CELEX: 62010CJ0070
Informacinė visuomenė
Autorių teisės
Internetas
Peer to peer programinė įranga
Interneto prieigos paslaugų teikėjai
Elektroninių pranešimų filtravimo sistemos įdiegimas siekiant užkirsti kelią elektroninių rinkmenų keitimuisi pažeidžiant autorių teises
Bendros prievolės stebėti perduodamą informaciją nebuvimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl šių direktyvų išaiškinimo:
–        2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų,
ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399),
–        2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230),
–        2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (OL L 157,
p. 45; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32).
–        1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl
laisvo tokių duomenų judėjimo (OL L 281, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 15 t., p. 355), ir
–        2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos
elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių) (OL L 201, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 514).
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Scarlet Extended SA
(toliau –
Scarlet
) ir
Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs SCRL
(SABAM) (toliau – SABAM) dėl
Scarlet
atsisakymo įdiegti elektroninių pranešimų filtravimo sistemą pasinaudojant keitimosi archyvine medžiaga programine įranga,
siekiant užkirsti kelią elektroninių rinkmenų keitimuisi pažeidžiant autorių teises.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Direktyva 2000/31
Pagal Direktyvos 2000/31 45 ir 47 konstatuojamąsias dalis:
„45)      Tarpinių paslaugų teikėjų atsakomybės apribojimai, nustatyti šioje direktyvoje, neturi įtakos galimybei taikyti įvairius draudimus;
tokie draudimai konkrečiai gali būti teismų arba administracinių institucijų priimti sprendimai, kuriais reikalaujama nutraukti
bet kokius pažeidimus arba užkirsti jiems kelią, įskaitant neteisėtos informacijos panaikinimą arba galimybės ją pasiekti
atėmimą.
<...>
47)      Valstybėms narėms draudžiama paslaugų teikėjams nustatyti priežiūros prievolę tik bendro pobūdžio prievolių atžvilgiu; tai
netaikoma priežiūros prievolėms konkrečiu atveju ir ypač neturi įtakos nacionalinės valdžios institucijų sprendimams, išleistiems
vadovaujantis nacionaliniais įstatymais.“
Šios direktyvos 1 straipsnyje nurodyta:
„1.      Šia direktyva siekiama prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos funkcionavimo užtikrinant laisvą informacinės visuomenės paslaugų
judėjimą tarp valstybių narių.
2.      Šia direktyva derinamos, kiek reikalinga 1 dalyje nustatytiems tikslams pasiekti, kai kurios nacionalinės nuostatos dėl informacinės
visuomenės paslaugų, susijusios su vidaus rinka, paslaugų teikėjų steigimusi, komerciniais pranešimais, elektroninėmis sutartimis,
tarpininkų atsakomybe, elgesio kodeksais, ginčų nagrinėjimo ne teismo tvarka, teisminėmis priemonėmis ir valstybių narių bendradarbiavimu.
<...>“
Pagal šios direktyvos 12 straipsnį, kuris yra II skyriaus 4 skirsnyje „Tarpinių paslaugų teikėjų atsakomybė“:
„1.      Kai teikiama informacinės visuomenės paslauga, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos perdavimas ryšio tinklu
arba prieigos prie ryšių tinklo suteikimas, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nebūtų atsakingas už perduodamą
informaciją, jeigu teikėjas:
a)      neinicijuoja perdavimo;
b)      neparenka perduodamos informacijos gavėjo ir
c)      neparenka ir nekeičia perduodamos informacijos.
<...>
3.      Šis straipsnis neturi įtakos teismo arba administracinės institucijos galimybei vadovaujantis valstybių narių teisinėmis sistemomis
reikalauti, kad paslaugų teikėjas nutrauktų pažeidimą arba užkirstų jam kelią.“
Direktyvos 2000/31 15 straipsnyje, kuris taip pat yra II skyriaus 4 skirsnyje, nurodyta:
„1.      Valstybės narės nenustato teikėjams nei bendros prievolės teikiant 12, 13 ir 14 straipsnių reglamentuojamas paslaugas stebėti
informaciją, kurią jie perduoda arba saugo, nei bendros prievolės aktyviai domėtis faktais arba aplinkybėmis, rodančiomis
nelegalią veiklą.
