CELEX: 62010FJ0091
Personalmål
Tjänstemän
Artikel 43 första stycket i tjänsteföreskrifterna
För sent upprättade karriärutvecklingsrapporter
Ideell skada
Förlust av möjlighet till befordran

AK har, genom ansökan som inkom till personaldomstolens kansli den 30 september 2010, yrkat att personaldomstolen ska
–        för det första, ogiltigförklara beslutet av Europeiska gemenskapernas kommission av den 24 november 2009 att avslå hennes
begäran om dels ersättning för den skada som hon lidit på grund av att det inte upprättades några karriärutvecklingsrapporter
för perioderna 2001/2002, 2004, 2005 och 2008, dels att det skulle inledas en administrativ utredning avseende anklagelserna
om mobbning, och
–        för det andra, förplikta kommissionen att utge skadestånd.

Tillämpliga bestämmelser
Artikel 24 första stycket i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen, i deras lydelse vid antagandet av beslutet
av den 24 november 2009 (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), har följande lydelse:
”Varje gemenskap skall bistå sina tjänstemän, särskilt vid rättsliga förfaranden mot någon som uttalat hotelser, förolämpningar
eller varit upphov till ärekränkande handlingar eller yttranden, eller angrepp på person eller egendom som tjänstemannen eller
medlemmarna av hans familj utsätts för på grund av hans ställning eller uppgifter.”
I artikel 43 första stycket i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Varje tjänstemans kompetens, prestationsförmåga och uppträdande i tjänsten skall regelbundet redovisas i en rapport som skall
utarbetas minst vartannat år enligt villkor som fastställs av varje institution …”
Artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, vilken avser pensionssystemet, har följande lydelse:
”1.      … [E]n tjänsteman, som inte fyllt 65 år och som när som helst under den tid då han förvärvar pensionsrättigheter av invaliditetskommittén
bedöms lida av total bestående invaliditet som hindrar honom från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst
i hans tjänsteklass och som av dessa skäl är tvingad att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring vid gemenskaperna, [ska]
ha rätt till en invaliditetsersättning enligt vad som föreskrivs i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, så länge hans oförmåga
består.
2.      Den som uppbär invaliditetsersättning får inte förvärvsarbeta utan tillstånd på förhand från tillsättningsmyndigheten …”

Bakgrund till tvisten
Genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 25 januari 1999, vilket ersatte beslutet av den 9 september 1997, tillträdde
sökanden en tjänst vid kommissionen som provanställd tjänsteman i lönegrad A 5, löneklass 1.
Sökandens karriärutvecklingsrapport för perioden den 1 juli 2001–31 december 2002 (nedan kallad karriärutvecklingsrapporten
för åren 2001/2002), vilken ursprungligen antogs den 10 april 2003, ogiltigförklarades en första gång av Europeiska gemenskapernas
förstainstansrätt genom dom av den 20 april 2005 i mål T‑86/04, [AK] mot kommissionen (nedan kallad domen av den 20 april 2005).
Administrationen upprättade en ny karriärutvecklingsrapport, vilken antogs av den bedömningsansvarige vid överklaganden den
2 juni 2006 för ovannämnda period, men även denna rapport ogiltigförklarades genom förstainstansrättens dom av den 6 oktober 2009
i mål T‑102/08 P, [AK] mot kommissionen (nedan kallad domen av den 6 oktober 2009). Den senaste versionen av karriärutvecklingsrapporten
för åren 2001/2002 antogs under förfarandet i förevarande mål, den 25 januari 2012.
Sökandens karriärutvecklingsrapport för år 2004 antogs ursprungligen den 14 januari 2005, men ogiltigförklarades genom personaldomstolens
dom av den 13 december 2007 i mål F‑42/06, [AK] mot kommissionen (nedan kallad domen av den 13 december 2007). Den ersattes
av en ny karriärutvecklingsrapport för år 2004, vilken upprättades under förfarandet i förevarande mål, den 25 januari 2012.
Beträffande sökandens karriärutvecklingsrapport för år 2005, biföll tillsättningsmyndigheten den 23 april 2007 det klagomål
som sökanden hade ingett mot denna, vilket medförde att förfarandet för upprättandet av denna karriärutvecklingsrapport måste
tas om. Karriärutvecklingsrapporten för år 2005 delgavs slutligen sökanden under förfarandet i förevarande mål, genom skrivelse
av den 8 juni 2012.
