CELEX: 62013CJ0365
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 2005/36/EG
Artiklarna 21 och 49
Erkännande av yrkeskvalifikationer
Tillträde till arkitektyrket
Befrielse från skyldigheten att fullgöra praktik

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 21 och 49 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 om erkännande av yrkeskvalifikationer (
EUT L 255, s. 22
, och rättelse
EUT L 93, 2008, s. 28
), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 279/2009 av den 6 april 2009 (
EUT L 93, s. 11
) (nedan kallat direktiv 2005/36).
Begäran har framställts i ett mål mellan Ordre des architectes och État belge (belgiska staten). Målet rör befrielse för medborgare i andra medlemsstater än Konungariket Belgien från skyldigheten att fullgöra praktik som arkitekt enligt belgisk rätt.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Genom direktiv 2005/36 upphävdes rådets direktiv 85/384/EEG av den 10 juni 1985 om det ömsesidiga erkännandet av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis på arkitekturområdet, däribland åtgärder för att underlätta ett effektivt utnyttjande av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (
EGT L 223, s. 15
; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 99).
Skäl 19 i direktiv 2005/36 har följande lydelse:
”Den fria rörligheten och det ömsesidiga erkännandet av bevis på formella kvalifikationer som … arkitekt bör bygga på den grundläggande principen om automatiskt erkännande av bevis på formella kvalifikationer på grundval av en samordning av minimikraven för utbildningarna. … Detta system bör kompletteras med en rad förvärvade rättigheter som de behöriga yrkesutövarna åtnjuter på vissa villkor.”
Artikel 1 i direktivet med rubriken ”Syfte” har följande lydelse:
”I detta direktiv fastställs de regler enligt vilka en medlemsstat som kräver bestämda yrkeskvalifikationer för tillträde till eller utövande av ett reglerat yrke inom sitt territorium (nedan kallad ”mottagande medlemsstat”) för tillträde till och utövandet av detta yrke skall erkänna sådana yrkeskvalifikationer som förvärvats i en eller flera andra medlemsstater (nedan kallad ”ursprungsmedlemsstat”) och som ger innehavaren av dessa kvalifikationer rätt att där utöva yrket.”
I artikel 4.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Den mottagande medlemsstatens erkännande av yrkeskvalifikationerna skall ge förmånstagaren möjlighet att på samma villkor som medborgarna i denna medlemsstat utöva det yrke som personen i fråga är behörig för i ursprungsmedlemsstaten.”
Artikel 21.1 och 21.5 i samma direktiv med rubriken ”Principen om automatiskt erkännande” har följande lydelse:
”1.   Varje medlemsstat skall erkänna de bevis på formella kvalifikationer … som arkitekt, vilka avses [i punkt 5.7.1 i bilaga V], och som uppfyller minimikraven för utbildning som avses [i artikel 46], genom att ge innehavare av dessa bevis på formella kvalifikationer tillträde till och rätt att utöva yrket på samma villkor som innehavare av de bevis på formella kvalifikationer som utfärdats av denna medlemsstat.
Sådana bevis på formella kvalifikationer skall vara utfärdade av medlemsstaternas behöriga myndigheter och vid behov skall de bevis som avses [i punkt 5.7.1 i bilaga V] bifogas.
Bestämmelserna i första och andra stycket påverkar inte de förvärvade rättigheter som [bland annat] avses [i artikel 49].
…
5.   De bevis på formella kvalifikationer som arkitekt enligt punkt 5.7.1 i bilaga V som erkänns automatiskt i enlighet med punkt 1 skall styrka en utbildning som påbörjats tidigast under det referensläsår som avses i nämnda bilaga.”
Artikel 46.1 i direktiv 2005/36 med rubriken ”Arkitektutbildning” har följande lydelse:
”1. Arkitektutbildning skall omfatta antingen minst fyra års studier på heltid eller sex års studier, varav minst tre år på heltid, vid universitet eller jämförbar läroanstalt. Denna utbildning skall avslutas med godkänd examen på universitetsnivå.