2.      Valstybės narės gali nustatyti prievoles informacinės visuomenės paslaugų teikėjams nedelsiant informuoti kompetentingas viešąsias
institucijas apie įtariamą nelegalią veiklą arba informaciją, kurią pateikia jų paslaugų gavėjai, arba prievolę pateikti kompetentingoms
institucijoms, gavus jų prašymą, informaciją, leidžiančią nustatyti jų paslaugos gavėjų, su kuriais jie sudarę informacijos
saugojimo sutartis, tapatybę.“
Direktyva 2001/29
Direktyvos 2001/29 16 ir 59 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„16)      <...> Ši direktyva turėtų būti įgyvendinta per panašų laikotarpį kaip ir [Direktyva 2000/31], nes ta direktyva pateikia suderintą
principų sistemą ir nuostatas, be kita ko, susijusias su svarbiomis šios direktyvos dalimis. Ši direktyva nepažeidžia tos
direktyvos nuostatų dėl atsakomybės.
<...>
59)      Ypač skaitmeninėje terpėje tretieji asmenys gali vis labiau naudoti tarpininkų paslaugas pažeidinėjimams. Daugeliu atvejų
geriausia priversti tokius tarpininkus nutraukti tokią pažeidžiančią veiklą. Dėl to, nesumenkinant kitų esamų nuobaudų ir
teisių gynimo būdų, teisių turėtojai turėtų turėti galimybę prašyti teismo uždraudimo tarpininkui, perduodančiam trečiojo
asmens daromą saugomo kūrinio ar kito objekto pažeidimą tinkle. Tokia galimybė turėtų būti prieinama net tais atvejais, kai
už tarpininko atliktus veiksmus pagal 5 straipsnį yra atleidžiama nuo atsakomybės. Tokių uždraudimų sąlygas ir aplinkybes
turėtų nustatyti valstybių narių nacionalinė teisė.“
Direktyvos 2001/29 8 straipsnyje nustatyta:
„1.      Valstybės narės nustato atitinkamas nuobaudas ir teisių gynimo būdus, jei pažeidžiamos šioje direktyvoje nustatytos teisės
ir pareigos, bei imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad tos nuobaudos ir teisių gynimo būdai būtų taikomi. Šitaip
nustatytos nuobaudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.
<...>
3.      Valstybės narės užtikrina, kad teisių turėtojai turėtų galimybes prašyti teismo draudimo tarpininkams, kurių paslaugomis tretieji
asmenys naudojasi autorių teisėms ar gretutinėms teisėms pažeisti.“
Direktyva 2004/48
Direktyvos 2004/48 23 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„23)      Nepažeidžiant jokių kitų egzistuojančių priemonių, procedūrų ir gynimo būdų, teisių turėtojams turėtų būti suteikta galimybė
prašyti teismą uždrausti tarpininkui teikti paslaugas tretiesiems asmenims, kurie šiomis paslaugomis naudojasi pažeisdami
teisių turėtojo pramoninės nuosavybės teises. Tokio draudimo sąlygas ir procedūras turėtų nustatyti valstybių narių nacionalinės
teisės aktai. Autorių teisių ir gretutinių teisių pažeidimų srityje visapusiškas suderinimas jau yra numatytas Direktyvoje [2001/29].