Slutligen var sökandens karriärutvecklingsrapport för år 2008 ännu inte slutgiltig den 20 september 2012, det datum då överläggningen
i förevarande mål inleddes.
Sökanden befordrades till lönegrad AD 12 den 1 mars 2008.
Efter att ha konstaterat att sökanden per den 1 september 2008 hade sammanlagt 426 dagars sjukfrånvaro under tre år, beslutade
tillsättningsmyndigheten i december 2008 att vända sig till invaliditetskommittén, vilken enhälligt slog fast att sökanden
led av total bestående invaliditet som hindrade henne från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst i hennes
tjänsteklass. På grundval av dessa konstateranden beslutade tillsättningsmyndigheten den 7 maj 2009 att sökandens tjänstgöring
skulle upphöra på grund av bestående invaliditet och att hon skulle beviljas invaliditetsersättning med verkan från den 1 juni 2009.
Den 24 juli 2009 ingav sökanden ett klagomål avseende ovannämnda beslut om pensionering på grund av invaliditet. Klagomålet
avslogs genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 29 oktober 2009.
Under tiden hade sökanden, den 10 augusti 2009, ingett en begäran om bistånd i syfte att det skulle inledas en administrativ
utredning för att fastställa den mobbning som hon ansåg sig ha blivit utsatt för, och att det skulle beviljas ersättning för
den skada som hon hade lidit sedan år 2003 på grund av flera oegentligheter vid upprättandet av hennes karriärutvecklingsrapporter,
på grund av den administrativa hanteringen av hennes sjukfrånvaro och på grund av att hennes arbetsmiljö var olämplig med
hänsyn till hennes sjukdom. Sökanden åberopade särskilt en ekonomisk skada bestående i skillnaden mellan hennes invaliditetsersättning
och den lön som hon skulle ha erhållit om att hon hade kunnat arbeta. Denna begäran avslogs av tillsättningsmyndigheten genom
beslut av den 24 november 2009 (nedan kallat det angripna beslutet).
Sökanden ingav, genom skrivelse från sitt ombud den 24 februari 2010, ett klagomål enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna
avseende det angripna beslutet. Klagomålet avslogs genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 18 juni 2010, vilket delgavs
sökanden den 21 juni 2010.

Parternas yrkanden och förfarandet
Sökanden har yrkat att personaldomstolen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet,
–        förplikta kommissionen att till sökanden utge
–      ”53 000 [euro] för förlusten av möjligheten till befordran till lönegrad A 5 vid befordringsförfarandet år 2003, utöver en
korrigering av sökandens pensionsrättigheter genom inbetalning av motsvarande avgifter,
–        400 [euro] per månad (motsvarande 70 procent av skillnaden mellan den invaliditetsersättning som hon erhåller och den som
hon skulle ha erhållit om hon hade befordrats år 2003),
–        35 000 [euro] för den ideella skada hon lidit till följd av att hennes administrativa ställning förblivit rättsstridig, trots
bland annat domarna [av den 20 april 2005, den 6 oktober 2009 och den 13 december 2007]”, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
I sitt yttrande av den 4 maj 2012 höjde sökanden det yrkade ersättningsbeloppet för sin ideella skada som hon nu uppskattade
till 70 000 euro.
I en skrivelse av den 9 juli 2012 har sökanden sedermera uppskattat den ersättning som ska betalas för ”förlusten av möjligheten
till befordran år 2003, år 2005 eller senast år 2007 ... till 410 070 [euro], 204 996 [euro] respektive 90 130 [euro]”.
Kommissionen har yrkat att personaldomstolen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom skrivelse av den 30 september 2010, vilken bifogades hennes ansökan, begärde sökanden att få vara anonym i förevarande
mål och hon upprepade denna begäran den 7 maj 2012, trots målets specifika sammanhang.
