004 májusa, M. esetében 2002 júniusa között eltelt idő nem elég hosszú ahhoz, hogy hitelességüket
befolyásolja.
A tanúvallomások hitelességét általában nem érinti az sem, hogy az ABB külső tanácsadója jelen volt a megbeszélések során,
mivel a tanúvallomásokra az ABB engedékenységi közlemény címén folytatott együttműködésének keretében került sor, és a tanúk
kifejezetten kimondták a meghallgatások elején, hogy igénybe kívánják venni az említett tanácsadó segítségét.
Az ABB külső tanácsadója valóban beavatkozott M. meghallgatásának egy adott pillanatéban, azt sugallva az utóbbinak, hogy
a japán gyártók számára kifizetődő lehetett az európai piacra való belépés, nem tűnt azonban úgy, hogy M‑t sikerült volna
meggyőzni. Következésképpen meg kell állapítani, hogy M.‑nek kétségei merültek fel e belépés kereskedelmi értékét illetően,
és figyelembe kell venni e körülményt a tanúvallomása tartalmának értékesekor. Ugyanakkor a felperesek nem fejtik ki, hogy
az ABB külső tanácsadójának e beavatkozása más tekintetben mennyiben érinti M. tanúvallomásának hitelességét.
A beadvány előzetes megfogalmazását és előkészítő megbeszélések tartását illetően nem meglepő, hogy egy bírságmentességet
kérő vállalkozás előzetesen meghatározta a kérelme szempontjából releváns tényeket, és azon tanúkat, akik e tényeket illetően
nyilatkozni tudnak, és ez utóbbiakkal elemezte ismereteik körét.
Egyébként nem tekinthető úgy, hogy az érintett tanúvallomások nem lettek volna alkalmasak arra, hogy káros következményekkel
járjanak az ABB számára. Amennyiben e meghallgatásokra a kifogásközlés megküldését megelőzően került sor, sem az ABB, sem
alkalmazottai, illetve korábbi alkalmazottja nem ismerhette azon kifogások terjedelmét és pontos tartalmát, amelyeket a Bizottság
az ABB‑vel szemben kívánt emelni.
Ezzel szemben a felperesek helyesen állítják, hogy az érintett tanúvallomások nem alapos átgondolás eredményének tűnnek, és
azokat nem vizsgálták felül mérlegelést és további vizsgálatokat követően. A tanúvallomásokat szóban tették, és nincs nyoma
annak, hogy a Bizottság ezt megelőzően írásbeli kérdéseket intézett volna a tanúkhoz, sem annak, hogy a közös megállapodással
és az EGT piacára való belépés korlátaival kapcsolatos nyilatkozatokat a tanúk utólag ellenőrizték és felülvizsgálták volna.
Hasonlóképpen nem tűnik úgy, hogy a tanúk az ABB hivatalos képviselőiként nyilatkoztak volna. Először is e szerepet nagyrészt
az ABB külső tanácsadói töltötték be, akiktől a fenti 102–114. pontban megvizsgált nyilatkozatok származnak. Amint az a fenti
131. pontban megállapítást nyert, M. a tanúvallomásának megtételekor már eleve nem köteles a korábbi munkáltatója érdekében
eljárni, és semmi sem enged arra következtetni, hogy akár M., akár más tanúk az ABB más alkalmazottaival való megbeszélésekkel
és az ABB birtokában lévő iratok tanulmányozásával módszeresen készült volna a meghallgatásra. Végül a Bizottság által a meghallgatások
során feltett kérdések nem az ABB érintett kérdésekkel kapcsolatos hivatalos álláspontjára vonatkoztak, hanem inkább a különböző
tanúk személyes ismereteire.
El kell utasítani a felperesek azon állítását, mely szerint a meghallgatott személyek gyakran nem voltak közvetlen tanúi az
érintett eseményeknek. A tanúvallomásokból ugyanis kitűnik, hogy a négy tanú személyesen részt vett a kartell ügyleteiben.
M. többek között az ABB egyik képviselője volt a kartellben 1988 és 2002 között, tehát működésének szinte teljes idején, míg
az ABB a kartell egyik fő résztvevője volt. M. tehát közvetlen és kiváltságos tanúja volt az általa előadott tényeknek.
E tekintetben el kell ismerni, hogy tanúvallomásában M. megerősítette, hogy nem volt jelen a közös megállapodás megkötésénél,
ami szerinte megelőzte a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás aláírását. Hasonlóképpen az arra vonatkozó kérdésre, hogy a
közös megállapodás kérdésre felmerült‑e azon találkozók során, amelyeken részt vett, M. azt válaszolta, hogy nem volt szükséges
megemlíteni, mivel a közös megállapodás magától működött. Ugyanakkor e körülmények nem kérdőjelezik meg M. tanúvallomásának
bizonyító erejét. Egyrészt a tanú akkor is szolgáltathatja egy tartós jelenség egyértelmű bizonyítékát, ha nem volt jelen
annak kezdetekor. Másfelől jóllehet M. úgy nyilatkozott, hogy a közös megállapodás kérdését explicit módon nem vitatták meg
kifejezetten azon találkozók során, amelyeken részt vett, tanúvallomásából kitűnik, hogy szerinte ez azért volt így, mert
az említett megállapodás tartalmát a kartell résztvevői megértették, elfogadták és végrehajtották, anélkül hogy kifejezett
megbeszélésre szükség lett volna. Amennyiben a japán vállalkozások Bizottság által hivatkozott kötelezettségvállalása egy
egyszerű nemcselekvésből, és nem egy tevőleges aktusból állt, ez a helyzet akkor is lehetséges.
A felperesek nem fejtik ki részletesen a különböző tanúvallomások közötti állítólagos következetlenségeket. Ráadásul a tanúvallomások
egymással, illetve az ABB által előterjesztett más bizonyítékokkal való összehasonlítása nem tárt fel olyan ellentmondásokat,
amelyek befolyásolhatnák a közös megállapodás fennállásával kapcsolatos nyilatkozatok hitelességét. Az egyetlen, jelentőséggel
bíró eltérés a japán vállalkozások európai piacra való belépéshez kapcsolódó kereskedelmi érdekének fennállására vonatkozik.
Amint a lenti 156–158. pontban kifejtésre kerül, az egyes tanúk ezzel kapcsolatos álláspontja nem érinti a közös megállapodás
fennállásához kapcsolódó nyilatkozataikat.
M. tanúvallomásának állítólag hiányos mivoltát illetően meg kell állapítani, hogy nem meglepő, ha egy tanú nem tud visszaemlékezni
egy meghallgatás során a kartellel kapcsolatos valamennyi okirati bizonyítékra. Ráadásul M. nem hivatkozott kifejezetten a
GE‑megállapodásra a meghallgatás során, említette azonban a GIS projektek EGT‑n belüli elosztását, amelyre a GQ‑megállapodást
megelőző megállapodások értelmében került sor, amelyek közé többek között a GE‑megállapodás is tartozott.
Hasonlóképpen azon tény, miszerint a Bizottság nem használta fel a tanúvallomásban szereplő valamennyi bizonyítékot, nem jelenti
azt, hogy a tanúvallomás csekély bizonyító erővel bírt volna. Természetes ugyanis, hogy bizonyos elemek nem relevánsak, vagy
bizonyos körülményeket más bizonyítékok meggyőzőbben támasztanak alá.
A tanúvallomások tartalmát illetően a kartell időtartamára vonatkozó nyilatkozatok – a felperesek állításaival ellentétben –
mind egymással, mind a Bizottság megállapításaival egybehangzóak.
M. egyértelműen jelezte, hogy a hazai piacok európai és japán gyártók csoportjai által történő kölcsönös tiszteletben tartásának
szabálya régóta fennállt, és még korábbi volt, mint a GQ‑megállapodás.
M. nyilatkozata, mely szerint a GQ‑megállapodás mechanizmusa megszűnt 2002‑ben, nem jelenti önmagában azt, hogy a közös megállapodás
is megszűnt volna. Egyrészt ezen időszak folyamán a kartell működési módszerei valamelyest megváltoztak, többek között mivel
a Siemens és a Hitachi‑vállalkozás újra részt vett az említett kartellben, M. tehát úgy vélhette, hogy az 1988‑ban aláírt
és később felülvizsgált GQ‑megállapodás végrehajtása is megszűnt. E körülmény nem érinti azon tényt, miszerint a 2002 júliusát
követően alkalmazott működési módszerek szintén alapulhattak közös megállapodáson vagy egy hasonló megállapodáson. Az ABB
M.‑en kívüli többi tanúja kifejezetten megerősíti, hogy a jelen ügyben ez volt a helyzet, amint az a nyilatkozataikból is
kitűnik, az európai és a japán gyártók közötti, a hazai piacok tiszteletben tartásával kapcsolatos közös megállapodás fennállt
azon időszak folyamán, amikor a kartell működésében részt vettek, tehát 2002 júliusa és 2004 között.
Másrészt M.‑et 2002 júniusában előrehozott nyugdíjba küldték, miután új felettese összejátszásra irányuló tevékenységekre
derített fényt. E körülménnyel magyarázható, hogy M. nem rendelkezett részletes ismeretekkel a kartell működésének 2002 júliusát
követően megvalósított módszereit illetően.
Hasonlóképpen nem állítható, hogy a tanúknak a közös megállapodásra hivatkozásai homályosak és nem spontának. Mindegyik tanú
említette, a saját szavaival, egy különleges helyzet fennállását az európai és japán piacok tekintetében, ami megfelel a Bizottság
által hivatkozott közös megállapodásnak.
A felperesek állításaival ellentétben Wi. úgy nyilatkozott, hogy a japán vállalkozások európai piacról való távolmaradása
a japán és európai piacok védelmi rendszerének eredménye volt, amit az indokolt, hogy e két gyártói csoport egyike sem kívánta,
hogy a másik csoport beavatkozzon a hazai piacán. Bár a meghallgatás során később a Bizottság képviselője visszatért e tárgyra,
ténylegesen bevezetve a közös megállapodás fogalmát, csak a Wi. által spontán kifejtett fogalom tisztázására szorítkozott.
P. spontán módon hivatkozott a japán vállalkozásokkal közös megállapodásra, melynek értelmében utóbbiak nem vettek részt az
európai piacon, és az európai vállalkozások nem vettek részt a japán piacon. Ebben az esetben a Bizottság képviselője szintén
visszatért ugyan e kérdésre, ezt azonban csupán annak ellenőrzése érdekében tette, hogy jól értette‑e a korábbi spontán nyilatkozatokat.
V.‑A. esetében a Bizottság nem vetette fel a közös megállapodás fogalmát, csupán megkérdezte a tanútól, hogy tudott‑e bármilyen
megállapodásról az európai és japán gyártók között. E kérdésre válaszul V.‑A. a japán és az európai gyártók közötti megállapodás
létére hivatkozott, amelynek értelmében az európai vállalkozások nem „támadták” a japán vállalkozásokat a japán piacon, és
viszont. Ráadásul V.‑A. előadta, hogy részt vett az európai vállalkozásoknak és egy japán vállalkozás képviselőjének kifejezetten
e megállapodás tiszteletben tartásával kapcsolatos explicit megbeszélésén, amelyre a japán vállalkozások európai piacra való
belépési próbálkozásai adtak okot.
Egyébként egyes területeknek a világméretű kartell hatálya alóli állítólagos kizárását illetően V.‑A. egyfelől kifejtette,
hogy Észak‑Amerikát meghatározott okból zárták ki: a kartell felfedezésével járó szankciók veszélye miatt. Másfelől előadta,
hogy Nyugat‑Európa országainak kizárása azt jelentette, hogy az érintett GIS projekteket az európai gyártók nem azon találkozók
során vitatták meg, melyeken részt vett, és amelyek a korábban a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás által szabályozott
világméretű kartell találkozói voltak, hanem más alkalmakkor. E nyilatkozatok teljes mértékben összhangban vannak az említett
megállapodásokkal, valamint a Bizottság megállapításaival.
Végül M. tanúvallomását illetően, az utóbbi úgy nyilatkozott, hogy a japán és az európai gyártók között – a GQ‑megállapodást
megelőzően – létezett a hazai piacok kölcsönös védelmével kapcsolatos megállapodás, és ezen megállapodás szükséges feltétele
volt a más régiókra vonatkozó megállapodások megkötésének, és szabályainak tiszteletben tartása azzal járt, hogy a japán gyártók
nem lépnek be az európai gyártók hazai piacára, jóllehet képesek lennének rá technikailag. M. kifejtette továbbá ebben az
összefüggésben az értesítési és beszámítási mechanizmus működését, valamint azt, hogy az anyaországok GIS projektjei nem képezték
a gyártók két csoportja közötti megbeszélések tárgyát, és nem kerültek beszámításra a GQ‑megállapodás által meghatározott
kvótákba.
Ekképpen M. nyilatkozatai megerősítik a közös megállapodás Bizottság által hivatkozott fennállását, és nem minősíthetők homályosnak,
mivel pontosításokkal szolgálnak az említett megállapodás időtartamát, tartalmát és résztvevőit illetően. Az megállapodás
végrehajtására vonatkozó részletek hiánya aligha meglepő, hiszen a felek fő kötelezettségvállalása abban állt, hogy bizonyos
piacokon nem lesznek jelen. Ráadásul M. leírta a közös megállapodás azon részét, amelyhez végrehajtási intézkedések szükségeltettek:
az értesítési és beszámítási mechanizmust.
Ugyanakkor, amint az a fenti 135. pontban megállapítást nyert, M. nem volt meggyőződve arról, hogy az európai piacra való
belépés a japán vállalkozások számára kereskedelmi értéket képvisel. Álláspontját osztotta P. is, aki úgy vélte, hogy a japán
gyártók valószínűleg úgy ítélték meg, hogy e lépés kereskedelmileg nem indokolt. A két másik tanú, Wi. és V.‑A. szerint e
lépés bírt kereskedelmi értékkel.
M. és P. álláspontja ugyanakkor nem érinti azon tényt, hogy a négy tanú előadta, hogy a japán vállalkozások vállalták, hogy
nem lépnek be az EGT piacára, jóllehet erre képesek lettek volna technikailag, e kötelezettségvállalás azonnali gazdasági
indokoltságnak esetleges hiánya ellenére.
Meg kell továbbá jegyezni e tekintetben, hogy a felperesek állításaival ellentétben a japán gyártók EGT piacára való belépéssel
kapcsolatos kereskedelmi érdekének egy adott pillanatban esetlegesen fennálló hiánya nem teszi a közös megállapodáshoz hasonló
megállapodások létét tárgytalanná. Egy ilyen megállapodás ugyanis egyfelől alkalmas az érintett piacokra a jövőben történő
belépés versenyhelyzet megváltozása miatt fennmaradó kockázatának megszüntetésére, és így a két gyártói csoport számára – kiváltságos
helyzetük megszilárdításával – hosszú távú biztonság garantálására. Másfelől a két csoport közötti kölcsönös bizalom alapjaként
szolgálhat. M. nyilatkozatai szerint e bizalom szükséges volt a kartell világszintű végrehajtásához.