Todėl ši direktyva nepažeidžia Direktyvos [2001/29] 8 straipsnio 3 dalies nuostatų.“
Direktyvos 2004/48 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Ši direktyva neturi poveikio:
a)      Bendrijos nuostatoms, reglamentuojančioms materialinę intelektinės nuosavybės teisę, <...> ar Direktyvai [2000/31] bendrai
ir ypač Direktyvos [2000/31] 12–15 straipsniams;
<...>“
Direktyvos 2004/48 3 straipsnyje numatyta:
„1.      Valstybės narės numato priemones, procedūras ir gynybos būdus, būtinus užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių, kurioms
taikoma ši direktyva, vykdymą. Tos priemonės, procedūros ir gynybos būdai turi būti sąžiningi, teisingi, neturi būti komplikuoti
ar brangūs, ar sukelti nepagrįstą vėlavimą ar delsimą.
2.      Priemonės, procedūros ir gynybos būdai taip pat turi būti veiksmingi, proporcingi ir atgrasantys; jie turi būti taikomi tokiu
būdu, kad nebūtų sukuriamos kliūtys teisėtai prekybai ir numatytų apsaugos priemones nuo piktnaudžiavimo jomis.“
Direktyvos 2004/48 11 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad priimdamos teismo sprendimą dėl intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo, teismo institucijos
galėtų pažeidėjui taikyti draudimą tęsti pažeidimą. Jei tai yra numatyta nacionalinėje teisėje, už tokio draudimo nesilaikymą,
jeigu reikalinga, skiriama pakartotinė nuobauda, siekiant priversti jo laikytis. Valstybės narės taip pat užtikrina, kad teisių
turėtojai galėtų prašyti taikyti tokį draudimą, nepažeidžiant Direktyvos [2001/29] 8 straipsnio 3 dalies, tarpininkams, kurių
paslaugas naudoja trečioji šalis, pažeisdama intelektinės nuosavybės teises.“

Nacionalinė teisė
1994 m. birželio 30 d. Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo (
Moniteur belge
, 1994 m. liepos 27 d., p. 19297) 87 straipsnio 1 dalies pirmoje ir antroje pastraipose nustatyta:
„Pirmosios instancijos teismo pirmininkas <...> konstatuoja autorių teisių ar gretutinių teisių pažeidimą ir nurodo jį nutraukti.
Jis taip pat gali uždrausti tarpininko, kurio paslaugomis trečiasis asmuo naudojasi pažeisdamas autorių teises, veiksmus.“
2003 m. kovo 11 d. Įstatymo dėl tam tikrų informacinės visuomenės paslaugų teisinių aspektų (
Moniteur belge
, 2003 m. kovo 17 d., p. 12962) 18 ir 21 straipsniais į nacionalinę teisę perkeliami Direktyvos 2000/31 12 ir 15 straipsniai.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
SABAM yra valdymo bendrovė, kuri atstovauja autoriams, kompozitoriams ir muzikos kūrinių leidėjams ir suteikia leidimą naudoti
apsaugotus jų kūrinius tretiesiems asmenims.

Scarlet
yra interneto prieigos paslaugų teikėja (toliau – IPPT), kuri suteikia savo klientams interneto prieigą ir nesiūlo kitų paslaugų,
kaip antai elektroninių rinkmenų parsisiuntimas ar keitimasis jomis.
2004 m. SABAM padarė išvadą, kad naudodamiesi
Scarlet
paslaugomis interneto vartotojai be leidimo ir nesumokėję užmokesčio siunčiasi internetu SABAM kataloge esančius kūrinius
pasinaudodami „peer-to-peer“ tinklu – atvira keitimosi informacija priemone, kuri yra nepriklausoma, decentralizuota ir su
pažangiomis paieškos ir parsisiuntimo funkcijomis.
2004 m. birželio 24 d. šaukimu SABAM iniciatyva
Scarlet
buvo nurodyta atvykti pas Briuselio pirmosios instancijos teismo (
Tribunal de première instance de Bruxelle
s) pirmininką. SABAM tvirtino, kad, būdama IPPT, ši bendrovė turi geriausias galimybes imtis priemonių užkirsti kelią jos
klientų daromiems autorių teisių pažeidimams.