Genom skrivelse av den 8 februari 2011 bjöd personaldomstolens kansli in parterna till ett informellt möte i syfte att försöka
få till stånd en förlikning i målet. Efter detta möte, vilket hölls den 1 mars 2011 i referentens närvaro, fastställdes en
frist för parterna för att nå en överenskommelse. Efter att ha konstaterat att det var omöjligt för parterna att komma överens
i godo, upphörde personaldomstolen med försöket att uppnå en sådan förlikning. Efter förhandlingen den 20 juni 2012 bjöd dock
ordföranden in parterna till ett nytt informellt möte. Sedan de konstaterat att det nya försöket att uppnå en förlikning hade
misslyckats, avslutade personaldomstolen det muntliga förfarandet och inledde överläggningen i målet den 20 september 2012,
efter det att de sista yttrandena hade ingetts.

Rättslig bedömning
Sökandens begäran av den 10 augusti 2009 hade två syften, nämligen att erhålla ersättning från kommissionen för den ekonomiska
och ideella skada som orsakats av flera oegentligheter vid utarbetandet av karriärutvecklingsrapporterna, och att begära kommissionens
bistånd genom att inleda en utredning om mobbning. Denna begäran avslogs i sin helhet genom det angripna beslutet. Med hänsyn
till det dubbla föremålet för detta beslut, ska det första yrkandet, vilket avser ogiltigförklaring av det angripna beslutet,
tolkas som att det syftar till ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den del begäran om skadestånd avslogs och i den
del begäran om bistånd avseende mobbning avslogs.
1.
Yrkandet om ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den del sökandens begäran om skadestånd avslogs
Sökanden har yrkat att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras, i den del hennes begäran om skadestånd, vilken framställdes
den 10 augusti 2009, avslogs.
Enligt rättspraxis utgör en institutions beslut om avslag på en ansökan om ersättning en del av det administrativa förfarande
som föregår en talan om skadestånd vid personaldomstolen. I ett sådant sammanhang kan följaktligen yrkanden om ogiltigförklaring
inte bedömas separat från skadeståndsyrkanden. Den rättsakt i vilken institutionen klargör sin ståndpunkt under det administrativa
förfarandet har nämligen enbart till verkan att göra det möjligt för den part som påstår sig ha lidit skada att framställa
ett yrkande om skadestånd vid personaldomstolen. Följaktligen saknas det anledning att göra en separat prövning av yrkandet
om ogiltigförklaring (förstainstansrättens dom av den 23 oktober 2003 i mål T‑25/02, Sautelet mot kommissionen, punkt 45,
och av den 14 oktober 2004 i mål T‑256/02, I mot domstolen, punkt 47, och personaldomstolens dom av den 11 maj 2010 i mål F‑55/09,
Maxwell mot kommissionen, punkt 48) av det angripna beslutet, i den del sökandens begäran om skadestånd avslogs.
Följaktligen, och i den mån invändningen ska anses avse ovannämnda yrkande om ogiltigförklaring, saknas det anledning att
pröva den invändning om rättegångshinder som kommissionen har framställt och som avser att sökanden saknar intresse av att
få det angripna beslutet ogiltigförklarat i den mån som hennes begäran om skadestånd där avslogs, därför att hon automatiskt
pensionerades på grund av invaliditet.
Således ska skadeståndsyrkandet i ansökan prövas nedan före yrkandet om ogiltigförklaring av det angripna beslutet, i den
del sökandens begäran om bistånd avslogs.
2.
Sökandens yrkande om skadestånd

Huruvida skadeståndsyrkandet kan tas upp till prövning
Det framgår av ansökan som helhet att sökanden, i sitt skadeståndsyrkande, vid personaldomstolen har begärt skadestånd för
den skada som hon har lidit till följd av att karriärutvecklingsrapporterna för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008 inte upprättades
på ett giltigt sätt i tid.
Med stöd av domstolens dom av den 22 december 2008 i mål C‑198/07 P, Gordon mot kommissionen, har sökanden hävdat, bland de
argument som avser att hennes talan är välgrundad, att hennes pensionering på grund av invaliditet inte har fått till följd
att hon har gått miste om rätten att kräva en korrekt och rättvis bedömning av sin arbetsinsats. Intresset av karriärutvecklingsrapporter
ska bedömas inte bara med hänsyn till deras nytta för den berörda tjänstemannens karriär, utan även med hänsyn till bedömningen
i dessa rapporter av de mänskliga egenskaper som tjänstemannen har visat vid utövandet av sin yrkesverksamhet. Karriärutvecklingsrapporterna
för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008 skulle dessutom kunna utgöra en bedömningsfaktor för den läkarkommitté som ska ta
ställning till huruvida hennes sjukdom utgör en yrkessjukdom, eftersom kvalificeringen av en sjukdom som yrkessjukdom kan
vara avhängig miljön och de arbetsförhållanden som intygas i varje betygsrapport.