Utbildningen, som skall ges på universitetsnivå och i huvudsak omfatta arkitektur, skall till lämpliga delar bestå av teoretisk och praktisk arkitektutbildning och skall garantera att de studerande tillägnar sig följande kunskaper och färdigheter:
…”
I artikel 49 i direktivet, med rubriken ”Förvärvade rättigheter som arkitekt”, föreskrivs följande:
”1.   Varje medlemsstat skall erkänna de bevis på formella kvalifikationer som arkitekt som anges i bilaga VI vilka utfärdas av övriga medlemsstater avseende en utbildning som påbörjats senast under det referensläsår som anges i den bilagan, även om de inte uppfyller minimikraven enligt artikel 46, genom att ge innehavare av dessa bevis på formella kvalifikationer tillträde till och rätt att utöva verksamhet som arkitekt på samma villkor som innehavare av bevis på formella kvalifikationer som utfärdats av denna medlemsstat.
…
2.   Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 1 skall varje medlemsstat, när det gäller tillträde till och utövande av verksamhet som arkitekt med yrkestiteln arkitekt, som bevis på formella kvalifikationer erkänna intyg som utfärdas för medborgare i medlemsstaterna av de medlemsstater där tillträde till och utövande av verksamhet som arkitekt var reglerad … och ge dessa intyg samma ställning på sitt territorium som de intyg medlemsstaten själv utfärdar …
…
De intyg som avses i första stycket skall ange att innehavaren har fått tillstånd att bära yrkestiteln arkitekt … och har varit aktivt verksam på området enligt dessa bestämmelser under minst tre år i följd under den femårsperiod som föregick utfärdandet av intyget.”
Belgisk rätt
I artikel 1 lag av den 20 februari 1939 om skydd för titeln arkitekt och arkitektyrket (loi du 20 février 1939 sur la protection du titre et de la profession d’architecte) (
Moniteur belge
av den 25 mars 1939, s. 1942), i dess lydelse enligt lag av den 21 november 2008 om införlivande av direktiven 2005/36/EG och 2006/100/EG och om ändring av lag av den 20 februari 1939 om skydd för titeln arkitekt och för arkitektyrket och lag av den 26 juni 1963 om bildandet av ett arkitektsamfund (loi du 26 juin 1963 créant un Ordre des Architectes) (
Moniteur belge
av den 11 februari 2009, s. 11596) (nedan kallad lagen av den 20 februari 1939), föreskrivs följande:
”1.   Titeln arkitekt får bäras … endast av den som innehar ett examensbevis som utvisar att han eller hon med framgång klarat de prov som krävs för att erhålla detta examensbevis.
2.   Utan att det påverkar tillämpningen av första och fjärde stycket eller artiklarna 7 och 12 i förevarande lag, får belgiska medborgare och medborgare i andra medlemsstater inom den Europeiska gemenskapen eller andra stater som är parter till avtalet om det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet [av den 2 maj 1992 (
EGT L 1, 1994, s. 3
) (nedan kallat EES‑avtalet)], i Belgien bära titeln arkitekt och utöva arkitektyrket om de innehar ett examens-, utbildnings- eller annat sådant behörighetsbevis som åsyftas i bilaga 1 b till denna lag, i dess lydelse enligt de uppdateringar som offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
enligt artikel 21.7 andra stycket i [direktiv 2005/36]. Uppdateringarna ska offentliggöras i sin helhet genom ett officiellt meddelande i
Moniteur belge
.
2/1.   Den belgiska staten ska erkänna de bevis på formella kvalifikationer som arkitekt som anges i bilaga 2 a vilka utfärdas av övriga medlemsstater avseende en utbildning som påbörjats senast under det referensläsår som anges i den bilagan, även om bevisen inte uppfyller minimikraven enligt bilaga 1 a. Den belgiska staten ska ge innehavare av dessa bevis på formella kvalifikationer tillträde till och rätt att utöva arkitektyrket på samma villkor som innehavare av bevis på formella kvalifikationer som utfärdats av denna medlemsstat.
…
2/2.   Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 2/1, ska den belgiska staten erkänna de intyg som utfärdas för medborgare i medlemsstaterna där tillträde till och utövande av verksamhet som arkitekt var reglerad vid nedanstående datum:
…
De intyg som avses i första stycket ska ange att innehavaren har fått tillstånd att bära yrkestiteln arkitekt senast detta datum och har varit aktivt verksam på området enligt dessa bestämmelser under minst tre år i följd under den femårsperiod som föregick utfärdandet av intyget.