SABAM pirmiausia prašė konstatuoti, kad pažeidžiamos autorių teisės į jos repertuare esančius muzikos kūrinius, būtent teisė
juos atgaminti ir teisė viešai skelbti. Pažeidimai daromi, kai naudojantis
Scarlet
teikiamomis paslaugomis per „peer-to-peer“ programinę įrangą, be leidimo keičiamasi elektroninėmis muzikos rinkmenomis.
Ji taip pat prašė nurodyti
Scarlet
nutraukti tokius pažeidimus ir neleisti savo klientams pasinaudojant „peer-to-peer“ programine įranga siųsti muzikos kūrinių
rinkmenų ar jas gauti be teisių turėtojų leidimo arba tokį siuntimą ir gavimą blokuoti, o už tokio įpareigojimo neįvykdymą
numatyti baudą. Galiausiai SABAM prašė
Scarlet
įpareigoti pateikti sprendimui, kuris bus priimtas, įvykdyti skirtų priemonių aprašymą, o už tokio įpareigojimo neįvykdymą
numatyti baudą.
2004 m. lapkričio 26 d. sprendimu Briuselio pirmosios instancijos teismo pirmininkas konstatavo, kad SABAM nurodyti autorių
teisių pažeidimai buvo padaryti, tačiau prieš priimdamas sprendimą dėl nurodymo nutraukti veiksmus paskyrė ekspertą išnagrinėti,
ar SABAM pasiūlytus techninius sprendimus techniniu požiūriu įmanoma įgyvendinti, ar jie leidžia filtruoti tik neteisėtą pasikeitimą
elektroninėmis rinkmenomis ir ar yra kitokių priemonių, kuriomis galima kontroliuoti „peer-to-peer“ programinės įrangos naudojimą,
taip pat įvertinti numatomų priemonių išlaidas.
Savo ataskaitoje paskirtas ekspertas pateikė išvadą, kad, nepaisant didelio skaičiaus techninių kliūčių, neatmestina, jog
yra galimybė filtruoti ir blokuoti neteisėtą keitimąsi elektroninėmis rinkmenomis.
2007 m. birželio 29 d. sprendimu Briuselio pirmosios instancijos teismo pirmininkas įpareigojo
Scarlet
nutraukti 2004 m. lapkričio 26 d. sprendime konstatuotus autorių teisių pažeidimus ir neleisti savo klientams pasinaudojant
„peer-to-peer“ programine įranga bet kokia forma siųsti elektronines muzikos kūrinių rinkmenas ar jas gauti iš SABAM repertuaro,
o už tokio įsipareigojimo neįvykdymą nustatė baudą.
Šį sprendimą
Scarlet
apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Pirmiausia ji teigia, kad negali įvykdyti tokio įpareigojimo,
nes neįrodytas blokavimo ar filtravimo sistemos veiksmingumas ir patvarumas, o dėl tokių priemonių įdiegimo kyla daug praktinių
kliūčių, kaip antai su tinklo pajėgumu ir poveikiu jam susijusios problemos. Be to, bet koks bandymas blokuoti aptariamas
rinkmenas labai greitai patirtų nesėkmę, nes šiuo metu egzistuoja daug „peer-to-peer“ programinės įrangos rūšių, todėl tretieji
asmenys negali patikrinti rinkmenose esančios informacijos.

Scarlet
taip pat tvirtina, kad toks įpareigojimas prieštarauja 2003 m. kovo 11 d. Įstatymo dėl tam tikrų informacinės visuomenės paslaugų
teisinių aspektų 21 straipsniui, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliamas Direktyvos 2000/31 15 straipsnis, todėl, kad tokiu
būdu jai faktiškai nustatoma bendra prievolė stebėti jos tinklu siunčiamą informaciją, nes bet kokia priemonė, skirta blokuoti
ar filtruoti „peer-to-peer“ srautą, neišvengiamai reiškia, kad bendrai turi būti stebima visa tinklu siunčiama informacija.