Kommissionen anser däremot att sökanden, till följd av att hon automatiskt pensionerades på grund av invaliditet, inte kan
göra gällande att hon lidit skada till följd av att karriärutvecklingsrapporterna för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008
inte färdigställdes. Domen i det ovannämnda målet Gordon mot kommissionen saknar relevans i förevarande fall, eftersom den
automatiska pensioneringen på grund av total bestående invaliditet i det målet inte hade ansetts vara definitiv, vilket medförde
att möjligheten att den berörda personen skulle återinträda i tjänst inte var hypotetisk (domen i det ovannämnda målet Gordon
mot kommissionen, punkt 48). Så är dock inte fallet i förevarande mål.
Personaldomstolen konstaterar inledningsvis att sökandens argument att karriärutvecklingsrapporterna för åren 2001/2002, 2004,
2005 och 2008 skulle kunna bidra till att fastställa att hennes sjukdom utgör en yrkessjukdom är av spekulativ karaktär. Mot
bakgrund av de aktuella karriärutvecklingsrapporterna, vilka utarbetades under förfarandet i förevarande mål, framstår argumentet
till och med som felaktigt, eftersom dessa karriärutvecklingsrapporter inte ger något objektivt klargörande om sökandens arbetsförhållanden.
Karriärutvecklingsrapporterna för åren 2005 och 2008 innehåller på sin höjd en vag anspelning, av sökanden själv, på den dåliga
luftkvaliteten i ett klassrum, en kortfattad redogörelse, likaså av sökanden, för de administrativa åtgärder som vidtogs mellan mars och oktober 2008
med avseende på sökandens hälsotillstånd och ett koncist påpekande, av sökanden, om att det är omöjligt för henne att arbeta
i kommissionens lokaler.
I domen i det ovannämnda målet Gordon mot kommissionen erinrade domstolen om att det förvisso är riktigt att en tjänsteman
som av invaliditetskommittén bedömts lida av total bestående invaliditet pensioneras automatiskt, men en sådan tjänstemans
situation, till skillnad från bland annat situationen för en tjänsteman som uppnått pensionsåldern, kan komma att ändras:
det är nämligen möjligt att en sådan tjänsteman en dag återinträder i tjänst vid en institution, så att tjänstemannen endast
tillfälligt har avbrutit sin verksamhet, eftersom utvecklingen av hans ställning vid institutionerna är beroende av huruvida
de villkor som föranledde invaliditeten fortfarande är uppfyllda, vilket kan kontrolleras regelbundet. Domstolen slog även
fast att en tjänsteman som bedömts lida av total bestående invaliditet behåller ett intresse av att bestrida en karriärutvecklingsrapport
(domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet Gordon mot kommissionen, punkterna 46, 47 och 51).
I det ovannämnda målet Gordon mot kommissionen hade dock den berörda personens totala bestående invaliditet inte ansetts som
definitiv och möjligheten att personen skulle återinträda i tjänst var inte endast hypotetisk utan högst reell (domen i det
ovan i punkt 27 nämnda målet Gordon mot kommissionen, punkt 48). Det var i det sammanhanget som domstolen preciserade att
en tjänsteman som bedömts lida av total bestående invaliditet har samma rätt som en tjänsteman i aktiv tjänst till en rättvis
och objektiv karriärutvecklingsrapport som upprättas enligt normala rapporteringsrutiner, om det finns en möjlighet att han
återinträder i tjänst (domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet Gordon mot kommissionen, punkt 49).
I förevarande fall ansåg dock invaliditetskommittén att ”det inte krävdes någon medicinsk omprövning” på grund av att ”den
sjukdom som lett till [sökandens] invaliditet var oföränderlig”. Det finns mot bakgrund av detta konstaterande faktiskt anledning
att anse att sökandens återinträde i tjänst är hypotetiskt.