Következésképpen először is a négy érintett tanú és különösen M. által tett nyilatkozatok hitelesek, mivel a bennük hivatkozott
körülmények közvetlen tanúitól származnak, és a jelen ügy körülményeiből nem tűnik ki, hogy az említett tanúknak lett volna
okuk elferdített bizonyítékokat előterjeszteni.
Továbbá a közös megállapodás fennállását és alapvető tartalmát illetően a négy tanúvallomás koherens mind egymással, mind
az ABB által benyújtott többi bizonyítékkal. Így a tanúk megerősítették egy olyan megállapodás létét, amelynek értelmében
a japán vállalkozások vállalták, hogy távol maradnak a GIS projektek európai piacától, és az európai vállalkozások vállalták,
hogy e projektek japán piacától maradnak távol. A négy tanú megerősítette továbbá, hogy az európai piacra való belépés technikailag
lehetséges volt, a belépés bizonyos korlátainak fennállása ellenére. Bár álláspontjuk eltért azon kérdést illetően, hogy az
európai piacra való belépés a japán vállalkozások számára jelentett‑e kereskedelmi érdeket, e körülmény nem releváns a közös
megállapodás fennállásával kapcsolatos nyilatkozatokat illetően, amint az a fenti 156–158. pontban kifejtésre került.
Végül a négy tanúvallomás pontos és teljes képet nyújtott a közös megállapodásról, figyelembe véve az egyes tanúk ismereteinek
különböző szintjét. Tanúvallomásában M. többek között részletesen kifejti az említett megállapodás tartalmát, okait, valamint
működését.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy az ABB alkalmazottainak és korábbi alkalmazottjának tanúvallomásai a közös
megállapodás fennállása jelentős bizonyító erejű bizonyítékának minősülnek.
A Fuji által előterjesztett bizonyítékokról
–       A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy a Fuji által a kifogásközlésre adott válasz nem kellően pontos és részletes bizonyíték ahhoz,
hogy alátámassza az ABB által nyújtott bizonyítékokat, és ekképpen a Bizottságnak a közös megállapodás fennállásával kapcsolatos
álláspontját.
Először is a Fuji nem fejtette ki, hogy miként szerzett tudomást a közös megállapodás fennállásáról, nem jelölte meg az megállapodás
megkötésének időpontját, formáját, résztvevőit, illetve azt, hogy végrehajtották‑e.
Másodszor a Fuji nem erősítette meg a közös megállapodás kölcsönös voltát, és a GIS projektek európai piacára való belépés
előtte álló korlátait említette, megkérdőjelezve ekképpen az említett megállapodás hasznosságát. E tekintetben a felperesek
szerint nem feltételezhető a közös megállapodás kölcsönös volta az alapján, hogy a japán gyártóknak nem fűződik érdekük egy
egyoldalú megállapodás elfogadásához. A felperesek úgy érvelnek, hogy amennyiben a japán piac nem volt elérhető az európai
vállalkozások számára, a japán gyártóknak nem állt érdekükben semmilyen megállapodást kötni.
Harmadszor H.‑nak, illetve a Fuji alkalmazottainak és korábbi alkalmazottainak tanúvallomásai között a közös megállapodás
fennállását, valamint az EGT piacára való belépés technikai és kereskedelmi akadályait illetően fennálló ellentmondások megkérdőjelezik
a Fuji által előterjesztett bizonyítékok bizonyító erejét.
Negyedszer a Fuji kifogásközlésre adott válaszában szereplő állítások nem egyeztethetők össze a korábbi engedékenység iránti
kérelmével.
Ötödször a felperesek előadják, hogy a Bizottság nem csökkentette a Fujival szemben kiszabott bírságot az engedékenységi közlemény
címén, ami azt jelzi, hogy a Fuji által szolgáltatott bizonyítékok nem erősítették meg a közös megállapodás fennállását.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
–       A Törvényszék álláspontja
A kifogásközlésre adott válaszában a Fuji úgy nyilatkozott, hogy tudomása volt a közös megállapodásról, amelynek értelmében
a japán gyártók nem próbálnak belépni az európai piacra, azonban előadta, hogy a Fuji EGT piacáról való távolmaradásának fő
oka az volt, hogy Európában nem számított jelentős és megbízható GIS‑szállítónak.
Először is el kell ismerni, hogy e nyilatkozat meglehetősen homályos, mivel a Fuji csupán a japán gyártóknak az európai piactól
való távolmaradásra vonatkozó kötelezettségvállalására hivatkozik. Ugyanakkor ezzel a Fuji megerősítette az ABB által előterjesztett
bizonyítékokból következő, a Bizottság által a japán gyártóknak felrótt fő tényezőt. Ekképpen az érintett nyilatkozat nem
irreleváns a jelen ügyben. Annál is kevésbé az, mivel a Fuji ismereteinek korlátozott mivolta a kartellen belüli másodlagos
szerepével, és különösen azon ténnyel magyarázható, hogy – amint a megtámadott határozat (150) preambulumbekezdéséből kitűnik –
a Fuji volt az egyetlen japán vállalkozás, amely nem volt tagja a japán gyártói csoport bizottságának, amely többek között
a két gyártói csoport közötti együttműködésért volt felelős a GQ‑megállapodás keretében.
Másodszor a jelen ügyben nem bír jelentőséggel azon tény, miszerint a Fuji nem erősítette meg a közös megállapodás kölcsönös
voltát. Amint a fenti 76. pontban megállapítást nyert ugyanis, jóllehet az európai gyártók arra vonatkozó kötelezettségvállalásának
léte, hogy távol maradnak a GIS-projektek japán piacától, tekinthető a japán vállalkozásoknak az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás
53. cikke megsértésében való részvétele közvetett bizonyítékának, ezen összefüggésben nem jelent szükséges bizonyítékot.
Igaz továbbá, hogy nyilatkozatában a Fuji hivatkozik az EGT piacára való belépés technikai és kereskedelmi akadályainak létére.
Ezen akadályok azonban nem a Fuji említett piactól való távolmaradásának egyetlen okaként, hanem csupán fő okként kerülnek
említésre. Amikor a Fuji az érintett különböző akadályokat említette, a csekély világpiaci részesedésére hivatkozott, ami
hátrányos helyzetbe hozta a legjelentősebb – mind európai, mind japán – versenytársaival szemben. Ennélfogva nem tűnik úgy,
hogy ezzel kapcsolatos érvelése a többi japán gyártó esetében is alkalmazható lenne.
Emlékeztetni kell arra is, hogy a fenti 110. és 158. pontban megállapítást nyert, hogy az EGT piacán létező belépési akadályok
és e körülmény esetleges következményei, azaz a japán gyártók EGT piacára való belépéssel kapcsolatos kereskedelmi érdekének
állítólagos hiánya nem teszi a közös megállapodáshoz hasonló megállapodások létét tárgytalanná.
Harmadszor nem vitatott, hogy H. írásban tett tanúvallomását a Bizottság nem vette figyelembe a kifogásközlés megküldését
követően előterjesztett azon bizonyítékok között, amelyekre támaszkodni kívánt. Ennélfogva e bizonyíték nem tekinthető terhelő
bizonyítéknak.
H. tanúvallomásának mentő bizonyítékkénti értékét illetően meg kell jegyezni, hogy ez utóbbi és a Fuji alkalmazottainak és
korábbi alkalmazottainak tanúvallomásai között semmilyen lényeges ellentmondás nem tapasztalható. Egyebek mellett sem a Fuji
többi alkalmazottja, sem korábbi alkalmazottai nem vitatták a közös megállapodás fennállását, a tanúk csupán nem nyilatkoztak
erről. Hasonlóképpen H. nem vitatta a japán vállalkozások EGT piacára való belépésének technikai és kereskedelmi akadályait.
Negyedszer a felperesek nem fejtik ki, hogy melyek a Fujinak a kifogásközlésre adott válaszban tett nyilatkozata és az engedékenység
iránti kérelme közötti állítólagos következetlenségek. Következésképpen az érvüket el kell utasítani.
Meg kell továbbá állapítani, hogy annak érdekében, hogy a Bizottság az engedékenységi közlemény 21. pontja értelmében csökkentse
a bírságot, az érintett bizonyítékoknak jelentős bizonyító erőt kell képviselniük a már a Bizottság rendelkezésére álló bizonyítékokhoz
képest.
Következésképpen a kifogásközlésre adott válasz megküldését követően benyújtott engedékenység iránti kérelemben a bírságcsökkentést
elérni kívánó vállalkozás jogosan összpontosít azon elemekre, amelyek szerinte addig nem nyertek jogilag megkövetelt módon
bizonyítást, annak érdekében, hogy jelentős hozzáadott értéket nyújtson. Márpedig e körülménnyel magyarázható, hogy az érintett
vállalkozás nem említi azon elemeket, amelyeket szerinte a korábban benyújtott bizonyítékok már kétségtelenül alátámasztottak.
Ötödször az engedékenységi közlemény 21. pontjának szövegére tekintettel nem zárható ki, hogy bizonyos bizonyító erővel rendelkező,
azonban már más bizonyítékok által bizonyított tényekre vonatkozó bizonyítékok előterjesztése nem eredményez semmilyen csökkentést.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Fujinak a kifogásközlésre adott válaszban tett nyilatkozata megerősíti
az ABB nyilatkozatait, valamint az ABB alkalmazottai és egy korábbi alkalmazottja által a közös megállapodás fennállását illetően
tett tanúvallomásokat. Ugyanakkor homályos és általános mivolta okán bizonyító ereje korlátozott.
Az Alstom által 2002. július 10-én előterjesztett javaslatról
–       A felek érvei
A felperesek vitatják az Alstom által a kartell résztvevőinek 2002. július 10‑i találkozóján tett és a következő, 2002. július
15‑i találkozón a Hitachi‑vállalkozás képviselője által elutasított javaslat Bizottság általi értelmezését. Szerintük az érintett
javaslat nem a közös megállapodás frissítésére irányult, annak Közép‑ és Kelet‑Európa országaira – azok Unióhoz való esetleges
csatlakozására tekintettel – történő kiterjesztésével, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (127) és (128) preambulumbekezdésében
állítja. Az Alstom megkísérelt a kartell működési módszereinek megváltozása keretében egy addig nem létező megállapodást létrehozni,
amely mindkét gyártói csoportot a másik csoport hagyományos piacának tiszteletben tartására kötelezte volna. Ugyanakkor a
japán vállalkozások elutasították ezen megállapodást, és az európai gyártók nem vetették fel újra e kérdést.
A felperesek e tekintetben megjegyzik továbbá, hogy a Bizottság állítása nem egyeztethető össze sem azon érvelésével, miszerint
a közös megállapodás a GQ‑megállapodás 2. mellékletéből kitűnik, sem M. tanúvallomásával, aki kifejtette, hogy a „GQ‑megállapodás
rendszerének” 2002 júniusában véget vetettek.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
–       A Törvényszék álláspontja
A megtámadott határozat (127) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a 2002. július 10‑i találkozó során, amikor megvitatták
a kartell működési módszereinek azt követő változásait, hogy a Siemens és a Hitachi‑vállalkozás újrakezdte a kartellben való
részvételét, az Alstom előterjesztett egy javaslatot, melynek értelmében az európai gyártók Európában maradnának, és a japán
gyártók Japánban maradnának, és nem próbálnának meg belépni az európai piacra. E preambulumbekezdés kifejti továbbá, hogy
a következő, 2002. július 15‑i találkozó folyamán a Hitachi‑vállalkozás képviselője jelezte, hogy a Hitachi‑vállalkozás elutasítja
e javaslatot, valamint hogy az európai gyártók azzal válaszoltak, hogy Európa, beleértve Közép- és Kelet‑Európát, az ő piacuk,
és fenn kívánják tartani a Nyugat‑Európában alkalmazott árakat, továbbá bejelentették, hogy a kérdést újra fogják tárgyalni,
még ha nem is így történt.
El kell ismerni, hogy első látásra a 2002. július 10‑i és 15‑i találkozók felperesek által előterjesztett elemekre alapított
összefoglalója alapján úgy tűnik, az Alstom ténylegesen egy új megállapodás megkötését javasolta, amit a Hitachi‑vállalkozás
elutasított, és amit a későbbiek során nem vitattak meg, ami azt jelentené, hogy legalábbis 2002 júliusától semmilyen megállapodás
nem létezett a japán gyártóknak az EGT piacán folytatott magatartását illetően.
Ugyanakkor a 2002. július 15‑i találkozó összefoglalójából egyfelől kitűnik, hogy a Hitachi‑vállalkozás nem a piacok felosztásának
ötletét magát utasította el, hanem csak az Alstom konkrét javaslatát. Másfelől ezen összefoglaló megállapítja, hogy a Hitachi‑vállalkozás
megjegyezte, hogy az európai gyártók követelései Közép- és Kelet‑Európára is kiterjedtek, ami arra enged következtetni, hogy
az elutasítás e meghatározott részhez kapcsolódott, és nem a nyugat‑európai helyzethez.
Meg kell továbbá jegyezni, hogy a felperesek értelmezése nem egyeztethető össze saját érvelésükkel az EGT piacán fennálló
versenyhelyzetet illetően. Még ha feltételezzük is ugyanis, amint azt a felperesek állítják, hogy az EGT piacán a japán gyártókat
nem tekintették hiteles versenytársaknak az áthághatatlan belépési akadályok fennállása miatt, az ugyanezen piacra vonatkozó
megállapodás ténylegesen értelmetlen lett volna. Ebben az esetben az európai gyártóknak, mivel az Európában kiváltságos helyzetüknek
köszönhetően tudatában voltak e körülménynek, nem lett volna okuk ilyen megállapodást javasolni. Márpedig a felperesek által
előterjesztett összefoglalóból kitűnik, hogy az Alstom javaslata egyaránt vonatkozott az EGT piacára, valamint Közép- és Kelet‑Európa
piacára.
E körülmények között a megtámadott határozat (127) és (128) preambulumbekezdésében kifejtett értelmezést kell követni, mely
szerint az Alstom a közös megállapodás közép- és kelet‑európai országokra való kiterjesztését javasolta, és nem azokét, amelyeket
a felperesek terjesztettek elő.
A felperesek többi érve nem befolyásolhatja e megállapítást. Egyrészt az Alstom abban az időpontban terjesztette elő javaslatát,
amikor a Siemens és a Hitachi‑vállalkozás kartellben való részvételének újrakezdése miatt a kartell működési módszerei megváltozóban
voltak. Egyáltalán nem ellentmondásos a Bizottság értelmezése, mely szerint e változásba bele kellett tartozzon a közös megállapodásnak
a korábban a GQ‑megállapodásban meghatározott határokon túlra történő kiterjesztése.