Galiausiai
Scarlet
mano, kad filtravimo sistemos įdiegimas pažeidžia Sąjungos teisės nuostatas dėl asmens duomenų apsaugos ir komunikacijos slaptumo,
nes taip filtruojant būtų naudojami IP adresai, kurie laikomi asmens duomenimis.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad prieš patikrinant, ar egzistuoja „peer-to-peer“
rinkmenų blokavimo ir filtravimo sistema ir ar ji gali būti veiksminga, reikia išsiaiškinti, ar
Scarlet
galimi nustatyti įpareigojimai neprieštarauja Sąjungos teisei.
Šiomis aplinkybėmis
cour d’appel de Bruxelles
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar direktyvos 2001/29 ir 2004/48 kartu su direktyvomis 95/46, 2000/31 ir 2002/58, aiškinamos atsižvelgiant į Europos žmogaus
teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 ir 10 straipsnius, leidžia valstybėms narėms suteikti bylą iš esmės nagrinėjančiam
nacionaliniam teismui teisę vien remiantis nuostata, numatančia, kad: „[nacionaliniai teismai] gali taikyti įpareigojimą imtis
kelią tam tikrai veiklai užkertančių veiksmų ir tarpininkams, kurių paslaugomis trečiasis asmuo naudojasi pažeisdamas autorių
teises ar gretutines teises“, įpareigoti IPPT
in abstracto
ir prevenciškai tik savo sąskaita ir neterminuotai įdiegti visų savo klientų visų elektroninių pranešimų, gaunamų ir siunčiamų
naudojantis jos paslaugomis per, be kita ko, „peer-to-peer“ programinę įrangą, filtravimo sistemą, kad būtų nustatytos jos
tinklu siunčiamos muzikos, kinematografijos ar audiovizualinių kūrinių, teisės į kuriuos tariamai priklauso ieškovui, elektroninės
rinkmenos ir užblokuotas jų persiuntimas esant užklausos arba siuntimo stadijai?
2.      Jei atsakymas į [pirmąjį] klausimą būtų teigiamas, ar minėtomis direktyvomis nacionalinis teismas, nagrinėjantis prašymą dėl
įpareigojimo imtis veiksmų taikymo tarpininkui, kurio paslaugomis trečiasis asmuo naudojasi pažeisdamas autorių teises, įpareigojamas
taikyti proporcingumo principą, kai sprendžia dėl prašomos priemonės veiksmingumo ir atgrasančio poveikio?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar kartu skaitomas ir atsižvelgiant
į iš taikytinų pagrindinių teisių apsaugos kylančius reikalavimus aiškinamas direktyvas 2000/31, 2001/29, 2004/48, 95/46 ir
2002/58 reikia aiškinti taip, kad jomis draudžiama nustatyti IPPT įpareigojimą įdiegti filtravimo sistemą:
–        visiems naudojantis jos paslaugomis gaunamiems ir siunčiamiems elektroniniams pranešimams, pasinaudojant, be kita ko, „peer-to-peer“
programine įranga,
–        visų jos klientų atžvilgiu,
–        prevenciškai,
–        tik jos sąskaita,
–        neterminuotai,
kuri leistų nustatyti tokios tiekėjos tinklu siunčiamas muzikos, kinematografijos ar audiovizualinių kūrinių, kurių intelektinės
nuosavybės teisės tariamai priklauso ieškovui, elektronines rinkmenas, kad būtų galima užblokuoti rinkmenų, kuriomis keičiantis
pažeidžiamos autorių teisės, persiuntimą (toliau – ginčijama filtravimo sistema).
Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad pagal Direktyvos 2001/29 8 straipsnio 3 dalį ir Direktyvos 2004/48 11 straipsnio
trečiąjį sakinį intelektinės nuosavybės teisių turėtojai gali prašyti, kad teismas nustatytų draudimą tarpininkams, kaip antai
IPPT, kurių paslaugomis tretieji asmenys naudojasi pažeisdami šias teises.
Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pagal šiomis teisės nuostatomis nacionaliniams teismams suteiktą kompetenciją
jie gali įpareigoti tokius tarpininkus imtis priemonių, kuriomis būtų siekiama ne tik nutraukti intelektinės nuosavybės teisių
pažeidimus, jau padarytus pasinaudojant tarpininkų teikiamomis informacinės visuomenės paslaugomis, bet ir užkirsti kelią
naujiems pažeidimams (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo
L’Oréal ir kt.
, C‑324/09, Rink. p. I‑0000, 131 punktą).
Pagaliau iš tos pačios teismo praktikos matyti, kad įpareigojimų, kuriuos valstybės narės turi numatyti pagal minėtą 8 straipsnio
3 dalį ir 11 straipsnio trečiąjį sakinį, taisyklės, kaip antai susijusios su tenkintinomis sąlygomis ir taikytinomis procedūromis,
turi būti nustatytos nacionalinėje teisėje (žr.
mutatis mutandis
minėto Sprendimo
L’Oréal ir kt.
135 punktą).
Tokios nacionalinės taisyklės neturi pažeisti direktyvose 2001/29 ir 2004/48 ir kituose teisės šaltiniuose, į kuriuos šiose
direktyvose daroma nuoroda, nustatytų apribojimų; taikydami minėtas taisykles tokių apribojimų turi laikytis ir nacionaliniai
teismai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
L’Oréal ir kt.
138 punktą).
Pagal Direktyvos 2001/29 16 konstatuojamąją dalį ir Direktyvos 2004/48 2 straipsnio 3 dalies a punktą tokios valstybių narių
nustatytos taisyklės negali pažeisti Direktyvos 2000/31 nuostatų, konkrečiai kalbant, jos 12–15 straipsnių.
Todėl šios taisyklės turi, be kita ko, atitikti Direktyvos 2000/31 15 straipsnio 1 dalį, pagal kurią nacionalinės valdžios
institucijoms draudžiama nustatyti priemones, įpareigojančias IPPT bendrai stebėti jos tinkle perduodamą informaciją.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad toks draudimas taikomas, be kita ko, nacionalinėms priemonėms, kuriomis
tarpinių paslaugų teikėjas, kai antai IPPT, būtų įpareigotas aktyviai stebėti visų savo klientų duomenis, siekiant užkirsti
kelią bet kokiam būsimam intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui. Be to, tokia bendra stebėjimo prievolė būtų nesuderinama
su Direktyvos 2004/48 3 straipsniu, kuriame įtvirtinta, kad šioje direktyvoje nurodytos priemonės turi būti teisingos ir proporcingos
ir neturi būti pernelyg brangios (žr. minėto Sprendimo
L’Oréal ir kt.
139 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą įpareigojimą IPPT įdiegti ginčijamą filtravimo
sistemą ji privalėtų aktyviai stebėti visus kiekvieno savo kliento duomenis, kad užkirstų kelią bet kokiam būsimam intelektinės
nuosavybės teisių pažeidimui.
Šiuo klausimu neginčijama, kad tokios filtravimo sistemos įdiegimas reikštų, jog IPPT turėtų:
–        pirma, visuose savo klientų elektroniniuose pranešimuose išskirti rinkmenas, siunčiamas pasinaudojant „peer-to-peer“ srautu,
–        antra, iš tokio srauto išskirti rinkmenas su kūriniais, į kurias tariamai turi teises intelektinės nuosavybės teisių turėtojai,
–        trečia, nustatyti, kuriomis iš tokių rinkmenų pasikeista neteisėtai, ir
–        ketvirta, užblokuoti konstatuotą neteisėtą keitimąsi rinkmenomis.