Det ska dock noteras att i domen i det ovannämnda målet Gordon mot kommissionen slog domstolen fast det som ovan angetts genom
att pröva grunder för överklagande av en dom av förstainstansrätten, vilken i sig avsåg en talan om ogiltigförklaring av en
karriärutvecklingsrapport. Situationen är en annan när det, såsom i förevarande fall, är fråga om att bedöma huruvida det
finns ett berättigat intresse av att få saken prövad, inte vad gäller en talan om ogiltigförklaring utan en skadeståndstalan,
vilken för övrigt inte avser den skada som orsakats av en påstått rättsstridig karriärutvecklingsrapport, utan den skada som
uppkommit genom administrationens dröjsmål med att upprätta denna karriärutvecklingsrapport. I det fallet behåller nämligen
den tjänsteman som automatiskt har pensionerats på grund av invaliditet, oavsett huruvida möjligheten att tjänstemannen återinträder
i tjänst är rent hypotetisk eller högst reell, i princip ett intresse av att få ersättning för den skada som vederbörande
faktiskt har lidit till följd av detta dröjsmål.
Den invändning om rättegångshinder som kommissionen har framställt, vilken avser att sökanden saknar intresse av att få sitt
skadeståndsyrkande prövat, ska följaktligen avslås.
Det intresse som en tjänsteman som automatiskt har pensionerats på grund av invaliditet i princip behåller, av att få ersättning
för den skada som faktiskt har uppkommit på grund av dröjsmålet med att upprätta hans karriärutvecklingsrapporter, befriar
dock inte tjänstemannen från skyldigheten att iaktta reglerna – vilka vid flera tillfällen har angetts i rättspraxis – för
Europeiska unionens utomobligatoriska ansvar, särskilt villkoret att tjänstemannen, för att erhålla skadestånd, ska visa att
han har lidit en faktisk och säker skada (se, exempelvis, domstolens dom av den 27 januari 1982 i de förenade målen 256/80,
257/80, 265/80, 267/80 och 5/81, Birra Wührer m.fl. mot rådet och kommissionen, punkt 9, förstainstansrättens dom av den 12 december 1996
i mål T‑99/95, Stott mot kommissionen, punkt 72, personaldomstolens dom av den 12 maj 2011 i mål F‑50/09, Missir Mamachi di
Lusignano mot kommissionen, punkt 117, vilken har överklagats till Europeiska unionens tribunal, där överklagandet nu är anhängigt
som mål T‑401/11 P, och av den 13 september 2011 i mål F‑101/09, AA mot kommissionen, punkt 78). Denna fråga kommer att prövas
i samband med att skadeståndsyrkandet prövas i sak.
Kommissionen har även gjort gällande att karriärutvecklingsrapporten för åren 2001/2002 ogiltigförklarades genom domen av
den 20 april 2005 huvudsakligen på grund av att det i denna rapport fanns upprepade hänvisningar till berättigad sjukfrånvaro
och att sökanden inte begärde skadestånd i det målet. Den har dessutom noterat att även om den nya karriärutvecklingsrapporten
för åren 2001/2002 ogiltigförklarades genom domen av den 6 oktober 2009 på grund av bristfällig motivering, ogillades sökandens
skadeståndsyrkande genom denna dom på grund av att den nya karriärutvecklingsrapporten, i synnerhet den del av rapporten som
avsåg prestationsförmåga, vilken innehöll den bristfälliga motivering som underkändes i domen, inte innehöll något uttryckligt
negativt påstående beträffande sökanden, med följden att ogiltigförklaringen av den nya karriärutvecklingsrapporten för åren 2001/2002
i sig utgjorde en lämplig och tillräcklig gottgörelse för all ideell skada.
Kommissionen har därav dragit slutsatsen beträffande karriärutvecklingsrapporten för åren 2001/2002, att skadeståndsyrkandet,
i vart fall såvitt avser den ideella skada som har gjorts gällande, ska ogillas för att inte åsidosätta principen om res judicata.
Personaldomstolen erinrar om att en talan ska avvisas på grund av rättskraften hos en tidigare dom som avgjort en talan som
avsett samma parter, haft samma föremål och grundat sig på samma omständigheter (domstolens dom av den 19 september 1985 i
de förenade målen 172/83 och 226/83, Hoogovens Groep mot kommissionen, punkt 9, förstainstansrättens dom av den 5 juni 1996
i mål T‑162/94, NMB m.fl. mot kommissionen, punkt 37, och tribunalens dom av den 25 juni 2010 i mål T‑66/01, Imperial Chemical
Industries mot kommissionen, punkt 197).