Másrészt, amint az a fenti 147. pontban megállapítást nyert, M. nyilatkozata, mely szerint „a GQ‑megállapodás rendszerének”
2002 júniusában véget vetettek, nem jelenti azt, hogy a közös megállapodás sem állt már fenn, vagy hogy ezen megállapodás
terjedelme ne bővülhetett volna úgy ki a következőkben, hogy magában foglalja Közép- és Kelet‑Európát. Egyébként M. 2002 júniusától
nem vett részt a kartell tevékenységeiben, és ekképpen elvileg nem rendelkezett a kartell ezen időpontot követő működéséről
közvetlen ismeretekkel.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a 2002. július 10‑i találkozó során az Alstom a közös megállapodás Közép‑ és Kelet‑Európa
országaira történő kiterjesztését javasolta, amint arra a Bizottság hivatkozott. E körülmény bizonyítja, hogy az említett
megállapodás a találkozó időpontjában fennállt.
Egyébként az Alstom javaslatának értelmezésére tekintettel ez utóbbinak a Hitachi‑vállalkozás általi elutasítása nem jelenti
a közös megállapodás mint olyan elutasítását, csupán ezen megállapodás kiterjesztésének elutasítását. Következésképpen e körülmény
nem bizonyítéka annak, hogy a közös megállapodást 2002 júliusában megszüntették volna.
A kifogásközlés többi címzettjének álláspontjáról
–       A felek érvei
A felperesek megjegyzik egyfelől, hogy a közös megállapodás fennállását öt japán társaság, név szerint a Hitachi, a JAEPS,
a Toshiba, a Melco és a TM T & D is vitatta.
A felperesek úgy érvelnek másfelől, hogy a Bizottság tévesen értelmezte a VA TECH álláspontját, amikor azt állította, hogy
ez utóbbi nem vitatta a közös megállapodás fennállását. Hasonlóképpen megkérdőjelezte a közös megállapodást a Siemens is,
aki benyújtotta egyik alkalmazottja, T. tanúvallomását, aki közvetlenül részt vett a kartell működésében. A Bizottság figyelmen
kívül hagyta ezen elemeket, és jelentős mértékben az ABB alkalmazottainak és egy korábbi alkalmazottjának tanúvallomására
támaszkodott. Egyébként a Siemens által benyújtott bizonyítékok bizonyító ereje annál nagyobb, mivel az engedékenység iránti
kérelmét a Bizottság elutasította az általa előterjesztett tények vitatása okán.
A felperesek szerint ráadásul az európai vállalkozásoknak általában nem fűződött érdekük a közös megállapodással kapcsolatos
nyilatkozatok megkérdőjelezéséhez, mivel ezen megállapodás nem volt releváns a Bizottság által velük szemben emelt kifogások
szempontjából. Épp ellenkezőleg, e vállalkozások számára valószínűleg kedvező volt, hogy a Bizottság megállapította a közös
megállapodás fennállását, hiszen e körülmény bizonyos mértékben csökkentette a saját versenyellenes magatartásuk súlyát. Egyébként
amint a Siemens esete is szemlélteti, a Bizottság által előterjesztett tények nemvitatása jelentős lehet az európai vállalkozások
engedékenység iránti kérelmeinek mérlegelését illetően.
–       A Törvényszék álláspontja
Elöljáróban az akta irataiból kitűnik, hogy a VA TECH kifejezetten vitatta a közös megállapodás fennállását, amint azt a felperesek
állítják.
Ugyanakkor a Bizottság nem követett el hibát, amikor úgy találta, hogy a közös megállapodás fennállását illetően az ABB nyilatkozatait
és tanúvallomásait, valamint a Fujinak a közös megállapodás fennállására vonatkozó nyilatkozatait, és a felperesek értesítéssel
és beszámítással kapcsolatos nyilatkozatait úgy kell tekinteni, mint amelyek nagyobb bizonyító erővel bírnak, mint a közös
megállapodás fennállásának a Hitachi, a JAEPS, a Toshiba, a Melco, a TM T & D, a Siemens és a VA TECH általi vitatása.
Az első bizonyítékcsoporttól eltérően ugyanis a szóban forgó vitatások nem ellentétesek az érintett vállalkozások érdekeivel,
mivel az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértése fennállásának megkérdőjelezésére irányulnak. E megállapítás
érvényes T. tanúvallomására is, amelyben utóbbi csupán a GQ‑megállapodás keletkezésének kifejtésére, a közös megállapodás
fennállásának vitatására, és a mind az EGT piacán, mind a japán piacon fennálló belépési akadályok említésére szorítkozott.
Különösen a közös megállapodást illetően T. tanúvallomása nem szolgáltat a kifogásközlés címzettjei által előterjesztettekhez
képest újabb bizonyítékokat.
Ezenfelül nem lehet úgy tekinteni, hogy az európai vállalkozásoknak, beleértve a Siemenst, nem fűződött érdeke a közös megállapodás
fennállásának vitatásához, mivel ez utóbbit a Bizottság úgy értelmezte a kifogásközlésben, mint az európai gyártók és a japán
gyártók között az EGT piacára vonatkozóan létrejött, összejátszásra irányuló megállapodást, és az következésképpen az EK 81. cikk
és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértését képezte. Márpedig e megállapítás sértette az európai gyártók érdekeit, legalábbis
potenciálisan, amennyiben a Bizottság által velük szemben felhozott többi kifogás nem nyer bizonyítást a jogilag megkövetelt
módon.
A Bizottság úgy érvel, hogy nem az európai vállalkozások álláspontjára támaszkodott, amikor a közös megállapodás fennállására
következtetett, hanem pusztán ezen álláspont megállapítására szorítkozott. Jóllehet ezen értelmezést megerősíti a megtámadott
határozat (125) preambulumbekezdésének szövege, mely az Alstom, az Areva és a VA TECH álláspontjának semmilyen igazoló erőt
nem tulajdonít, ellentétben a Fuji közös megállapodás fennállását megerősítő nyilatkozataival, azonban ezen értelmezést megkérdőjelezi
az említett határozat (255) preambulumbekezdése, amelyben a Bizottság a közös megállapodás fennállásának egyes európai gyártók
általi hallgatólagos elismerésére hivatkozik.
Mindenesetre az Alstom és az Areva semleges álláspontja nem értelmezhető a közös megállapodás fennállásának bizonyítékaként.
Tekintettel az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására irányuló eljárás keretében a Bizottságra nehezedő
bizonyítási teherre, azzal, hogy egy vállalkozás nem vitat egy tényt, a szóban forgó tény nem nyer bizonyítást.
A fentiekből következik, hogy a felperesek által előterjesztett bizonyítékok nem teszik lehetővé a közös megállapodás fennállására
vonatkozó következtetések levonását.
Az értesítési és beszámítási mechanizmusról
–       A felek érvei
Elöljáróban a felperesek arra hivatkoznak, hogy az értesítési és beszámítási mechanizmus célja az európai gyártók EGT‑n kívüli
GIS-projektekre vonatkozó kvótájának mesterséges csökkentése volt, a japán gyártóknak az ázsiai és közel-keleti piacokon fennálló
viszonylag erős versenyhelyzete miatt, mely piacokra elsősorban a világszintű kartell irányul. A betudhatóság az európai gyártók
által javasolt alternatív megoldás volt a közös kvótájuk átalánycsökkentése helyett.
A felperesek hozzáfűzik, hogy nem létezik olyan bizonyíték, amely arra engedne következtetni, hogy az értesítés kötelező,
módszeres vagy rendszeres lett volna, az érintett projektek elosztása előtt került volna rá sor, illetve hogy 1999 után is
folytatódott volna.
A felperesek szerint adott beszámítási mechanizmus, mely diszkrecionális, és nem rendszeres és kötelező értesítésen alapul,
nem nyújthatott a japán gyártók számára biztonságot vagy kárpótlást. Következésképpen közös megállapodás Bizottság által védett
elmélete a jelen ügyben nem egyeztethető össze a tényekkel.
A Bizottság által előterjesztett különböző bizonyítékokat illetően az EQ‑megállapodásban szereplő hivatkozás az EGT‑n belüli
GIS-projektekre vonatkozó információk japán gyártókkal való közlésére nem bír jelentőséggel, hiszen az említett megállapodás
tartalma nem volt ismert a japán gyártók előtt. Ráadásul az EQ‑megállapodás szerint az EGT‑n belüli GIS-projektekre vonatkozó
információk közlésére a projektek elosztását követően került sor, és e közlés diszkrecionális volt.
Hasonlóképpen a felperesek úgy érvelnek, hogy az engedékenység iránti kérelmükben szereplő azon nyilatkozat, miszerint a Siemens
rendszeresen körbeküld a kartell különböző tagjainak elosztott GIS-projektek egy részét felvázoló táblázatokat, egyértelműen
és kizárólag az EGT‑n kívüli GIS-projektekre vonatkozik.
Egyébként a felperesek előadják továbbá, hogy a kifogásközlésre adott válaszukban szereplő – Wa. tanúvallomásán alapuló –
nyilatkozat, mely szerint az európai szállítók a beszámítás végett értesítették a japán szállítókkal az EGT‑n belüli GIS-projektek
részleteit, alkalomszerű értesítésre utal, és nem kötelező és rendszeres, a kartell tejes időtartama alatt folytatott értesítésre.
A felperesek hozzáfűzik, hogy nem volt tudomásuk a pontos elosztásról, csak az elosztások eredményéről, valamint hogy a közölt
adatok összefoglalók voltak, tehát nem bizalmasak, ami azt jelenti, hogy az értesítés nem befolyásolhatta az európai és a
japán gyártók közötti esetleges versenyt. Ráadásul minden információközlés véget ért 1999‑ben.
A Bizottság tévesen értelmezte a Fujinak az EGT‑n belüli GIS-projektekre vonatkozó információk közlésével kapcsolatos nyilatkozatait
is. A Fuji ugyanis kifejezetten vitatta az értesítés rendszeres jellegét, és megjegyezte, hogy nem volt tudomása az említett
projektek elosztási mechanizmusáról.
Végül 2005. február 3‑i nyilatkozatában az ABB nem jelezte, hogy a szóban forgó mechanizmus kötelező és rendszeres lett volna,
és nem fejtette ki sem időtartamát, sem a közös piacra gyakorolt esetleges hatásait. Az ABB ugyanakkor megerősítette, hogy
az európai projektek elosztásának csupán az eredményét közölték a japán gyártókkal.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
–       A Törvényszék álláspontja
Elöljáróban el kell utasítani az értesítési és beszámítási mechanizmus felperesek által javasolt eltérő magyarázatát. A felperesek
ugyanis nem jelöltek meg azon állításaikat alátámasztó bizonyítékokat, melyek szerint először is a japán gyártók a GQ‑megállapodásban
meghatározott kvóták módosítását kérték, majd e módosítást az európai gyártók elutasították, és végül bizonyos EGT‑n belüli
GIS-projektekre vonatkozó értesítést és beszámítást javasolták és fogadták el elfogadható alternatívaként. Mindenesetre az
értesítés és esetleges kárpótlás felperesek által hivatkozott mechanizmusa jelentősen összetettebb, mint adott kvóta egyszerű
kiigazítása, azonban nem kínál ez utóbbi megoldáshoz képest előnyöket.
Az értesítéssel és beszámítással kapcsolatos különböző bizonyítékokat illetően, az EQ‑megállapodás 2. melléklete „E (E‑Members)”
című részének 4. pontjából kitűnik, hogy „az európai gyártók döntenek az európai projektek japán gyártók csoportjával való
közléséről”.
Amint a fenti 87. pontban megállapítást nyert, e rendelkezés az érintett GIS-projektek elosztását megelőző esetleges információközlésre
utalt. Nem vonatkozott azonban a már elosztott projektek követésére. Következésképpen míg az említett rendelkezés arra utaló
ténykörülmény, hogy a japán gyártókat hiteles versenytársnak tekintették bizonyos EGT‑n belüli GIS-projektek benyújtását illetően,
a meghatározott intézkedések nem képezik a Bizottság által hivatkozott értesítési és beszámítási mechanizmus részét. Ennélfogva
az EQ‑megállapodás 2. melléklete nem releváns e mechanizmus bizonyítása szempontjából.
Az ABB által előterjesztett bizonyítékokat illetően meg kell jegyezni, hogy M. a tanúvallomásában kifejezetten megerősítette
az értesítési és beszámítási mechanizmus létezését. Előadta továbbá, hogy e mechanizmus nem vonatkozott a GIS-projektekre
az anyaországokban, azaz Japánban és bizonyos európai országokban.
Az EGT‑n belüli GIS-projektek értékének a GQ‑megállapodás által meghatározott világszintű kvótába való beszámítására irányuló
mechanizmus létét megerősítette az ABB is a Bizottság kérdéseire 2005. február 3‑án benyújtott válaszaiban. Az ABB megerősítette
ugyanis, hogy az Unión kívüli projektek elosztásakor figyelembe vették az Unión belüli projektek elosztásának eredményeit.
A felperesektől származó bizonyítékokat illetően meg kell jegyezni, hogy a felperesek engedékenység iránti kérelmének 2.10. pontjában
szereplő azon nyilatkozat, miszerint a Siemens rendszeresen körbeküldött a kartell különböző tagjainak között elosztott GIS-projektek
egy részét felvázoló táblázatokat, a közvetlen előtte szereplő mondatokkal összefüggésben olvasva, az EGT‑n kívüli GIS-projektekre
utal. Következésképpen e nyilatkozat nem releváns a Bizottság által hivatkozott, az EGT‑n belüli GIS-projektekre vonatkozó
értesítési és beszámítási mechanizmus bizonyítását illetően.
Ezzel ellentétben a felperesek a kifogásközlésre adott válaszukban előadták, hogy mielőtt a Hitachi‑vállalkozás beszüntette
a kartellben való részvételét 1999‑ben, az európai gyártók tájékoztatták a japán gyártókat azon GIS-projektek részleteiről,
amelyeket Európában terveztek benyújtani, annak érdekében, hogy e projekteket figyelembe lehessen venni e két gyártói csoport
EGT‑n kívüli GIS-projektekre vonatkozó kvótájának a GQ‑megállapodás értelmében való meghatározásakor.
E nyilatkozat kifejezetten megerősíti a Bizottság által hivatkozott értesítési és beszámítási mechanizmus 1999‑ig tartó fennállását.
Ráadásul a bizonyító ereje két okból is magas. Egyfelől az említett nyilatkozat ellentétes a felperesek érdekeivel, mivel
magában foglalja az EGT‑n belüli összejátszásra irányuló tevékenységek és a japán gyártók közötti kapcsolat fennállását, és
ekképpen terhelő bizonyítékot képez. Másfelől a kifogásközlésre adott válasz érintett részének olvasatából kitűnik, hogy a
felperesek nem voltak tudatában az e nyilatkozatból levonható következtetéseknek.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felperesek a kifogásközlésre kiegészítő választ is benyújtottak a Bizottsághoz. E
dokumentumban ugyanakkor csupán az első válaszukban szerepelő értesítési és beszámítási mechanizmus Bizottság általi értelmezésének
vitatására szorítkoznak, különösen az említett nyilatkozatoknak a közös megállapodás, valamint az azt és a GQ-megállapodást
magában foglaló egységes jogsértés fennállásának bizonyítékakénti jelentőségét illetően. A felperesek azonban nem nyilatkoztak
a szóban forgó nyilatkozatok tartalmát illetően.