Taigi taip prevenciškai prižiūrint reikėtų atitinkamos IPPT tinkle aktyviai stebėti visus elektroninius pranešimus, o tai
apimtų visą siųstiną informaciją ir būtų taikoma kiekvienam klientui, kuris naudojasi šiuo tinklu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad dėl atitinkamai IPPT nustatyto įpareigojimo įdiegti ginčijamą filtravimo
sistemą ji privalėtų aktyviai stebėti visus su visais jos klientais susijusius duomenis, kad užkirstų kelią bet kokiam būsimam
intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui. Iš to matyti, kad taip IPPT būtų nustatyta bendra stebėjimo prievolė, draudžiama
pagal Direktyvos 2000/31 15 straipsnio 1 dalį.
Norint įvertinti, ar šis įpareigojimas suderinamas su Sąjungos teise, taip pat reikia atsižvelgti į iš taikytinų pagrindinių
teisių, kurias nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, apsaugos kylančius reikalavimus.
Šiuo klausimu primintina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu įpareigojimu siekiama apsaugoti autorių teises, kurios yra sudėtinė
intelektinės nuosavybės teisių dalis ir kurios gali būti pažeistos dėl kai kurių elektroninių pranešimų, siunčiamų atitinkamos
IPPT tinklu, pobūdžio ir turinio.
Iš tikrųjų intelektinės nuosavybės teisių apsauga įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija)
17 straipsnio 2 dalyje. Tačiau iš šios nuostatos ar Teisingumo Teismo praktikos nematyti, kad tokia teisė būtų neliečiama
ir kad jai atitinkamai būtų taikoma absoliuti apsauga.
Kaip matyti iš 2008 m. sausio 29 d. Sprendimo
Promusicae
(C‑275/06, Rink. p. I‑271) 62–68 punktų, reikia nustatyti pusiausvyrą tarp pagrindinės teisės į nuosavybę, kuriai priskirtinos
intelektinės nuosavybės teisės, apsaugos ir kitų pagrindinių teisių apsaugos.
Konkrečiau kalbant, iš minėto sprendimo 68 punkto matyti, kad įgyvendindami autorių teisių turėtojams apsaugoti skirtas priemones
nacionalinės valdžios institucijos ir nacionaliniai teismai privalo užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp šios teisės apsaugos
ir asmens, kuriam tokios priemonės daro poveikį, pagrindinių teisių apsaugos.
Taigi tokiomis aplinkybėmis, kaip antai susiklosčiusios pagrindinėje byloje, nacionalinės valdžios institucijos ir nacionaliniai
teismai, be kita ko, privalo užtikrinti tinkamą intelektinės nuosavybės teisės apsaugos, kuria naudojasi autorių teisių turėtojai,
ir pagal Chartijos 16 straipsnį ūkio subjektams, kaip antai IPPT, suteiktos laisvės užsiimti verslu apsaugos pusiausvyrą.
Nagrinėjamu atveju įpareigojimas įdiegti ginčijamą filtravimo sistemą reiškia, kad apsaugant autorių teisių turėtojų interesus
bus stebimi visi atitinkamos IPPT tinklu siunčiami elektroniniai pranešimai; be to, toks stebėjimas bus neterminuotas, apims
bet kokį būsimą pažeidimą ir juo siekiama apsaugoti ne tik egzistuojančius kūrinius, bet ir būsimus, kurie įdiegiant tokią
sistemą dar nesukurti.
Taigi toks įpareigojimas akivaizdžiai pažeistų atitinkamos IPPT laisvę užsiimti verslu, nes pagal šį įpareigojimą IPPT privalėtų
įdiegti sudėtingą, brangiai kainuojančią, nuolat veikiančią ir tik savo lėšomis finansuojamą informacinę sistemą, o tai irgi
prieštarautų Direktyvos 2004/48 3 straipsnio 1 daliai, kurioje reikalaujama, kad priemonės, skirtos užtikrinti intelektinės
nuosavybės teisių apsaugą, nebūtų nereikalingai sudėtingos ar brangios.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad įpareigojimą įdiegti ginčijamą filtravimo sistemą reikia laikyti pažeidžiančiu reikalavimą
užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp intelektinės nuosavybės teisės apsaugos, kuria naudojasi autorių teisių turėtojai, ir
ūkio subjektams, kaip antai IPPT, suteiktos laisvės užsiimti verslu apsaugos.