I förevarande fall syftar dock inte talan till ogiltigförklaring av en rättsstridig karriärutvecklingsrapport och ersättning
för den skada som denna har gett upphov till, utan till ersättning för den skada som uppstått till följd av dröjsmålet med
att upprätta karriärutvecklingsrapporter.
Härav följer att förevarande talan inte har samma föremål som talan i de mål som avgjordes genom domarna av den 20 april 2005
och den 6 oktober 2009.
Kommissionens invändning om rättegångshinder på grund av åsidosättande av principen om res judicata ska följaktligen avslås.

Prövning i sak av skadeståndsyrkandet
Enligt fast rättspraxis förutsätter unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar att flera villkor är uppfyllda, nämligen
att det handlande som läggs institutionerna till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det
finns ett orsakssamband mellan handlandet och den åberopade skadan (se förstainstansrättens dom av den 12 december 2002 i
mål T‑135/00, Morello mot kommissionen, punkt 130, och av den 31 maj 2005 i mål T‑105/03, Dionyssopoulou mot rådet, punkt 30,
och personaldomstolens dom av den 23 november 2010 i mål F‑50/08, Bartha mot kommissionen, punkt 53).
Personaldomstolen ska således pröva dessa villkor i tur och ordning.
Huruvida det handlande som läggs kommissionen till last är rättsstridigt
Sökanden har åberopat flera rättsstridiga handlanden.
Beträffande det första handlande som läggs kommissionen till last, har sökanden i sin ansökan konstaterat att det inte upprättades
någon karriärutvecklingsrapport för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008, vilket innebär att artikel 43 första stycket i tjänsteföreskrifterna
åsidosattes. Det angripna beslutet är således rättsstridigt genom att detta åsidosättande inte konstaterades däri.
Beträffande det andra handlande som läggs kommissionen till last, har sökanden i sin ansökan påpekat att det enligt artikel 266 FEUF
ålåg administrationen att vidta nödvändiga åtgärder för att undanröja verkningarna av de rättsstridigheter som konstaterades
av unionsdomstolen, vilken ogiltigförklarade besluten om upprättande av karriärutvecklingsrapporter för åren 2001/2002 och
2004. Eftersom det inte vidtogs några åtgärder för att följa domarna av den 20 april 2005 och den 6 oktober 2009 samt domen
av den 13 december 2007, lät tillsättningsmyndigheten verkningarna av de rättsstridigheter som konstaterades av unionsdomstolen
bestå. Den rättsstridiga situationen varade således i mer än sju år vad gäller karriärutvecklingsrapporten för åren 2001/2002
och mer än fem år vad gäller karriärutvecklingsrapporten för år 2004. Ett liknande resonemang gäller även tillsättningsmyndighetens
beslut att bifalla sökandens klagomål avseende beslutet om upprättande av hennes karriärutvecklingsrapport för år 2005, vilken
inte hade färdigställts.
I sitt senare yttrande, vilket avfattades med anledning av de åtgärder för processledning som beslutades av personaldomstolen,
har sökanden ifrågasatt det förfarande som föregick upprättandet av karriärutvecklingsrapporterna för åren 2001/2002, 2004,
2005 och 2008, vilka sökanden delgavs under förfarandet i förevarande mål, och hon anser att dessa karriärutvecklingsrapporter
inte kan anses utgöra färdigställda rapporter. Sökanden anser i synnerhet att överskridandet av den rimliga tidsfristen för
att följa tillsättningsmyndighetens beslut av den 23 april 2007, avseende karriärutvecklingsrapporten för år 2005, och domarna
av den 20 april 2005 och den 6 oktober 2009, avseende karriärutvecklingsrapporten för åren 2001/2002, samt domen av den 13 december 2007,
avseende karriärutvecklingsrapporten för år 2004, numera ”är så betydande att det i detta skede inte längre är möjligt att
upprätta dessa”. Hon har slutligen klandrat kommissionen för att den inte har uppdaterat hennes befordringsakt, bland annat
genom att inte undersöka möjligheten att tilldela henne prioritetspoäng.