A Fuji úgy nyilatkozott a kifogásközlésre adott válaszában, hogy a GIS-projekteknek a GQ‑megállapodás alkalmazási köréből
nem tartozó európai országokban történt elosztásával kapcsolatos információkat nem közölték rendszeresen a japán gyártóktól,
és következésképpen a Fuji nem tudott az EQ‑megállapodás működéséről.
A Fujinak a kartellben betöltött másodlagos szerepe, amelyre a fenti 171. pont emlékeztet, magyarázatot adhat arra, hogy a
Fuji nem volt részese az európai gyártók csoportjától származó valamennyi információcserének. E körülmény megkérdőjelezi e
tekintetben a Fuji nyilatkozatainak az ABB és a Hitachi által szolgáltatott bizonyítékokhoz mért megbízhatóságát is, mivel
ez utóbbiak a saját csoportjuk bizottságának tagjai voltak, és ebből kifolyólag tevékenyebben részt vettek az állítólagos
kartell részletes működésében.
A felperesek állításaival ellentétben a fent elemzett bizonyítékok összességében történő mérlegeléséből nem következik, hogy
az értesítési és beszámítási mechanizmust alkalmanként és mérlegelés alapján alkalmazták volna. Ugyanis, noha az ABB és a
felperesek nyilatkozatai, valamint M. tanúvallomása nem foglalkoznak kifejezetten e kérdéssel, a szóban forgó dokumentumokban
használt kifejezésekből világosan kitűnik, hogy az értesítés rendszeresen alkalmazott eljárás volt valamennyi részt vevő és
érintett projekt vonatkozásában. Amint az előző pontban kifejtésre került, a Fuji nyilatkozatai kevésbé megbízhatóak e tekintetben,
mint az ABB és a felperesek által szolgáltatott bizonyítékok. Továbbá a fenti 215. pontban már megállapítást nyert, hogy az
EQ‑megállapodás 2. melléklete nem vonatkozik a Bizottság által hivatkozott értesítésre és beszámításra, és ekképpen nem releváns
e tekintetben.
Az értesítési és beszámítási mechanizmus alkalmazásának időtartamát illetően az ABB 2005. február 3‑i nyilatkozatai nem egy
adott időtartamra vonatkoznak, és így
a priori
értelmezhetők a jogsértés egészére vonatkozóként. M. nyilatkozatai pedig azon időszakra – azaz 1998 és 2002 júniusa közöttre –
vonatkoznak, amelynek során részt vett a kartell tevékenységeiben. Ugyanakkor, míg a fenti 68. és 129. pontban kiemelésre
került, hogy az ABB által előterjesztett bizonyítékokat más bizonyítékoknak is meg kell erősíteniük, és e megerősítést nem
nyújtja M. tanúvallomása, meg kell jegyezni, hogy a felpereseknek a kifogásközlésre adott válaszukban szereplő nyilatkozatai
azon időpontot megelőző időszakra vonatkoznak, amikor a Hitachi‑vállalkozás megszakította a kartellben való részvételét 1999‑ben.
Ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy az értesítési és beszámítási mechanizmus léte ez utóbbi időszak tekintetében megállapítást
nyert.
Az értesítési és beszámítási mechanizmusnak a közös megállapodás bizonyítékakénti relevanciáját illetően meg kell állapítani,
hogy az jelentős ténykörülményt jelent a tekintetben, hogy a japán gyártókat az európai gyártók hiteles potenciális versenytársnak
tekintették az EGT piacán. Feltételezve ugyanis, hogy az európai piacra ténylegesen lehetetlen volt belépniük a japán gyártóknak
a belépési akadályok léte miatt, az európai gyártóknak nem lett volna okuk bizonyos, az EGT‑n belüli GIS‑projektek elosztásának
eredményéről tájékoztatni őket, és
a fortiori
beszámítani e projekteket a GQ‑megállapodás által meghatározott közös „európai” kvótába, mivel e beszámítás megfosztotta
őket a GQ‑megállapodás által érintett régiók GIS‑projektjeinek egy részétől. Ennélfogva az ilyen értesítési és beszámítási
mechanizmus fennállása azt jelenti, hogy a japán vállalkozások be tudtak volna lépni az európai piacra. Ha ezt nem tették
meg, az azért történt, mert ilyen irányú kötelezettséget vállaltak, cserébe azért, hogy az EGT‑n kívüli GIS‑projektekből jelentősebb
részt kapjanak. Ekképpen a szóban forgó mechanizmus az EGT‑n belüli összejátszásra irányuló tevékenységek és a japán gyártók
közötti kapcsolatot, és ekképpen a közös megállapodás fennállásának közvetett bizonyítékát jelenti.
A jelen ügyben irreleváns annak kérdése, hogy az értesítési és beszámítási mechanizmus hatást gyakorolt‑e az EGT piacára.
Amint a fenti 76. pontban ugyanis megállapítást nyert, a Bizottság által a felperesek ellen a megtámadott határozatban emelt
kifogás alapja a japán vállalkozások arra irányuló kötelezettségvállalása, hogy nem lépnek be az EGT piacára, amit az értesítési
és beszámítási mechanizmus léte közvetetten bizonyít. A megtámadott határozatból ezzel ellentétben nem tűnik ki, hogy a Bizottság
szerint az említett mechanizmus az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke önálló megsértésének minősül‑e.
Hasonlóképpen nem kell bizonyítani egyrészt, hogy az értesítési és beszámítási mechanizmus nem vonatkoztak az európai anyaországok
GIS-projektjeire, és másrészt, hogy Japán anyaországnak minősült, ahhoz hogy az említett mechanizmust a közös megállapodás
fennállása releváns ténykörülményének lehessen tekinteni a fenti 226. pontban kifejtett érvelés alapján. Következésképpen
nincs jelentősége azon ténynek, hogy M. tanúvallomása esetleg nem erősíti meg e pontot.
Egyébként mivel a Bizottságnak az értesítési és beszámítási mechanizmussal kapcsolatos érvelése nem alapult sem a közölt adatok
bizalmas mivoltán, sem azon tényen, miszerint azok közlése megelőzte az érintett GIS-projektek elosztását, e körülmények a
jelen ügyben szintén nem relevánsak.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy bizonyítást nyert a japán gyártók csoportjának rendszeres értesítése bizonyos
EGT‑n belüli GIS-projektekről azok elosztását követően, illetve e projektek beszámítása a GQ‑megállapodás által meghatározott
közös „európai” kvótába az 1988 és a Hitachi‑vállalkozás kartellben való részvételének 1999‑ben történt megszakítása közötti
időszak tekintetében, az ABB és a felperesek nyilatkozatai, illetve M. tanúvallomása alapján. Továbbá, a szóban forgó mechanizmus
a Bizottság által hivatkozott közös megállapodás fennállásának közvetett bizonyítékát jelenti.
Az EGT‑n belüli GIS-projektek elosztásáról
–       A felek érvei
A felperesek előadják, hogy az EGT‑n belüli GIS-projekteket a kartell európai tagjai között osztották el, a GQ‑megállapodás
találkozóitól külön tartott találkozók során, amelyeken nem vettek részt a japán vállalkozások.
Ebben az összefüggésben az ABB által benyújtott projektlisták nem elfogadható bizonyítékai annak, hogy az érintett GIS-projektekről
információt közöltek volna a japán gyártókkal, és azokat megvitatták volna utóbbiakkal az említett projektek elosztását megelőzően.
A felperesek szerint ugyanezen megállapítás vonatkozik azon állításra is, mely szerint a japán vállalkozások az EGT‑n belüli
GIS-projektek tekintetében terveztek volna ajánlatokat benyújtani, feszültséget teremtve így a kartellen belül. Az ABB tanúinak
ezzel kapcsolatos nyilatkozatai pontatlanok vagy nem relevánsak a jelen ügyben.
Hasonlóképpen a Melcónak egy spanyolországi GIS-projekttel kapcsolatos állítólagos érdekeltségétől eltekintve, csupán az európai
gyártók vitatták meg a megtámadott határozatban említett tizenegy EGT‑n belüli GIS-projektet. Lehetséges, hogy a Melco más
forrásból kapott információkat az érintett projektről, mint a projektek listája vagy az európai gyártók.
Máskülönben nem nyert bizonyítást, hogy a japán vállalkozások részt vettek volna az EGT‑n belüli azon GIS-projektek árának
meghatározásában, amelyeket nem lehetett egy adott szállítónak odaítélni, a GQ‑megállapodás harmadik felekkel az EGT területére
vonatkozóan kötött licenciaszerződések megszüntetésére vonatkozó rendelkezésének alkalmazásában vagy a GIS-projektek európai
piacára vonatkozó érzékeny információk cseréjében.
Ezenkívül az európai szállítók közötti, az EGT‑n belüli GIS-projektek elosztásával kapcsolatos korábbi megállapodások és különösen
a GE‑megállapodás olyan bizonyítékoknak minősülnek, amelyek megkérdőjelezik a közös megállapodás fennállását. A felperesek
szerint a GE‑megállapodás az európai gyártók összetett kartelljét írja le, mely korábbi, mint a GQ‑megállapodás aláírása,
és független ez utóbbitól. Ekképpen a szóban forgó kartellt az állítólagos közös megállapodás által nyújtott bármiféle védelem
nélkül valósították meg. E körülmény megkérdőjelezné a Bizottság érvelését a közös megállapodásnak az európai gyártók EGT‑n
belüli összejátszásra irányuló tevékenységével kapcsolatos jelentőségét illetően.
–       A Törvényszék álláspontja
Az iratanyag nem tartalmaz olyan bizonyítékot, mely arra engedne következtetni, hogy az EGT‑n belüli GIS-projekteket a GQ‑megállapodás
olyan találkozói során vitatták volna meg, amelyeken részt vettek a kartell japán tagjai.
Hasonlóképpen az ABB által nyújtott projektlistákból nem tűnik ki, hogy az EGT‑n belüli GIS-projekteket megvitatták volna
a japán gyártókkal, eltekintve a Melcónak a spanyolországi „MSP via GC” projekttel kapcsolatos állítólagos érdekétől. Nem
zárható ki, hogy a Melcónak az utóbbi projekttel kapcsolatban hivatkozott érdeke egy tévedésnek tudható be, tekintettel az
érintett projektek listájának hosszúságára, és azon tényre, hogy a Bizottság nem azonosított más esetet, ahol japán gyártó
érdeklődést mutatott volna egy EGT‑n belüli GIS-projekt iránt. Mindenesetre az érintett projektek listájának tartalmát nem
erősítette meg más bizonyíték az „MSP via GC” projekt vonatkozásában, és ekképpen az nem vehető figyelembe e tekintetben.
Továbbá amikor a Bizottság megállapítja a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdésében, hogy a japán gyártók néha részt
kívántak venni az európai ajánlattételi felhívásokon, azonban legtöbbször e felhívásokat visszautasították, és az érintett
projektekről tájékoztatták az európai gyártókat, kizárólag az ABB nyilatkozataira és alkalmazottainak tanúvallomásaira támaszkodik.
Ennélfogva e megállapítást, mivel nem támasztják alá más bizonyítékok, nem lehet figyelembe venni.
Másfelől a Bizottság nem rótta fel a felpereseknek, hogy részt vettek az EGT‑n belüli GIS-projektek minimumárának rögzítésében
vagy a harmadik vállalkozásokkal az EGT területére vonatkozóan kötött licenciaszerződések megszüntetésében. Következésképpen
a felperesek erre vonatkozó érvelése a jelen ügyben nem releváns.
Az EGT‑n belüli GIS-projektekre vonatkozó érzékeny adatok cseréjét illetően az értesítés, amint a jelen ügyben megállapítást
nyert, túllépi a rendes versenymagatartás korlátait mind az időtartamát és intenzitását, mind a közölt adatok jellegét illetően.
Ugyanakkor nem nyert megállapítást, hogy az értesítés célja az EGT‑n belüli GIS-projektek japán gyártóknak történő elosztása
lett volna, vagy hogy a ténylegesen közölt adatokat e célra használták volna fel.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy nem nyert bizonyítást, hogy a japán vállalkozások részt vettek volna az
EGT‑n belüli GIS-projektek elosztásában.
A GQ‑megállapodást megelőző európai megállapodásokat illetően meg kell jegyezni, hogy a GE‑megállapodás kivételével a felperesek
állításai nem kellőképpen pontosak és megalapozottak. Következésképpen azokat el kell utasítani.
A GE‑megállapodást illetően nem vitatott, hogy a GQ‑megállapodást és az EQ‑megállapodást megelőzően írták alá. E körülmény
azonban nem jelenti azt, a felperesek állításaival ellentétben, hogy független lett volna a GQ‑megállapodástól vagy a közös
megállapodástól.
A GE‑megállapodás a 15. cikkének értelmében eredetileg ideiglenes megoldás lett volna a GQ‑megállapodás életbelépéséig, és
annak hiányában 1988. december 31. után újra kellett volna tárgyalni. Úgy tűnik tehát, hogy a GE‑megállapodás megkötésekor
az aláírók már készültek a világméretű kartellnek és különböző elemeinek – beleértve, a Bizottság állításai szerint, a közös
megállapodást – létrehozására. Ezen értelmezést alátámasztja M. tanúvallomása, mely szerint a világméretű kartell a GQ‑megállapodás
aláírását megelőzően éveken át tartó összetett tárgyalások tárgyát képezte.
Másfelől M. szerint a két gyártói csoport kölcsönös kötelezettségvállalása, melynek értelmében távol maradnak a másik csoport
hazai piacaitól, ami a Bizottság által hivatkozott közös megállapodás lényegét képezi, korábbi volt, mint a GQ‑megállapodás
megkötése. Következésképpen az európai gyártók figyelembe tudták venni e kötelezettségvállalást a GE‑megállapodás aláírásakor.
E körülmények között nem tekinthető úgy, hogy a GE‑megállapodás megkérdőjelezné a közös megállapodás Bizottság által hivatkozott
fennállását.
Átfogó értékelés
–       A felek érvei
A felperesek szerint a Bizottság által a közös megállapodás állítólagos fennállásával kapcsolatban hivatkozott elemek szelektívek,
nincs bizonyító erejük, nem alátámasztottak, és nem felelnek meg a valóságnak, mivel a Bizottság a tények vizsgálatát megelőzően
dolgozta ki az elméletét.