…”
I artikel 50 första stycket i lag av den 26 juni 1963 om bildandet av ett arkitektsamfund (
Moniteur belge
av den 5 juli 1963, s. 6945), i dess lydelse enligt lag av den 22 december 2009 om att anpassa vissa bestämmelser till Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/123/EG om tjänster på den inre marknaden (loi du 22 décembre 2009 adaptant certaines législations à la directive 2006/123/CE du Parlement européen et du Conseil relative aux services dans le marché intérieur) (
Moniteur belge
av den 29 december 2009, s. 82151) (nedan kallad lagen av den 26 juni 1963), föreskrivs följande:
”Den som inte har fullgjort praktik under två år hos en person som under minst tio år har varit medlem i samfundet får inte ansöka om att registreras som medlem i samfundet.”
Artikel 52 a i lagen av den 26 juni 1963 har följande lydelse:
”Samfundets styrande organ ska befria följande personer från skyldigheten att helt eller delvis fullgöra praktik på de villkor som fastställs i kunglig förordning:
a)
Medborgare i medlemsstater i Europeiska ekonomiska gemenskapen eller i en annan stat som är part till EES‑avtalet som i utlandet har bedrivit verksamhet som anses likvärdig med praktik.”
Artikel 1 i kunglig förordning av den 23 mars 2011 om befrielse från skyldigheten att fullgöra praktik som arkitekt (
Moniteur Belge
av den 11 april 2011, s. 23207) (nedan kallad kunglig förordning av den 23 mars 2011) har följande lydelse:
”Samfundets styrande organ ska befria medborgare i medlemsstater i Europeiska ekonomiska gemenskapen eller i en annan stat som är part till EES‑avtalet från skyldigheten att fullgöra den praktik som avses i artikel 50 i lagen av den 26 juni 1963 om bildandet av ett arkitektsamfund, om de har ett examens-, utbildnings- eller annat behörighetsbevis som avses i artikel 1 punkt 2/2 och i bilagorna 1 b och 2 a och b till lagen av den 20 februari 1939 om skyddet för titeln arkitekt samt arkitektyrket.
Första stycket är inte tillämpligt på examens-, utbildnings- eller annat behörighetsbevis som har utfärdats av ett belgiskt organ som avses i bilagorna 1 b och 2 a till nämnda lag av den 20 februari 1939.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Begäran om förhandsavgörande har framställts i ett mål i vilket Ordre des architectes den 25 maj 2011 väckte talan om ogiltigförklaring av kunglig förordning av den 23 mars 2011 vid den hänskjutande domstolen, Conseil d’État.
Till stöd för talan gjorde Ordre des architectes gällande att artiklarna 50 och 52 a i lagen av den 26 juni 1963 hade åsidosatts och anförde följande. Det föreskrivs i den kungliga förordningen att varje medborgare i en stat som är part till EES‑avtalet eller i en annan medlemsstat än Konungariket Belgien ska befrias från skyldigheten att fullgöra praktik, om denne har ett examens-, utbildnings- eller annat behörighetsbevis som avses i artikel 1 punkt 2/2 och i bilagorna 1 b och 2 a och b till lagen av den 20 februari 1939. För att detta undantag ska gälla krävs enligt förordningen emellertid inte att villkor som möjliggör en kontroll av att medborgaren i utlandet har bedrivit verksamhet som anses likvärdig med praktik är uppfyllda. Den kungliga förordningen fastställer således en ordning med allmänt undantag från skyldigheten att fullgöra praktik på grundval av de kvalifikationer som anges i den, och undantaget villkoras inte av huruvida ursprungsmedlemsstaten ger innehavarna av kvalifikationerna tillträde till arkitektyrket. Bilagorna V och VI till direktivet har dessutom inte införlivats korrekt med belgisk rätt, det vill säga i bilagorna 1 b och 2 a till lagen av den 20 februari 1939. Detta får till följd att innehavare av examensbevis i arkitektur som inte har ett kompletterande behörighetsbevis som ger dem möjlighet att få tillträde till arkitektyrket i sitt ursprungsland, kan få tillträde till arkitektyrket i Belgien utan att Ordre des architectes kan ålägga dem en skyldighet att fullgöra praktik eftersom ett undantag från denna skyldighet föreskrivs i kunglig förordning av den 23 mars 2011.