Kommissionen anser att skadeståndsyrkandet saknar grund, då den inte kan anses ha gjort sig skyldig till något fel.
Enligt fast rättspraxis ska administrationen se till att karriärutvecklingsrapporter upprättas regelbundet vid de tidpunkter
som anges i tjänsteföreskrifterna eller i de bestämmelser som antagits med tillämpning av tjänsteföreskrifterna och att karriärutvecklingsrapporterna
upprättas i enlighet med gällande föreskrifter, både med hänsyn till god förvaltningssed och för att tillvarata tjänstemännens
intressen. Om det inte föreligger särskilda omständigheter, gör administrationen sig följaktligen skyldig till tjänstefel
som utgör grund för skadestånd om den upprättar karriärutvecklingsrapporterna för sent (förstainstansrättens dom av den 23 oktober 2003
i mål T‑279/01, Lebedef mot kommissionen, punkterna 55 och 56).
Vidare är den institution som antagit den ogiltigförklarade rättsakten skyldig att vidta åtgärder för att följa domen om ogiltigförklaring.
Det krävs att ett visst antal administrativa åtgärder vidtas för att följa en sådan dom, och institutionen har en rimlig tidsfrist
på sig för att följa domen (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 10 juli 1997 i mål T‑81/96, Apostolidis
m.fl. mot kommissionen, punkt 37, och personaldomstolens dom av den 17 april 2007 i de förenade målen F‑44/06 och F‑94/06,
C och F mot kommissionen, punkt 60). En institution åsidosätter följaktligen artikel 266 FEUF och gör sig skyldig till ett
fel som kan medföra skadeståndsansvar för unionen när den, utan att det föreligger särskilda svårigheter att tolka domen om
ogiltigförklaring eller praktiska svårigheter, underlåter att vidta konkreta åtgärder för att följa denna dom inom en rimlig
tidsfrist (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet C och F mot kommissionen, punkterna 63–67).
I förevarande fall framgår det av redogörelsen för de faktiska omständigheterna i punkt 6 och följande punkter i förevarande
dom att kommissionen var avsevärt försenad med att upprätta karriärutvecklingsrapporterna för åren 2001/2002, 2004, 2005 och
2008.
Kommissionen har dock gjort gällande att det var först genom avkunnandet av domen av den 6 oktober 2009, då sökanden redan
hade pensionerats på grund av invaliditet, som betygsättarna informerades om att sjukfrånvaron skulle beaktas som särskilda
omständigheter för att göra en förmånligare bedömning och att det i kommentarerna i betygsrapporten skulle anges att sjukfrånvaron
hade beaktats, medan sjukfrånvaro enligt det tidigare rättsläget skulle behandlas neutralt i betygsättarnas kommentarer.
Den tolkning av en unionsrättslig bestämmelse som en domstol gör innebär dock endast att den aktuella bestämmelsens innebörd
och tillämpningsområde klargörs och förtydligas i erforderlig utsträckning, såsom den ska tolkas eller skulle ha tolkats och
tillämpats från och med sitt ikraftträdande. Av detta följer att den på detta sätt tolkade bestämmelsen kan och ska tillämpas
även på rättsförhållanden som har uppstått och grundats före den dom som gett upphov till den aktuella tolkningen (se, för
ett liknande resonemang, tribunalens dom av den 12 juli 2011 i mål T‑80/09 P, kommissionen mot Q, punkt 164). Härav följer
att den tolkning av artikel 43 första stycket i tjänsteföreskrifterna som gjordes i domen av den 6 oktober 2009 var fullt
ut tillämplig på sökandens faktiska och juridiska ställning även före avkunnandet av den domen. Följaktligen kan inte det
påstått osäkra rättsläget i rättspraxis anses frånta kommissionen dess ansvar.
I förevarande mål kan däremot kommissionen inte klandras för att den inte har uppdaterat sökandens befordringsakt genom att
inte undersöka möjligheten att tilldela henne prioritetspoäng, vilket sökanden har gjort gällande i sitt yttrande med anledning
av de åtgärder för processledning som beslutades av personaldomstolen. Genom att åberopa detta påstått rättsstridiga handlande
har sökanden lagt till ett handlande utöver dem som hon har påtalat i sin talan och därigenom anfört en ny anmärkning. Kravet
på att det ska upprättas en karriärutvecklingsrapport i rätt tid föreskrivs nämligen i artikel 43 första stycket i tjänsteföreskrifterna,
medan befordringsförfarandena, till vilka tilldelningen av prioritetspoäng hör, omfattas av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna.