Be to, toks įpareigojimas paveiktų ne tik atitinkamą IPPT, nes ginčijama filtravimo sistema gali pažeisti ir IPPT klientų
pagrindines teises, būtent jų teisę į asmens duomenų apsaugą ir laisvę gauti ar skleisti informaciją; šios teisės saugomos
pagal Chartijos 8 ir 11 straipsnius.
Iš tikrųjų neginčijama, kad, viena vertus, įpareigojimas įdiegti ginčijamą filtravimo sistemą reikštų, kad reikia sistemingai
analizuoti visų pranešimų turinį ir rinkti informaciją apie vartotojų, kurie siųstų neleistino turinio pranešimus tinklu,
IP adresus ir juos nustatyti, nors šie adresai yra saugomų asmens duomenų dalis, nes leidžia tiksliai nustatyti tokius vartotojus.
Kita vertus, kyla pavojus, kad įpareigojimas pažeis informacijos laisvę, nes yra rizika, kad naudojantis šia sistema nebus
galimybės tinkamai atskirti neleistino ir leistino turinio pranešimų, taigi ją naudojant galėtų būtų blokuojami leistino turinio
pranešimai. Iš tiesų neginčijama, kad atsakymas į klausimą dėl siuntimo teisėtumo priklauso ir nuo autorių teisėms taikomų
teisės aktuose numatytų išimčių, kurios valstybėse narėse skiriasi. Be to, kai kuriose valstybėse tam tikri kūriniai gali
būti viešai prieinami arba patalpinti internete, jų autoriams leidus jais naudotis nemokamai.
Todėl konstatuotina, kad nustatęs IPPT įpareigojimą įdiegti ginčijamą filtravimo sistemą atitinkamas nacionalinis teismas
nesilaikė reikalavimo užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp, viena vertus, intelektinės nuosavybės teisės ir, kita vertus, laisvės
užsiimti verslu, teisės į asmens duomenų apsaugą ir laivės gauti ir skleisti informaciją.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus atsakytina: kartu skaitomas ir atsižvelgiant į iš taikytinų pagrindinių
teisių apsaugos kylančius reikalavimus aiškinamas direktyvas 2000/31, 2001/29, 2004/48, 95/46 ir 2002/58 reikia aiškinti taip,
kad jomis draudžiama nustatyti IPPT įpareigojimą įdiegti ginčijamą filtravimo sistemą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
Kartu skaitomas ir atsižvelgiant į iš taikytinų pagrindinių teisių apsaugos kylančius reikalavimus aiškinamas:
–
2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač
elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva),
–
2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo,
–
2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo,
–
1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl
laisvo tokių duomenų judėjimo, ir
–
2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos
elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių)
reikia aiškinti taip, kad jomis draudžiama nustatyti interneto prieigos paslaugų teikėjui įpareigojimą įdiegti filtravimo
sistemą:
–
visiems naudojantis jo paslaugomis gaunamiems ir siunčiamiems elektroniniams pranešimams, pasinaudojant, be kita ko, „peer-to-peer“
programine įranga,
–
visų jo klientų atžvilgiu,
–
prevenciškai,
–
tik jo sąskaita,
–
neterminuotai,
leidžiančią nustatyti tokio tiekėjo tinklu siunčiamas muzikos, kinematografijos ar audiovizualinių kūrinių, kurių intelektinės
nuosavybės teisės tariamai priklauso ieškovui, elektronines rinkmenas, kad būtų galima užblokuoti rinkmenų, kuriomis keičiantis
pažeidžiamos autorių teisės, persiuntimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.