Conseil d’État har i detta hänseende påpekat att hänvisningen i kunglig förordning av den 23 mars 2011 till de formella kvalifikationer som återges i bilagorna 1 b och 2 a till lagen av den 20 februari 1939 inte säkerställer en yrkeserfarenhet som uppfyller minimikraven, eftersom bilagorna innehåller en uppräkning av bevis på formella kvalifikationer utan att kräva att de ska åtföljas av ett intyg om ett faktiskt utövande av verksamhet som arkitekt. Den har av detta dragit slutsatsen att det inte framgår av den kungliga förordningen att de som är innehavare av de angivna examensbevisen endast befrias från skyldigheten att fullgöra praktik om de är fullt behöriga yrkesutövare. Enligt Conseil d’État följer härav att den kungliga förordningen strider mot artikel 52 första stycket i lagen av den 26 juni 1963, enligt vilken det endast är möjligt att bevilja detta undantag till de berörda medborgare som i utlandet har bedrivit verksamhet som anses likvärdig med praktik. Detta går inte att fastställa med endast examensbeviset. Det bör dock prövas huruvida artikel 52 första stycket i lagen av den 26 juni 1963 är förenlig med artiklarna 21.1 och 49 i direktiv 2005/36.
Mot denna bakgrund har Conseil d’État beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artiklarna 21 och 49 i [direktiv 2005/36], enligt vilka varje medlemsstat är skyldig att tillerkänna innehavare av de bevis på formella kvalifikationer som avses i dessa artiklar tillträde till och rätt att utöva yrket på samma villkor som innehavare av bevis på formella kvalifikationer som utfärdats av denna medlemsstat, tolkas på så sätt att det inte är tillåtet för en medlemsstat att kräva att en innehavare av ett bevis på formella kvalifikationer som arkitekt som uppfyller kraven i artikel 46 i direktivet eller av ett utbildningsbevis som avses i artikel 49.1 i direktivet dessutom, för att kunna registreras som medlem i arkitektsamfundet, ska uppfylla krav avseende praktik eller erfarenhet som motsvarar de krav som innehavarna av examensbevis i arkitektur som har utfärdats i den medlemsstaten ska uppfylla efter det att examensbevisen har erhållits?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 21 och 49 i direktiv 2005/36, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet ska tolkas så, att de utgör hinder för att den mottagande medlemsstaten kräver att innehavaren av en yrkeskvalifikation som förvärvats i ursprungsmedlemsstaten fullgör praktik eller visar att denne har likvärdig yrkeserfarenhet för att få tillstånd att utöva arkitektyrket.
Domstolen erinrar om att det i direktivet föreskrivs ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer vad gäller tillträde till ett visst antal reglerade yrken. Det ömsesidiga erkännandets huvudsakliga syfte är, såsom framgår av artiklarna 1 och 4.1 i direktivet, att ge innehavaren av en yrkeskvalifikation, genom vilken denne ges tillträde till ett reglerat yrke i sin ursprungsmedlemsstat, möjlighet att i den mottagande medlemsstaten på samma villkor som medborgarna i denna medlemsstat utöva det yrke som personen i fråga är behörig för i ursprungsmedlemsstaten.
Vad särskilt gäller arkitektyrket föreskrivs i direktiv 2005/36, såsom framgår i skäl 19 i direktivet, ett system för automatiskt erkännande av bevis på formella kvalifikationer, som grundas på samordning av minimikraven för utbildningarna.
Enligt rättspraxis avseende direktiv 85/384, som har upphävts genom direktiv 2005/36, utgör ett sådant system för automatiskt erkännande av bevis på formella kvalifikationer hinder för att den mottagande medlemsstaten kräver att erkännandet av yrkestitlar som motsvarar de kvalifikationsvillkor som anges i unionslagstiftningen uppfyller ytterligare krav (se, för ett liknande resonemang, dom kommissionen/Portugal, C–43/06,
EU:C:2007:300
, punkterna 27 och 28 och dom Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia m.fl., C–111/12,
EU:C:2013:100
, punkterna 43 och 44).
Denna bedömning gäller även för direktiv 2005/36. I detta hänseende ska det för det första påpekas att lydelsen i direktivet är otvetydig. Vad gäller tillträdet till arkitektyrket föreskrivs i artikel 21.1 i direktivet att medlemsstaterna ska erkänna de bevis på formella kvalifikationer som avses i punkt 5.7.1 i bilaga V till direktivet, genom att ge innehavare av dessa bevis på formella kvalifikationer tillträde till arkitektyrket på samma villkor som innehavare av de bevis på formella kvalifikationer som utfärdats av medlemsstaterna själva. Enligt artikel 21.1 andra stycket i direktiv 2005/36 ska sådana bevis vara utfärdade av behöriga myndigheter och vid behov ska kompletterande behörighetsbevis bifogas. I punkt 5.7.1 i bilaga V till direktivet anges för varje medlemsstat benämningarna på examensbevisen, de organ som är bemyndigade att utfärda examensbevisen och de kompletterande behörighetsbevis som krävs för att få tillträde till arkitektyrket. Examensbevisen och behörighetsbevisen uppfyller de minimikrav för arkitektutbildning som anges i artikel 46 i direktivet.