A felperesek e tekintetben úgy érvelnek, hogy az ABB által előterjesztett elemek nem bizonyítják a jogilag megkövetelt módon
a közös megállapodás fennállását, és különösen nem azon tényt, hogy a japán gyártók elfogadták volna az EGT‑n belüli GIS-projekteknek
az európai gyártók közötti elosztását, a közös megállapodásnak az állítólagos világméretű kartell szempontjából fennálló jelentőségét,
a kötelező és rendszeres értesítési mechanizmus fennállását, vagy azon tényt, miszerint a japán vállalkozások részt vettek
volna az európai gyártóknak az EGT‑n belüli összejátszásra irányuló tevékenységeiben. Hasonlóképpen a Bizottság szelektív
megközelítést alkalmazott, amikor nem említette a megtámadott határozatban az ABB által előterjesztett elemek közül azokat,
amelyek nem illeszkedtek az elméletébe, és különösen a GE‑megállapodásba.
A felperesek úgy vélik, hogy amennyiben az ABB által előterjesztett elemek bizonyító ereje csekély, és azokat a felperesek,
a Toshiba, a Melco, a TM T & D, és bizonyos tekintetben a Fuji is vitatja, azokat más elemeknek meg kellett volna erősíteniük,
melyeknek a „megerősítés szintje” magasabb. Azonban nem ez történt. A Bizottság többek között olyan megállapításokat tett
a GQ‑megállapodással és az EQ‑megállapodással kapcsolatban, amelyek nincsenek összhangban az iratanyag más elemeivel, és tévesen
értelmezte a felperesek és a Fuji értesítési és beszámítási mechanizmussal kapcsolatban tett nyilatkozatait.
A felperesek ezen összefüggésben úgy érvelnek, hogy a japán gyártóknak a belépés áthághatatlan akadályai miatt nem állt módjukban
belépni a GIS-projektek európai piacára, ami feleslegessé tette az európai szintű részvételüket, és ennélfogva a közös megállapodás
fennállását. Hozzáfűzik, hogy ezen eltérő magyarázat elfogadhatóságát megerősíti valamennyi érintett vállalkozás, és az iratanyag
számos eleméből is következik, mint például a GE‑megállapodásból, amelyet az európai gyártók kötöttek, anélkül hogy szükséges
lett volna megállapodniuk a japán gyártókkal, vagy szükséges lett volna utóbbiakat értesíteniük.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
–       A Törvényszék álláspontja
A fenti 84. és 230. pontban elvégzett vizsgálatból először is kitűnik, hogy az ABB nyilatkozatai és alkalmazottainak, valamint
egy korábbi alkalmazottjának tanúvallomásai említést tesznek egy megállapodásról, amelynek értelmében az európai és japán
gyártók kölcsönös kötelezettséget vállaltak arra, hogy a másik csoport hazai piacára nem képnek be. Az említett elemek lehetővé
teszik továbbá az megállapodás résztvevőinek azonosítását, és annak megállapítását, hogy ezen megállapodást valószínűleg a
GQ‑megállapodást megelőzően, legkésőbb azonban utóbbi megállapodás megkötésének időpontjában kötötték.
Másodszor a fent említett kölcsönös megállapodás fennállását megerősíti az Alstom által a 2002. július 10‑i találkozón előterjesztett
javaslat. A japán vállalkozásoknak az európai piactól való távolmaradásra vonatkozó kötelezettségvállalását megerősítik a
Fuji nyilatkozatai is.
Harmadszor az ABB ‑ felperesek nyilatkozatai által is megerősített ‑ nyilatkozataiból és tanúvallomásaiból kitűnik, hogy a
japán gyártók elfogadták, legalábbis az 1988 és 1999 közötti időszakot illetően, a bizonyos EGT‑n belüli GIS-projektek elosztásának
eredményeiről való rendszeres értesítést és azoknak a GQ‑megállapodásban meghatározott közös „európai” kvótába való beszámítását.
Az EQ‑megállapodás 2. melléklete „E (E‑Members)” című része 4. pontjának értelmében az európai gyártók lehetőséget biztosítottak
bizonyos EGT‑n belüli GIS-projektek részleteinek a japán gyártókkal való közlésére az említett projektek elosztását megelőzően.
E két körülmény arra utal, hogy a japán gyártókat hiteles versenytársnak tekintették bizonyos EGT‑n belüli GIS-projektek benyújtását
illetően, azonban utóbbiak más régiók GIS-projektjeiből való nagyobb részesedésért cserébe kötelezettséget vállaltak arra,
hogy nem lépnek be az európai piacra. Ekképpen az európai gyártók és a japán gyártók közötti kölcsönös megállapodás fennállásának
közvetett bizonyítékait képezik.
Így a Bizottságnak a közös megállapodás fennállására vonatkozó – a fenti 74. pontban összefoglalt ‑ megállapításait alátámasztják
az általa felhozott bizonyítékok. A felperesek által hivatkozott bizonyítékok azonban nem alkalmasak az említett megállapítások
megkérdőjelezésére.
Egyfelől, amint az a 244–247. pontban kifejtésre került, a GE‑megállapodás nem jelenti az európai kartell közös megállapodás
nélküli megvalósításának bizonyítékát.
Másfelől, jóllehet nem nyert megállapítást, hogy a japán vállalkozások részt vettek volna az európai gyártókkal az EGT‑n belüli
GIS‑projektek elosztásában, meg kell jegyezni, hogy a közös megállapodás értelmében tett állítólagos kötelezettségvállalásukra
tekintettel az ebben való részvételüknek nem lett volna értelme. A japán gyártóknak ugyanis nem fűződött érdeke ahhoz, hogy
beavatkozzanak azon EGT‑n belüli GIS‑projektek elosztásába, amelyekkel kapcsolatban kötelezettséget vállaltak a távolmaradásra.
Az egyetlen érdekük az lett volna, hogy megismerjék az érintett projektek értékét, valamint hogy melyik társaságnak ítélték
oda az adott projektet, annak érdekében, hogy követni tudják a GQ‑megállapodásban meghatározott közös „európai” kvótába történő
beszámításukat. Legalábbis az 1988 és 1999 közötti időszak tekintetében ezen információkat az értesítési mechanizmus keretében
közölték a japán gyártókkal.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a közös megállapodás fennállása, amint az a fenti 74. pontban kifejtésre
került, a jogilag megkövetelt módon nyert bizonyítást.
E körülmények között, a felperesek állításaival ellentétben, a Bizottság nem volt köteles bizonyítani az érintett vállalkozásoknak
a közös megállapodás megkötéséhez fűződő kereskedelmi érdekét. Mindent egybevetve, amint a fenti 110. és 158. pontban kifejtésre
került, a közös megállapodás megkötése bizonyos előnyöket biztosíthat az említett vállalkozásoknak, és ekképpen nem volt tárgytalan,
az EGT piacán fennálló belépési akadályoknak, valamint az e piacra való belépéshez fűződő közvetlen kereskedelmi érdek esetleges
hiányának ellenére sem.
Egyébiránt mivel a Bizottság nem kizárólag a szóban forgó vállalkozások piaci magatartására támaszkodott a felrótt jogsértés
megállapításakor, nem elegendő, ha a felperesek a tények Bizottság által elfogadott magyarázatát egy másik elfogadható magyarázattal
helyettesítik. Következésképpen a felperesek által javasolt eltérő magyarázat nem releváns az említett jogsértés fennállását
illetően. Mindenesetre az e magyarázat alapjául szolgáló elemekre a felperesek a harmadik jogalap első részének keretében
is hivatkoznak, azok vizsgálatára tehát a lenti 317–332. pontban kerül sor.
Ezért a második jogalap első részét el kell utasítani.
Ráadásul mivel a közös megállapodás fennállását – a fenti 41. pontban kifejtettekkel összhangban – a Fuji 2006. november 21‑i
észrevételeinek terhelő bizonyítékkénti figyelembevétele nélkül is meg lehetett állapítani, végül el kell utasítani az első
jogalap első részét, amely azon alapult, hogy a felperesek nem fértek hozzá bizonyos terhelő bizonyítékokhoz. Következésképpen
az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
b)     A második, arra alapított részről, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a közös megállapodás versenykorlátozó megállapodást
vagy összehangolt magatartást képezett volna
A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy még feltételezve is azt, hogy a Bizottság megállapította a közös megállapodás fennállását,
azt nem bizonyította pontos és hihető bizonyítékokkal, hogy ezen megállapodás versenykorlátozó megállapodásként vagy összehangolt
magatartásként megjelenő közös szándék kifejeződéséhez lett volna mérhető. A felperesek szerint a Bizottság iratanyaga legfeljebb
a gazdasági szereplők párhuzamos magatartására utal, ami összhangban van a rendes piaci feltételekkel. E körülményt igazolja
M. tanúvallomása, aki kifejtette, hogy azon találkozókon, melyeken részt vett, nem volt szükséges a közös megállapodás kérdését
felvetni, mivel az nyilvánvaló volt.
A Törvényszék álláspontja
Az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság feladata, hogy kellőképpen pontos és egybehangzó bizonyítékokat mutasson be annak
érdekében, hogy megalapozza azt a szilárd meggyőződést, miszerint az állítólagos jogsértés az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében
megállapodásnak vagy összehangolt magatartásnak minősül (a Törvényszék T‑185/96., T‑189/96. és T‑190/96. sz., Riviera Auto
Service és társai egyesített ügyekben 1999. január 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑93. o.] 47. pontja). A fent hivatkozott
ítélkezési gyakorlat analógia útján alkalmazandó az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésére.
A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozatban nem határozta meg pontosan, hogy a japán vállalkozásoknak felrótt magatartás
megállapodásnak vagy összehangolt magatartásnak minősül‑e. A megtámadott határozat (248) preambulumbekezdésében csupán annak
megjegyzésére szorítkozott, hogy a jogsértés több, megállapodásnak vagy összehangolt magatartásnak minősíthető magatartásból
tevődött össze.
Következésképpen meg kell vizsgálni először is, hogy a közös megállapodás vállalkozások közötti megállapodásnak minősül‑e
az EK 81. cikk (1) bekezdése és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének értelmében.
E tekintetben a fent említett rendelkezések értelmében vett megállapodás létezéséhez elég az, hogy az érintett vállalkozások
kifejezték az arra irányuló közös szándékukat, hogy meghatározott piaci magatartást tanúsítanak (lásd analógia útján a fenti
70. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 958. pontját, és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot). Felesleges az adott megállapodás tényleges hatásainak figyelembevétele, ha kitűnik, hogy annak célja
a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása (lásd a fenti 70. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 837. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a Bizottság által felhozott különböző bizonyítékokból – különösen az ABB és a Fuji nyilatkozataiból, illetve
M. és V.‑A. tanúvallomásaiból – kitűnik, hogy az európai és japán gyártók az európai és japán gyártók kölcsönös kötelezettséget
vállaltak arra, hogy a másik csoport hazai piacaira nem képnek be. A kölcsönös kötelezettségvállalás léte szükségszerűen közös
szándék létét jelenti, még olyan elemek hiányában is, amelyek lehetővé tennék e szándék megnyilvánulása időpontjának vagy
kifejeződési módjának pontos meghatározását. A fenti 141. pontból egyébként kitűnik, hogy M. úgy vélte, hogy nem volt szükséges
a közös megállapodásra hivatkozni azon megbeszélések során, melyeken részt vett, mivel az említett megállapodás tartalmát
a kartell valamennyi résztvevője megértette, elfogadta és végrehajtotta, anélkül hogy kifejezett megbeszélésre szükség lett
volna. Ráadásul, amint a fenti 152. pontban kifejtésre került, V.‑A. előadta, hogy részt vett az európai vállalkozásoknak
és egy japán vállalkozás képviselőjének a közös megállapodás tiszteletben tartásával kapcsolatos explicit megbeszélésein.
Hasonlóképpen azon tény, melyet az ABB és a felperesek nyilatkozatai és tanúvallomásai is megerősítettek, miszerint a japán
gyártók elfogadták számos éven keresztül a bizonyos EGT‑n belüli GIS-projektek elosztásának eredményeiről való értesítést,
és figyelemmel követték azoknak a GQ‑megállapodásban meghatározott közös „európai” kvótába való beszámítását, összeegyeztethetetlen
a versenytársak egyszerű, valamiféle szándékegység hiányában történő párhuzamos magatartásával.
Egyébiránt a közös megállapodás célja a japán vállalkozások EGT‑piac irányában tanúsított magatartásának meghatározása volt,
mivel e vállalkozások kötelezettséget vállaltak az e piactól való távolmaradásra. Ekképpen az említett megállapodás ténylegesen
az EGT piacának az európai gyártók javára való lefoglalásának minősül.
Következésképpen a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a közös megállapodás az EK 81. cikk (1) bekezdése és az EGT‑Megállapodás
53. cikkének (1) bekezdése értelmében vállalkozások közötti megállapodásnak minősül.
E körülmények között nem szükséges közelebbről megvizsgálni, hogy a közös megállapodás ugyanezen rendelkezések értelmében
összehangolt magatartásnak minősül‑e.
A fentiekre tekintettel el kell utasítani a második jogalap első részét, és ebből adódóan a második jogalapot teljes egészében.
3.
A harmadik, arra alapított jogalapról, hogy a Bizottság nem bizonyította egységes és folyamatos jogsértés fennállását
A harmadik jogalap első részének keretében a felperesek úgy érvelnek, hogy az őket érintő részben a Bizottság nem bizonyította
sem a kartell résztvevői által végrehajtott intézkedések lényeges jellemzőit, sem azon tényt, hogy ezen intézkedések egységes
célkitűzést követnének. A második rész keretében vitatják a felrótt kartell folyamatos jellegét és különösen a célkitűzésének
folytonosságát.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
a)     Az első, arra alapított részről, hogy a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodást, a GQ‑megállapodásban szabályozott
világméretű kartellt és az európai gyártók EGT‑n belüli összejátszásra irányuló tevékenységét magában foglaló egységes jogsértés
fennállását
A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy a jelen ügyben eltérnek az egyrészt a GQ‑megállapodás által meghatározott kartell, másrészt
az EGT‑n belüli GIS-projektekkel kapcsolatos megállapodások által célzott termékek, földrajzi piac, illetve az érintett vállalkozások,
ami azt jelenti szerintük, hogy a GQ‑megállapodás elkülönül az európai megállapodásoktól, és így a kartellnek az EGT‑n kívüli
tevékenységét és az európai vállalkozások EGT‑n belüli tevékenységét nem lehet egységes jogsértésnek minősíteni.
A felperesek hozzáfűzik, hogy a megtámadott határozatban kifejtett tényállási elemek nem bizonyítják minden ésszerű kétséget
kizáróan az egységes jogsértés fennállását.
A felperesek szerint a közös megállapodás nem nyert bizonyítást, mivel az ABB által előterjesztett elemeknek nincs bizonyító
erejük, és nem erősítik meg őket más bizonyítékok.