Artikel 21.1 i direktiv 2005/36 kompletteras av artikel 49 i direktivet. Det följer av artikel 49.1 i direktivet att medlemsstaterna ska erkänna de bevis som anges i bilaga VI till direktivet, vilka utfärdats efter fullgörande av en utbildning som påbörjats senast under det referensläsår som anges i bilagan, även om bevisen inte uppfyller minimikraven enligt artikel 46. Medlemsstaterna ska ge innehavare av bevisen tillträde till arkitektyrket på samma villkor som innehavare av de bevis som utfärdats av medlemsstaterna själva.
Härav följer att det system för automatiskt erkännande av yrkeskvalifikationer som anges i artiklarna 21, 46 och 49 i direktiv 2005/36 avseende arkitektyrket inte ger medlemsstaterna något utrymme för skönsmässig bedömning. När en medborgare i en medlemsstat är innehavare av ett av de examensbevis och kompletterande behörighetsbevis som anges i punkt 5.7.1 i bilaga V eller VI till direktivet ska medborgaren kunna utöva arkitektyrket i en annan medlemsstat utan att den medlemsstaten kan kräva att medborgaren förvärvar eller visar att denne har förvärvat ytterligare yrkeskvalifikationer.
För det andra finner domstolen att det i punkt 21 ovan angivna förbudet mot att ställa upp ytterligare krav gör sig gällande i än högre grad avseende direktiv 2005/36, eftersom det direktivet, jämfört med direktiv 85/384, innebär en skärpning av kravet på att erkännandet av yrkeskvalifikationer, i fråga om arkitektyrket, ska ske automatiskt. I artikel 23.1 i direktiv 85/384 föreskrevs nämligen att en medlemsstat hade rätt att ställa upp ytterligare krav på praktik för innehavare av bevis på formella kvalifikationer som utfärdats i en annan medlemsstat, även om de formella kvalifikationerna skulle erkännas ömsesidigt. Denna möjlighet upphörde genom direktiv 2005/36, dock utan att principen för bestämmelserna om ömsesidigt erkännande ändrades. Det är just dessa bestämmelser som den i punkt 21 ovan nämnda rättspraxisen avser.
Det ska emellertid påpekas att även om principerna som reglerar systemet för ömsesidigt automatiskt erkännande av kvalifikationer som arkitekt enligt direktiv 2005/36 anges i artiklarna 21, 46 och 49 i direktivet, bygger genomförandet av systemet, såsom framgår av punkterna 22 och 23 ovan, på innehållet i bilagorna V och VI till direktivet. För att det system för ömsesidigt automatiskt erkännande som anges i direktiv 2005/36 ska fungera väl förutsätts därför att medlemsstaterna inte endast har införlivat artiklarna 21, 46 och 49 i direktivet korrekt, utan även bilagorna V och VI till direktivet.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artiklarna 21 och 49 i direktiv 2005/36 ska tolkas så, att de utgör hinder för att den mottagande medlemsstaten kräver att innehavaren av en yrkeskvalifikation som förvärvats i ursprungsmedlemsstaten och som anges i punkt 5.7.1 i bilaga V eller bilaga VI till direktivet, ska fullgöra en praktik eller visa att denne har likvärdig yrkeserfarenhet för att få tillstånd att utöva arkitektyrket.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:

Artiklarna 21 och 49 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 om erkännande av yrkeskvalifikationer, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 279/2009 av den 6 april 2009 ska tolkas så, att de utgör hinder för att den mottagande medlemsstaten kräver att innehavaren av en yrkeskvalifikation som förvärvats i ursprungsmedlemsstaten och som anges i punkt 5.7.1 i bilaga V eller bilaga VI till direktivet, ska fullgöra en praktik eller visa att denne har likvärdig yrkeserfarenhet för att få tillstånd att utöva arkitektyrket.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.