Hasonlóképpen a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodás jelentőségét az állítólagos világméretű kartell szempontjából,
mivel az ügy irataiból nem tűnik ki, hogy szükség lett volna ilyen megállapodásra akár a kölcsönös bizalom megteremtése, akár
a kartell európai tagjainak az EGT területére irányuló tevékenységének ösztönzése érdekében. A Bizottság ráadásul nem hozott
fel bizonyítékot annak alátámasztására, hogy a japán gyártók ismerték és elfogadták az anyaországok kölcsönös lefoglalásának
fogalmát. Az anyaországok fogalmát kizárólag az európai gyártók közötti megállapodások keretében használták, és ekképpen az
ismeretlen volt a japán vállalkozások előtt.
A felperesek szerint a japán vállalkozások GQ‑megállapodásban való részvételének – az európai vállalkozások EGT‑n belüli összejátszásra
irányuló magatartásához képest – önálló jellege azon tényből eredt, hogy a japán gyártóknak a belépés áthághatatlan akadályai
miatt nem állt módjukban belépni a GIS-projektek európai piacára.
Két független kartell fennállását erősíti meg egyébként az ügy számos irata is. A felperesek e tekintetben megemlítik a GE‑megállapodás
és az európai szállítók között létrejött korábbi megállapodások létét, az írásbeli megállapodásokban a közös megállapodás
említésének hiányát, a GQ‑megállapodásban az európai gyártók EGT‑n belüli tevékenységére való bármiféle utalás hiányát, valamint
az ABB, az Areva, a Siemens és a VA TECH közötti titkos adatkezelésre vonatkozó megállapodásra, mely – a kartellben részt
vevő többi vállalkozás tudtán kívül – az érzékeny információk aláírók közötti cseréjének megkönnyítésére irányult.
Nincs ugyanakkor olyan bizonyíték, amely arra engedne következtetni, hogy a japán vállalkozások részt vettek volna az EGT‑n
belüli GIS-projektek elosztásában és az európai gyártók ehhez kapcsolódó összejátszásra irányuló tevékenységében az EGT‑n
belül, vagy hogy a japán gyártóknak tudomása lett volna ezekről.
Az értesítési és beszámítási mechanizmust illetően a felperesek elöljáróban a tények fenti 204. pontban kifejtett eltérő magyarázatára
hivatkoznak. Megismétlik továbbá, hogy az értesítés nem volt rendszeres, az érintett projektek elosztását követően történt,
1999‑ben megszűnt, és csupán nem bizalmas adatokat érintett.
A felperesek egyebek mellett vitatják, hogy a más vállalkozások közötti korábbi megállapodások létének ismerete és a múltbeli
összefoglaló információk cseréje az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértését jelentené.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
A Törvényszék álláspontja
Az EK 81. cikk (1) bekezdésében hivatkozott megállapodások és összehangolt magatartások szükségszerűen több vállalkozás közreműködésének
az eredményei, akik mindnyájan társtettesek a jogsértésben, de a részvételük többek között az érintett piac jellemzőitől,
az egyes vállalkozások e piacon betöltött pozíciójától, az elérendő céloktól és a választott vagy tervbe vett végrehajtási
módoktól függően különböző formát ölthet. Mindazonáltal önmagában az a körülmény, hogy az egyes vállalkozások a rájuk jellemző
sajátos formában vesznek részt a jogsértésben, nem elegendő ahhoz, hogy a jogsértés egészéért való felelősségüket kizárják,
beleértve azokat a magatartásokat, amelyeket gyakorlatilag más részt vevő vállalkozások hajtottak végre, de amelyeknek ugyanaz
a versenyellenes célja vagy hatása (a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án
hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.,] 78–80. pontja). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján alkalmazandó
az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésére.
Ekképpen az a vállalkozás, amely egy jogsértésben saját magatartása révén vett részt, amely magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése
értelmében vett versenyellenes célú megállapodás vagy összehangolt magatartás fogalmába tartozik, és amelynek célja a jogsértés
egészének megvalósításához való hozzájárulás volt, az említett jogsértésben való részvételének teljes időtartama alatt felelősséggel
tartozik azon magatartásokért is, amelyeket ugyanezen jogsértés keretében más vállalkozások tanúsítottak, amennyiben bizonyított,
hogy a szóban forgó vállalkozás ismerte a többi résztvevő jogsértő magatartását, vagy ésszerűen előre láthatta azt, és kész
volt annak kockázatát elfogadni (a fenti 287. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet
83. pontját). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján alkalmazandó az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésére.
A jelen ügyben először is a második jogalap vizsgálatából kitűnik, hogy a japán vállalkozások az európai vállalkozások együtt
részt vettek a közös megállapodásban, amely az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke értelmében vállalkozások közötti
megállapodás volt, mely a GIS-projektek európai piacára irányult. A közös megállapodásban való részvétel magában foglalja,
hogy a japán vállalkozások tudatában voltak annak, hogy az EGT‑n belüli GIS-projektek az európai gyártók részére vannak fenntartva.
E tekintetben irreleváns azon körülmény, hogy a felperesek nem vettek részt az EGT‑n belüli adott összejátszásra irányuló
intézkedésekben. Amint a fenti 258. pontban kifejtésre került, tekintettel a közös megállapodás értelmében általuk vállalt
kötelezettségek természetére, a japán vállalkozásoknak az EGT piacán belüli GIS-projektek elosztásában való részvétele szükségtelen
volt. Így a japán gyártók passzív szerepe nem az önkéntes választásuk eredménye, hanem az EGT piacára vonatkozó megállapodásban
való részvételük formája volt. E részvétel ugyanakkor előfeltétele volt annak, hogy az EGT‑n belüli GIS-projektek európai
gyártók közötti elosztására az anyaországok védelmének elve, illetve a GE‑megállapodás alapján kerülhessen sor.
Másodszor az ABB nyilatkozatai és M. tanúvallomása arra utalnak, hogy bár a GQ‑megállapodás nem említi kifejezetten a közös
megállapodást, ez szolgáltatott alapot előbbi tevékenységének, mivel lehetővé tette a világméretű kartell működéséhez szükséges
bizalom megteremtését. A közös megállapodás és a GQ‑megállapodás közötti kapcsolat létét megerősíti V.‑A. tanúvallomása, melyben
előadja, hogy a GQ‑megállapodás egyik találkozója során az európai vállalkozások és a japán vállalkozások képviselője megvitatta
a közös megállapodás tiszteletben tartásának szükségességét.
Harmadszor az értesítési és beszámítási mechanizmus kapcsolatot biztosít az európai vállalkozások EGT‑n belüli összejátszásra
irányuló tevékenysége és a GQ‑megállapodás által szabályozott világméretű kartell között. E mechanizmuson keresztül ugyanis
bizonyos EGT‑n belüli GIS-projektek elosztásának eredményeit a GQ‑megállapodás értelmében figyelembe vették más régiók GIS-projektjeinek
elosztásakor. Az érintett mechanizmus létezését alátámasztják az ABB nyilatkozatai és tanúvallomásai, valamint a felperesek
nyilatkozatai, annak ellenére, hogy a GQ‑megállapodás nem említi kifejezetten.
Ebben az összefüggésben az értesítési és beszámítási mechanizmus felperesek által javasolt eltérő magyarázatát a fenti 213. pontban
elutasításra került. Hasonlóképpen a fenti 243–247. pontból kitűnik egyfelől, hogy a Törvényszék nem veheti figyelembe a felpereseknek
a GE‑megállapodáson kívüli európai megállapodásokkal kapcsolatos érveit, másfelől hogy a GE‑megállapodás nem bizonyítja, hogy
az európai gyártók EGT‑n belüli összejátszásra irányuló tevékenysége független lett volna a GQ‑megállapodás által szabályozott
világméretű kartelltől. Egyébiránt a felperesek által előterjesztett bizonyítékokból nem tűnik ki, hogy az európai gyártók
közötti titkos adatkezelésre vonatkozó megállapodást ténylegesen megkötötték, sem
a fortiori
, hogy a két gyártói csoport közötti információcserét e körülmény befolyásolta volna.
Negyedszer, meg kell állapítani, hogy azon tény, miszerint bizonyos EGT‑n belüli GIS-projektekre vonatkozó ajánlati felhívások
eredményeiről – legalábbis 1988 és 1999 között – történő rendszeres értesítés révén a japán vállalkozások ésszerűen előre
láthatták az EGT‑n belüli GIS-projektek európai gyártók közötti elosztását, összejátszásra irányuló magatartás eredménye volt.
Azon tény, hogy egy gyártói csoporttal minden nyilvánvaló jogos ok nélkül, rendszeresen, több éven keresztül közlik azon ajánlati
felhívások eredményeit, amelyeken ugyanazon iparág másik gyártói csoportjának tagjai részt vettek, túllépi a rendes versenymagatartás
korlátait. Az értesítésnek tehát kétségeket kellett volna ébresztenie az érintett GIS-projektek elosztásának feltételeit illetően.
Annál is inkább ez a helyzet, hogy az ajánlati felhívások eredményei nem feltétlenül minősülnek nyilvános adatoknak, különösen
amikor magánvállalkozások felhívásairól van szó, és különösen az elfogadott ajánlat részleteit illetően.
E tekintetben a Bizottság helyesen állapította meg a megtámadott határozat (277) preambulumbekezdésében, hogy azon tényt,
miszerint a japán vállalkozások az értesítési mechanizmus révén 1988 és 1999 között tudomást szereztek az EGT‑n belüli GIS-projektek
elosztásának összejátszásra irányuló jellegéről, nem érinti az értesítés esetleges későbbi megszakadása. Ugyanez a helyzet
a JAEPS esetében, függetlenül attól, hogy csak 2001‑ben hozták létre. A JAEPS ugyanis átvette a részvényeseinek, a Hitachinak
és a Fujinak a GIS‑sel kapcsolatos tevékenységeit. E körülmények között úgy lehet tekinteni, hogy az említett részvényesekkel
megegyező ismeretekkel rendelkezett az EGT‑n belüli GIS‑projektek elosztását illetően.
Ötödször a közös megállapodást, a GQ‑megállapodás által szabályozott világméretű kartellt és az európai gyártók EGT‑n belüli
összejátszásra irányuló tevékenységét együtt valósították meg, ugyanazon termékekre vonatkoztak, és ugyanazon európai gyártókat,
valamint ami a közös megállapodást és a GQ‑megállapodást illeti, ugyanazon japán gyártókat érintették. Hasonlóképpen a különböző
intézkedéseknek ugyanaz volt a közös célja, azaz a GIS-projektekkel kapcsolatos világpiac felosztására és e projektek különböző
résztvevők közötti elosztására vonatkozó rendszer létrehozása.
A fentiek összességére figyelemmel azt a következtetést kell levonni, hogy a Bizottság nem követett el hibát, amikor megállapította,
hogy a közös megállapodás, a GQ‑megállapodás által szabályozott világméretű kartell és az európai gyártók EGT‑n belüli összejátszásra
irányuló tevékenységei közös célkitűzést követő egységes jogsértést képeznek. Következésképpen a harmadik jogalap első részét
el kell utasítani.
b)     A második, arra alapított részről, hogy a Bizottság nem bizonyította a kartell folyamatos jellegét
A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy a 2002. július 10‑i találkozót követően a kartell nem ugyanazt a gazdasági célkitűzést követte,
mivel e kartell a Közel‑Keletre és Délkelet‑Ázsiára összpontosított, és az új célkitűzése az e régiókban bekövetkező árcsökkenés
megakadályozása volt.
Egyébiránt a felperesek szerint a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a kartell szerkezetének és működésének ugyanekkor
bekövetkezett változásait, amelyek között szerepelt a munkamódszerek egyszerűsítése, a közvetlenül elosztott projektcsomagok
rendszerének bevezetése és a kartell résztvevőit azonosító kódok módosulása.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
A Törvényszék álláspontja
Az ügy irataiból nem tűnik ki, hogy a 2002. július 10‑i találkozó során megváltoztak volna a világméretű kartell által követett
gazdasági célok. Mind ezen időpontot megelőzően, mind ezt követően e kartell fő célja a GIS-projektek piacainak felosztása
és e projektek világszinten érintett vállalkozások közötti elosztásának koordinálása volt. Ebben az összefüggésben nyilvánvaló,
hogy az érintett vállalkozások arra irányuló szándéka, hogy a Közel‑Keleten és Délkelet‑Ázsiában megakadályozzák az árcsökkenést,
nem a fő céljaik módosulását eredményezte, hanem inkább az említett piacok versenyhelyzetének megváltozását.
Egyébként a felperesek által hivatkozott szerkezeti és működésbeli módosulás elkülönült változásokból állt, amelyek a kartell
működése bizonyos aspektusaira korlátozódtak, és nem érintették fő célkitűzését. Amint arra a Bizottság is hivatkozik, úgy
tűnik, hogy a különböző változások a kartell résztvevői számának módosulásához és a technológiai fejlődéshez kapcsolódtak.
A felperesek nem támasztják alá annak vitatását, hogy a változások fokozatosan következtek be, amint azt a Bizottság a megtámadott
határozat (280) preambulumbekezdésében kifejtette.
Következésképpen a felpereseknek a kartell folyamatosságára és célkitűzésére vonatkozó állításai ténybelileg nem megalapozottak.
Meg kell tehát állapítani, hogy a Bizottság nem követett el hibát, amikor megállapította, hogy azonos gazdasági célkitűzést
követő folyamatos jogsértés állt fenn 1988. április 15. és 2004. május 11. között.
Ennélfogva el kell utasítani a harmadik jogalap második részét, és ebből adódóan a harmadik jogalapot teljes egészében.
Mivel az elsődleges kérelem alátámasztására felhozott jogalapok egyike sem helytálló, e kérelmet el kell utasítani.
B –
Az első másodlagos kérelemről, amely a megtámadott határozat 2. cikkének a felpereseket érintő részében történő megsemmisítésére
irányul
1.
A negyedik, arra alapított jogalapról, hogy a Bizottság a felperesekkel szemben kiszabott bírságok kiszámításakor hibát követett
el
A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság a velük szemben kiszabott bírságok kiszámításakor hibákat követett el. Az első
rész keretében azt kifogásolják, hogy a Bizottság nem teljesítette az egyes vállalkozások által elkövetett jogsértés viszonylagos
jelentőségének értékelésére vonatkozó kötelezettségét. A második rész keretében úgy érvelnek, hogy a Bizottság nyilvánvaló
hibát vétett az engedékenységi közlemény alkalmazásakor. A harmadik rész keretében előadják, hogy a Bizottság nyilvánvaló
hibát vétett a kartell időtartamával kapcsolatos tényezők értékelésekor.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
a)     Az egyes vállalkozások által elkövetett jogsértés viszonylagos jelentőségének értékelésekor elkövetett hibára alapított első
részről
A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie mind magatartásuk súlyát, mind az utóbbinak
az EGT piacára gyakorolt hatását illetően, hogy másodlagos szerepet játszottak a kartellben.
Egyfelől a felperesek előadják, hogy nem vettek részt az EGT‑n belüli kartellben és az EQ‑megállapodás keretében szervezett
találkozókon, csupán végrehajtották a GQ‑megállapodást. Következésképpen az európai kartellben való esetleges részvételük
csupán passzív lehet, és a magatartásuk ekképpen nem hathatott ki a tagállamok közötti kereskedelemre, tekintettel a GE‑megállapodás
által szabályozott korábbi európai kartell létezésére.
Másfelől a felperesek úgy érvelnek, hogy a közös megállapodásban való állítólagos részvételük nem gyakorolt hatást az EGT
piacára, és így nem sérthette az e piacon fennálló versenyt. A felperesek e tekintetben az általuk a Bizottság elé terjesztett
bizonyítékokra hivatkoznak, különösen a külső jelentésre, a kartell más résztvevőinek nyilatkozataira, valamint azon tényre,
hogy nem értékesítettek GIS‑t Európában sem 2000 és 2002 között – azaz azon időszakban, amikor nem vettek részt a kartellben –,
sem a kartell megszűnését követően. A felperesek hozzáfűzik, hogy enyhítő körülményként figyelembe kellett volna venni azon
tényt, miszerint nem tudtak volna kárt okozni az EGT‑n belüli versenynek.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
A Törvényszék álláspontja
Az ítélkezési gyakorlat értelmében amennyiben a jogsértést több vállalkozás követte el, meg kell vizsgálni az egyes vállalkozások
jogsértésben való részvételének viszonylagos súlyát (lásd a fenti 287. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni
ügyben hozott ítélet 150. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Így azon tényt, miszerint valamely vállalkozás
nem vett részt a kartell valamennyi összetevő elemében, illetve hogy csekély szerepet játszott azokban, amelyekben részt vett,
figyelembe kell venni a jogsértés súlyának mérlegelése és a bírság meghatározása során (a fenti 287. pontban hivatkozott Bizottság
kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 90. pontja).
E tekintetben előzetesen meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat nem szankcionálja címzettjeinek a GQ‑megállapodásban
való részvételét, amely nem érintette az EGT területét. A megtámadott határozat 1. cikke ugyanis egyértelműen kimondja, hogy
az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértése az EGT‑n belüli GIS-projektek ágazatát érintette.
A második jogalap vizsgálatából kitűnik, hogy a japán gyártók, illetve az európai gyártók EGT‑t érintő megállapodásokban és
összehangolt magatartásokban való részvétele nem volt azonos jellegű. A japán vállalkozások a közös megállapodás keretében
ugyanis arra vállaltak kötelezettséget, hogy nem lépnek be az EGT piacára, és így részvételük nem cselekvésben nyilvánult
meg. Az európai vállalkozások viszont elosztották egymás között ugyanezen a piacon a különböző GIS-projekteket összejátszásra
irányuló tevőleges magatartás révén.
Nincs ugyanakkor lényegi különbség e kétféle magatartás súlyát tekintve. Amint ugyanis a fenti 258. és 290. pontban megállapítást
nyert, a felperesek közös megállapodás keretében vállalt kötelezettségének jellegére tekintettel nem releváns azon tény, miszerint
nem vettek részt az EGT‑n belüli GIS-projektek elosztásában, mivel beavatkozásuknak nem lett volna értelme. Ekképpen a felperesek
által hivatkozott körülmény nem a választásuk eredménye, hanem az EGT piacára vonatkozó megállapodásban való részvételük jellegének
egyszerű következménye volt. E részvétel ugyanakkor előfeltétele volt annak, hogy az EGT‑n belüli GIS-projektek európai gyártók
közötti elosztására az e célból megállapított szabályok alapján kerülhessen sor.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a japán vállalkozások magatartásának súlya hasonlatos az európai vállalkozások
magatartásának súlyához.
A felperesek EGT‑n belüli versenynek való károkozásra való állítólagos képtelenségét illetően a bírságkiszabási iránymutatás
1.A. pontjából kitűnik, hogy a bírság megállapításakor figyelembe kell venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági
lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak.
E tekintetben a felperesek úgy érvelnek egyfelől, hogy egy japán gyártó, amely be kíván lépni az EGT‑n belüli GIS-projektek
piacára, „magas” – technikai, kereskedelmi, kulturális és gazdasági természetű – belépési akadályokkal találja szemben magát.
Másfelől e piac „érett” piac, ami azt jelenti, hogy a jogsértés időszaka alatt csupán csekély növekedés volt tapasztalható,
és azt az európai gyártók megfelelően kiszolgálták.
Meg kell először is jegyezni, hogy a közös megállapodás, és különösen az értesítési és beszámítási mechanizmus fennállása
magában foglalja, hogy a japán gyártókat az európai gyártók hiteles potenciális versenytársnak tekintették, a belépés bizonyos
objektív akadályai ellenére, amelyek létét egyébként nem vitatja Bizottság sem. Ha nem ez lett volna a helyzet, nem került
volna sor a közös megállapodás megkötésére, és azt az európai gyártók nem tartották volna tiszteletben, mivel számukra az
megállapodás az EGT‑n kívüli GIS-projektek egy részének elvesztésével járt. Amennyiben az európai gyártók különösen jó helyzetben
voltak – kiváltságos európai helyzetükből adódóan – az EGT‑n belüli helyzet értékeléséhez, azon tény, hogy elfogadták a közös
megállapodást, komolyan kétségbe vonja a felperesek által védett álláspont elfogadhatóságát.
Másodszor meg kell jegyezni, hogy a felperesek által benyújtott külső jelentést utólag készítették, a megtámadott határozat
elfogadásához vezető eljárás keretében a felek védelmének különleges igényeire. Amint arra a Bizottság hivatkozik, a jelentés
megfogalmazása általános jellegű, és nem fejti ki, hogy az EGT piacára való belépés megvalósíthatóságát vagy kereskedelmi
célszerűségét a felperesek megvitatták‑e. Hasonlóképpen – többek között a technikai akadályokat illetően – a külső jelentés
nagyrészt a JAEPS és a megtámadott határozat más címzettjeinek nyilatkozataira hivatkozik, ami azt jelenti, hogy nem minősül
független forrásnak.
Egyébként a technikai akadályokat illetően valóban úgy tűnik, hogy egy japán gyártónak, amely be kíván lépni az EGT piacára,
az érintett terméket a – Nemzetközi Elektrotechnikai Bizottság által meghatározott szabályokból következő – hatályos normákhoz
kell igazítania, el kell végeznie bizonyos számú megfelelőségi ellenőrzést, és be kell szereznie a kapcsolódó igazolásokat.
Ugyanakkor a felperesek nem vitatják, hogy a japán gyártók szórványosan értékesítettek GIS‑termékeket az EGT‑ben, valamint
jelentősebb számú eladást valósítottak meg más olyan területeken, ahol szintén a Nemzetközi Elektrotechnikai Bizottság által
meghatározott szabványokat alkalmazzák.
A felperesek egyebek mellett Nyugat‑Európa bizonyos országaiban alkalmazott további technikai követelményekre és felhasználásokra
hivatkoznak. Legalábbis az anyaországokon kívüli országok tekintetében az ilyen követelmények valamennyi potenciális szállítóra,
európaira és japánra egyaránt vonatkoznak.
Ugyanez vonatkozik a nemzeti gyártók állítólagos előnyben részesítésére is, mivel a megtámadott határozatból kitűnik, hogy
pont az EGT‑anyaországokon kívüli országai voltak azok, ahol nem volt hiteles nemzeti szállító. Ezen érvelés alkalmazandó
a fortiori
a már felállított berendezések szállító állítólagos előnyben részesítésére is. A valamely szállítóval korábban fennálló megfelelő
kapcsolat ugyanis általában hátrányosan hat az összes többi szállítóra, függetlenül attól, hogy azok európaiak vagy japánok.
A felperesek úgy érvelnek továbbá, hogy a vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások
beszerzési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14‑i 93/38/EGK tanácsi irányelv (HL L 199., 84. o.; magyar nyelvű
különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 194. o.) úgy rendelkezett, hogy előnyben kell részesíteni az európai szállítókat a közbeszerzési
eljárásokban. Amint egyrészt azt a felperesek maguk is elismerik, e szabály 1996. január 1‑jétől nem volt alkalmazható a japán
gyártókra. Másrészt az előnyben részesítésre vonatkozó szabály nem volt feltétlen, mivel az említett irányelv 36. cikke (3) bekezdésének
értelmében kizárólag akkor kellett alkalmazni, amikor a szóban forgó ajánlatok egyenlőnek minősültek az odaítélési kritériumok
tekintetében, ami azt jelenti többek között, hogy az árkülönbözetük nem haladta meg a 3%‑ot.
Nem helytállók a felperesek azon érvei, amelyek egyfelől azon alapulnak, hogy az értékesítések, valamint a szolgáltatások
és karbantartási infrastruktúra biztosítása érdekében szükséges megteremteni az európai jelenlétet, másfelől pedig a Japán
és Európa közötti távolságnak a szállítási és biztosítási költségekre, illetve a szállítási határidőkre gyakorolt hatásán
alapulnak, tekintettel a japán gyártók által az EGT‑ben, Európa többi részén és a Mediterrán régióban, illetve a Japántól
földrajzilag távol eső területeken megvalósított GIS eladásokra.
Az állítólagos árakadályokat illetően a felperesek nem szolgáltattak részleteket a Japánból az EGT‑be irányuló importra alkalmazandó
vámtételekre vonatkozóan. Következésképpen ezt az érvet el kell utasítani.
Végül meg kell jegyezni, hogy a közös megállapodás hosszan tartó fennállása, és ennélfogva a japán gyártóknak az EGT piacától
való távolmaradása alkalmas volt arra, hogy mesterségesen megerősítsen néhány, a felperesek által említett belépési akadályt,
különösen a japán szállítók európai ügyfelek általi elfogadásához kapcsolódókat. Nem elfogadható, hogy a felperesek azon jogsértés
működésének következményeire hivatkozzanak, amelyben részt vettek a velük szemben ezen jogsértés miatt kiszabott bírság csökkentésének
érdekében. Egyébként a közös megállapodás hosszan tartó fennállásának fent említett hatásai magyarázatot adhatnak arra, hogy
a felperesek nem értékesítettek GIS‑eket az EGT területén 1999 és 2002, illetve 2004 és 2006 között, tehát a jogsértés időtartamához
képest viszonylag rövid időszakok során.
Harmadszor meg kell jegyezni, hogy a többi résztvevő által tett nyilatkozatok nem hivatkoznak más belépési korlátokra, mint
amelyeket a felperesek felhoztak. Következésképpen a fenti 321–327. pontban kifejtett érvelés alkalmazandó ezen esetben is.
Negyedszer meg kell állapítani, hogy az EGT piacának helyzetével kapcsolatban a külső jelentésben nyújtott elemek nem kellően
részletesek, mivel a jogsértés időtartamának csupán bizonyos részeire vonatkoznak. Ráadásul az adatok egy része az EGT piacának
növekedési ütemére vonatkozik ugyan, azonban nem szolgál pontos adatokkal a méretét illetően. Egy abszolút mértékben jelentős
piac azonban még jelentős növekedés hiányában is nyújthat belépési lehetőségeket.
Hasonlóképpen más versenytársak jelenléte a piacgazdaságban folytatott gazdasági tevékenység velejárója, és ekképpen önmagában
nem jelent figyelembe veendő különös körülményt. Amennyiben a felperesek érve az európai ügyfelek és az európai gyártók közötti
állítólag kiemelt kapcsolatot hangsúlyozza, vissza kell utalni a fenti 323. és 327. pontra.
Egyébként a japán gyártóknak az EGT piacára való belépésre vonatkozó képessége elemzésének jelentősége nem annak kiderítésében
rejlik, hogy az e piacra való belépés a japán gyártók számára a lehetséges legvonzóbb megoldás volt‑e, hanem annak vizsgálatában,
hogy reális lehetőségről van‑e szó, amely a közös megállapodás hiányában nyomást gyakorolhatott volna az EGT piacán jelen
lévő gyártók magatartására. Következésképpen önmagában nem releváns azon tény, miszerint a japán gyártók előtt esetleg más
piacokon is nyitva álltak lehetőségek.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperesek nem támasztották alá a jogilag megkövetelt módon azon állításukat,
mely szerint az EGT piaca sajátosságainak következménye volt az, hogy a közös megállapodásban részes japán gyártók magatartása
a jelen ügyben nem okozhatott kárt a piacon fennálló versenynek. E körülmények között nem róható fel a Bizottságnak, hogy
nem vette az említett állítást figyelembe sem a felperesek által elkövetett jogsértés súlyának, sem az enyhítő körülményeknek
az értékelésekor.
A negyedik jogalap első részét ezért el kell utasítani.
b)     Az engedékenységi közlemény helytelen alkalmazására alapított második részről
A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy annak megállapításakor, hogy részt vettek a közös megállapodásban, és általában az adott egységes
és folyamatos jogsértésben, a Bizottság a felperesek által közölt két elemre is hivatkozott, azaz egyfelől az értesítési és
beszámítási mechanizmus fennállásával kapcsolatos nyilatkozatokra, és másfelől az Alstom 2002. július 10‑i, az európai piaccal
kapcsolatos közös megállapodásra vonatkozó javaslata elutasításának leírására. E bizonyítékokról a Bizottság nem tudott korábban,
és ezek közvetlen hatása gyakoroltak az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának bizonyítására.
A felperesek következésképpen úgy vélik, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor megállapította, hogy a fent említett elemek
nem jelentenek olyan hozzáadott értéket, amely az engedékenységi közlemény értelmében indokolná a bírság csökkentését. Úgy
érvelnek továbbá az említett közlemény 23. pontjára hivatkozva, hogy velük szemben nem volt helye semmilyen bírság kiszabásának.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
A Törvényszék álláspontja
Az engedékenységi közlemény 4., 20., 21. és 23. pontja a következőképpen szól:
„4.      A Bizottság úgy vélte, hogy a Közösség érdekében áll, hogy a vele együttműködő vállalkozásokat kedvező elbánásban részesítsék.
A fogyasztók és az állampolgárok titkos kartellek felderítésének és megbüntetésének biztosításához fűződő érdeke nagyobb,
mint az azoknak a vállalkozásoknak a megbírságolásához fűződő érdek, amelyek lehetővé teszik a Bizottságnak az efféle praktikák
felderítését és szankcionálását.
[…]
20.      Azok a vállalkozások, amelyek nem felelnek meg a [bírságmentességben részesülés] feltételeinek, jogosultak lehetnek annak
a bírságnak a csökkentésére, amelyet egyébként kiszabtak volna.
21.      Annak érdekében, hogy a csökkentésre jogosultságot szerezzen, a vállalkozásnak a Bizottság rendelkezésére kell bocsátania
a feltehető jogsértésre vonatkozó olyan bizonyítékait, amelyek jelentős hozzáadott értéket képviselnek a Bizottságnak már
rendelkezésére álló bizonyítékok értékéhez képest, és véget kell vetnie a feltehető jogsértésben való részvételének nem később,
mint a bizonyíték benyújtása időpontjában.
[…]
23. […] Továbbá, ha egy vállalkozás a Bizottság előtt korábban ismeretlen tényekre vonatkozóan szolgáltat bizonyítékot, amely
közvetlenül összefügg a feltételezett kartell jelentőségével vagy fennállása időtartamával, a Bizottság ezeket a tényezőket
nem veszi figyelembe a bizonyítékot szolgáltató vállalkozásra kiszabott bírság megállapításakor.”
E kritériumok alapján értékelve, a felperesek érveinek nem lehet helyt adni.
Amint a fenti 192. és 230. pontban megállapítást nyert, az értesítési és beszámítási mechanizmussal és az Alstom 2002. július
10‑i javaslatával kapcsolatos nyilatkozatok lényeges elemek a közös megállapodás fennállása bizonyításának szempontjából.
Ugyanakkor a közigazgatási eljárás során a felperesek azt állították egyfelől, hogy az értesítési és beszámítási mechanizmus
nem volt releváns az említett megállapodás fennállásának bizonyítása szempontjából, és másfelől, hogy az Alstom javaslata
és a felperesek e javaslatra adott válasza megkérdőjelezi ezen megállapodás fennállását. E körülmények között a felperesek
nem állíthatják, hogy e tekintetben együttműködtek volna a Bizottsággal az engedékenységi közlemény 4. pontja szerint. Ennélfogva
a Bizottság nem követett el hibát, amikor megtagadta az említett közlemény 20. és 21. pontjának alkalmazását a felperesekre.
Az engedékenységi közlemény 23. pontjának alkalmazását illetően meg kell jegyezni, hogy 2004. szeptember 9‑én, amikor a felperesek
benyújtották az engedékenység iránti kérelmüket, amelynek mellékletét képezte az Alstom 2002. július 10‑i javaslatának leírása,
a Bizottság már tudott a közös megállapodás fennállásáról és természetéről, valamint azon tényről, hogy az megállapodás különösen
a 2002 júliusa és 2004 közötti időszakra vonatkozott. E tényekről a Bizottság az ABB 2004. március 11‑i nyilatkozataiból értesült.
Hasonlóképpen a kifogásközlés elküldésének időpontjában, tehát mielőtt a felperesek benyújtották volna az értesítési és beszámítási
mechanizmussal kapcsolatos nyilatkozataikat, a Bizottság már tudott arról, hogy e mechanizmust a kartell résztvevői 1988 és
2002 között alkalmazták, mivel ezen elemeket mind az ABB nyilatkozatai, mind M. tanúvallomása leírta. Következésképpen nem
tekinthető úgy, hogy a felperesek érintett nyilatkozatai a Bizottság előtt addig ismeretlen tényekre vonatkoztak volna, vagy
hogy
a fortiori
kihatással lehettek volna a jogsértés súlyára vagy annak időtartamára. Ennélfogva a Bizottság nem követett el hibát, amikor
megtagadta az engedékenységi közlemény 23. pontjának a felperesekre való alkalmazását.
Ennélfogva, el kell utasítani a negyedik jogalap második részét.
c)     A harmadik, az időtartammal kapcsolatos tényezők értékelésekor elkövetett hibára alapított részről
A felek érvei
A felperesek egyrészt újra megerősítik azon álláspontjukat, miszerint a Bizottság nem bizonyította a jogsértés céljának 1988.
április 15. és 2004. május 11. közötti folyamatosságát. Másrészt úgy érvelnek, hogy a jogsértésben 2002 júliusát követő részvételüket
cáfolják az akkori megállapodások szerkezetének és jellegének változásai, és különösen az, hogy elutasították az Alstom európai
piacra vonatkozó megállapodás kötésére irányuló 2002. július 10‑i javaslatát.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
A Törvényszék álláspontja
A felperesek által az első rész keretében felhozott érvek ugyanazok, mint a második és harmadik jogalap keretében már vizsgáltak.
A kartell céljának folyamatosságával és a kartell módosulásaival kapcsolatos érveket a fenti 301–303. pontban vizsgáltuk meg.
Hasonlóképpen az Alstom 2002. július 10‑i javaslata Hitachi‑vállalkozás általi elutasításának jelentőségét a fenti 185–193. pontban
vizsgáltuk.
A szóban forgó részekből kitűnik, hogy a felperesek által hivatkozott bizonyítékok nem teszik lehetővé annak megállapítását,
hogy a Bizottság nem követett el hibát, amikor egyfelől megállapította, hogy azonos gazdasági célkitűzést követő folyamatos
jogsértés állt fenn 1988. április 15. és 2004. május 11. között, és másfelől, hogy a közös megállapodás, és következésképpen
a felperesek jogsértésben való részvétele 2002 júliusáig folytatódott.
E körülmények között el kell utasítani a negyedik jogalap harmadik részét, és ebből adódóan a negyedik jogalapot teljes egészében.
2.
Az ötödik, arra alapított jogalapról, hogy a Bizottság az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét sértő módon határozta meg
a felperesekkel szemben kiszabott bírságokat
a)     A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét, amikor 2,5‑szeres elrettentési
tényezőt alkalmazott a Hitachi‑vállalkozás esetében, míg az ABB esetében a legalacsonyabbat, azaz 1,25‑szörös szorzót alkalmazott.
Szerintük míg a Hitachi‑vállalkozás jelentéktelen szereplő a GIS-projektek ágazatában, és magatartása nem volt alkalmas arra,
hogy a közös piacon fennálló versenynek érzékelhető kárt okozzon, az ABB az ágazat legnagyobb szállítója világszinten, és
a székhelye Európában található. Ráadásul az ABB‑vel ellentétben a Hitachi‑vállalkozás nem visszaeső. Amennyiben e körülmény
releváns a jövőbeni versenyellenes magatartások megelőzésének összefüggésében, ezt figyelembe kellett volna venni az alkalmazandó
elrettentési tényezők meghatározásakor. Egyébként az elrettentési tényezők alkalmazása jelentősen meghaladta a felperesek
csekély piaci részesedése figyelembevételének hatását.
A Bizottság vitatja a felperesek érveinek megalapozottságát.
b)     A Törvényszék álláspontja
A megtámadott határozat (491) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság szükségesnek találta, hogy elrettentési tényezőt
alkalmazzon azon vállalkozások esetében, amelyek forgalma különösen magas. Az érintett vállalkozások világszintű forgalmára
támaszkodva a Bizottság az ABB esetében 1,25‑szörös, a Hitachi‑vállalkozás esetében pedig 2,5‑szeres elrettentési tényezőt
alkalmazott.
A felperesek arra hivatkoznak, hogy e számítás nem tükrözi sem az ABB‑nek a GIS-projektek világ‑ és európai piacán fennálló
erejét, sem azon tényt, hogy az ABB‑vel szemben az EK 81. cikk megsértése miatt a múltban már szabtak ki bírságot. A megtámadott
határozat (491) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az elrettentési tényező alkalmazásának célja nem e két tényező figyelembevétele,
hanem a kartellben részt vevő vállalkozások közötti méretkülönbségek tükrözése volt. Ez utóbbi tényező figyelembevétele összhangban
van mind a bírságkiszabási iránymutatás 1. A. pontjával, mind az ítélkezési gyakorlattal, melynek értelmében a Bizottság a
bírság összegének kiszámítása során figyelembe veheti különösen az érintett vállalkozás méretét és gazdasági erejét (a Bíróság
100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének
[EBHT 1983., 1825. o.] 119–121. pontja).
Az ABB és a Hitachi‑vállalkozás esetében alkalmazott elrettentési tényezőknek a méretükhöz viszonyított arányossága könnyen
ellenőrizhető az érintett vállalkozások forgalmát és az alkalmazott elrettentési tényezőket ábrázoló grafikon segítségével.
E grafikonon az érintett vállalkozások együtthatói, a Siemensé kivételével, egy egyenesen találhatók. E körülmény azt jelenti,
hogy a Hitachi‑vállalkozás esetében alkalmazott elrettentési tényező arányos az ABB esetében alkalmazottal, valamint hogy
következésképpen a Hitachi‑vállalkozást nem részesítették az ABB‑hez képest egyenlőtlen bánásmódban.
Végeredményében a felperesek által hivatkozott többi tényezőt illetően meg kell jegyezni, hogy az ABB‑nek a GIS-projektek
piacán fennálló ereje kétségtelenül releváns elem, mivel e vállalkozás verseny korlátozására vonatkozó képességének közvetlen
mutatója. A jelen ügyben e tényezőt a Bizottság a kiszabott kiindulási összeg meghatározásakor vette figyelembe, amikor az
ABB‑t a Siemensszel együtt a világméretű teljes értékesítésben való részesedésük alapján az első csoportba sorolta. Ekképpen
az ABB‑vel szemben megállapított kiindulási összeg ötször nagyobb volt, mint a Hitachi‑vállalkozás és a JAEPS esetében.
A visszaesést illetően emlékeztetni kell arra, hogy az elrettentés a bírság egyik célja, és biztosításának szükségessége olyan
általános követelmény, amelyet a Bizottságnak a bírság kiszámítása során mindvégig szem előtt kell tartania, és nem feltétlenül
jelenti azt, hogy ennek a számításnak legyen egy olyan sajátos szakasza, amely e cél megvalósítása érdekében az összes releváns
körülmény átfogó értékelésére szolgál (a Törvényszék T‑15/02. sz., BASF kontra Bizottság ügyben 2006. március 15‑én hozott
ítéletének [EBHT 2006., II‑497. o.] 226. pontja). Ennélfogva a Bizottság anélkül vehette figyelembe e tényezőt a súlyosító
körülmények értékelése keretében, és nem az elrettentési tényezők meghatározásakor, hogy hibát követett volna el. A megtámadott
határozat (510) preambulumbekezdésében a Bizottság így 50%‑kal növelte az ABB‑vel szemben kiszabott bírságot a bírságkiszabási
iránymutatás 2. pontja értelmében, míg a felperesek egyikével szemben nem alkalmazott ezen okból növelést.
A fentiekre tekintettel el kell utasítani az ötödik jogalapot, valamint a felperesek első, a megtámadott határozat 2. cikkének
őket érintő részben való megsemmisítésére irányuló másodlagos kérelmét is.
Mivel a felperesek egyetlen önálló jogalapot sem hoztak fel a második, a velük szemben kiszabott bírságok törlésére vagy csökkentésére
irányuló másodlagos kérelmük alátámasztására, a kereset egészét el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. A felpereseket, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a felpereseket kötelezi a költségek viselésére.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. július 12‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményeiII – 2
A –  A felperesekII – 2
B –  Az érintett termékekII – 2
C –  A közigazgatási eljárásII – 2
D –  A megtámadott határozatII – 3
Az eljárás és a felek kérelmeiII – 4
A jogkérdésrőlII – 6
A –  A megtámadott határozat felpereseket érintő részben történő megsemmisítésére irányuló elsődleges kérelemrőlII – 6
1.  A felperesek védelemhez való jogának Bizottság általi megsértésére alapított első jogalaprólII – 6
a)  A felek érveiII – 6
b)  A Törvényszék álláspontjaII – 7
–  A terhelő bizonyítékok hozzáférhetővé tételének hiányára alapított első részrőlII – 9
–  A mentő bizonyítékok közlésének hiányára alapított második részrőlII – 10
2.  A második, azon alapuló jogalapról, hogy a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodás vagy az abból eredő jogsértés
fennállásátII – 12
a)  Az első, azon alapuló részről, hogy a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodás fennállásátII – 12
A GQ‑megállapodásról és az EQ‑megállapodásrólII – 17
–  A felek érveiII – 17
–  A Törvényszék álláspontjaII – 17
Az ABB nyilatkozatairólII – 18
–  A felek érveiII – 18
–  A Törvényszék álláspontjaII – 20
Az ABB alkalmazottainak és egy korábbi alkalmazottjának tanúvallomásairólII – 22
–  A felek érveiII – 22
–  A Törvényszék álláspontjaII – 24
A Fuji által előterjesztett bizonyítékokrólII – 30
–  A felek érveiII – 30
–  A Törvényszék álláspontjaII – 31
Az Alstom által 2002. július 10-én előterjesztett javaslatrólII – 33
–  A felek érveiII – 33
–  A Törvényszék álláspontjaII – 33
A kifogásközlés többi címzettjének álláspontjárólII – 35
–  A felek érveiII – 35
–  A Törvényszék álláspontjaII – 35
Az értesítési és beszámítási mechanizmusrólII – 36
–  A felek érveiII – 36
–  A Törvényszék álláspontjaII – 38
Az EGT‑n belüli GIS-projektek elosztésérőlII – 41
–  A felek érveiII – 41
–  A Törvényszék álláspontjaII – 42
Átfogó értékelésII – 44
–  A felek érveiII – 44
–  A Törvényszék álláspontjaII – 45
b)  A második, arra alapított részről, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a közös megállapodás versenykorlátozó megállapodást
vagy összehangolt magatartást képezett volnaII – 46
A felek érveiII – 46
A Törvényszék álláspontjaII – 47
3.  A harmadik, arra alapított jogalapról, hogy a Bizottság nem bizonyította egységes és folyamatos jogsértés fennállásátII – 48
a)  Az első, arra alapított részről, hogy a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodáset, a GQ‑megállapodásban szabályozott
világméretű kartellt és az európai gyártók EGT‑n belüli összejátszásra irányuló tevékenységét magában foglaló egységes jogsértés
fennállásátII – 49
A felek érveiII – 49
A Törvényszék álláspontjaII – 50
b)  A második, arra alapított részről, hogy a Bizottság nem bizonyította a kartell folyamatos jellegétII – 53
A felek érveiII – 53
A Törvényszék álláspontjaII – 53
B –  Az első másodlagos kérelemről, amely a megtámadott határozat 2. cikkének a felpereseket érintő részében történő megsemmisítésére
irányulII – 54
1.  A negyedik, arra alapított jogalapról, hogy a Bizottság a felperesekkel szemben kiszabott bírságok kiszámításakor hibát
követett elII – 54
a)  Az egyes vállalkozások által elkövetett jogsértés viszonylagos jelentőségének értékelésekor elkövetett hibára alapított
első részrőlII – 54
A felek érveiII – 54
A Törvényszék álláspontjaII – 55
b)  Az engedékenységi közlemény helytelen alkalmazására alapított második részrőlII – 58
A felek érveiII – 58
A Törvényszék álláspontjaII – 59
c)  A harmadik, az időtartammal kapcsolatos tényezők értékelésekor elkövetett hibára alapított részrőlII – 60
A felek érveiII – 60
A Törvényszék álláspontjaII – 61
2.  Az ötödik, arra alapított jogalapról, hogy a Bizottság az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét sértő módon határozta
meg a felperesekkel szemben kiszabott bírságokatII – 61
a)  A felek érveiII – 61
b)  A Törvényszék álláspontjaII – 61
A költségekrőlII – 63
* Az eljárás nyelve: angol.