Övervägandena ovan hindrar dock inte att personaldomstolen, vid bedömningen av den skada som sökanden har lidit, undersöker
huruvida sökanden har gått miste om en möjlighet till befordran på grund av kommissionens förseningar vid utarbetandet av
hennes karriärutvecklingsrapporter.
För att inte i grunden ändra föremålet för tvisten och kringgå de interna rättsmedlen, kan kommissionen slutligen inte heller
klandras, inom ramen för förevarande talan, för att ha gjort sig skyldig till oegentligheter vid utarbetandet av de karriärutvecklingsrapporter
som delgavs under förfarandet i förevarande mål.
Av det ovan anförda följer att kommissionen gjorde sig skyldig till ett fel genom att inte upprätta karriärutvecklingsrapporterna
för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008 vid de föreskrivna tidpunkterna och genom att inte inom rimliga tidsfrister vidta
åtgärder för att följa domarna av den 20 april 2005, den 13 december 2007 och den 6 oktober 2009. Det kan däremot inte göras
gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till något annat fel vad gäller upprättandet av karriärutvecklingsrapporterna
efter det att talan hade väckts vid personaldomstolen.
Personaldomstolen ska följaktligen bedöma omfattningen av den skada som sökanden kan ha lidit till följd av förseningarna
vid upprättandet av karriärutvecklingsrapporterna för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008.
Den skada som sökanden har lidit
–       Den ideella skada som sökanden har gjort gällande
Sökanden anser att förseningen vid upprättandet av hennes karriärutvecklingsrapporter för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008
orsakade henne ideell skada, genom att försätta henne i ett tillstånd av osäkerhet och oro och genom att upprätthålla en tvistig
situation under nästan sju år, en period som omfattade fyra bedömningsförfaranden.
Kommissionen har genmält att det inte har visats att den ideella skada som sökanden begär ersättning för verkligen föreligger.
Enligt fast rättspraxis kan förseningen vid upprättandet av karriärutvecklingsrapporter i sig orsaka tjänstemannen skada enbart
på grund av att tjänstemannens fortsatta karriär kan påverkas av att det saknas en sådan rapport vid den tidpunkt då beslut
rörande tjänstemannen ska fattas (förstainstansrättens dom av den 28 maj 1997 i mål T‑59/96, Burban mot parlamentet, punkt 68,
och av den 30 september 2004 i mål T‑246/02, Ferrer de Moncada mot kommissionen, punkt 68). Ur den synvinkeln kan det vara
tillåtet för en tjänsteman som automatiskt har pensionerats på grund av invaliditet att begära skadestånd för ideell skada
som är faktisk och säker, vilken har uppstått till följd av det tillstånd av osäkerhet och oro om tjänstemannens yrkesmässiga
framtid som avsaknaden av karriärutvecklingsrapport kan ha försatt tjänstemannen i när han var i aktiv tjänst. Detta gäller
i synnerhet då karriärutvecklingsrapporten utgör ett skriftligt och formellt bevis på kvaliteten på det arbete som tjänstemannen
har utfört under den aktuella perioden.
Sökandens möjlighet att få skadestånd för den ideella skada som orsakats av att hennes karriärutvecklingsrapporter upprättades
för sent påverkas inte i förevarande fall av den omständigheten, vilken har åberopats av kommissionen, att personaldomstolen,
när den ogiltigförklarade karriärutvecklingsrapporten för år 2004, genom domen av den 13 december 2007, ogillade yrkandet
om skadestånd för ideell skada genom att slå fast att ogiltigförklaringen i sig utgjorde en lämplig och tillräcklig gottgörelse
för all ideell skada som sökanden kan ha lidit på grund av den ogiltigförklarade rättsakten (domen av den 13 december 2007,
punkt 46). Denna möjlighet påverkas inte heller, vad beträffar karriärutvecklingsrapporten för år 2005, av den omständigheten
att denna rapport upphävdes efter klagomål genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 23 april 2007 och att ett sådant
upphävande ska anses ha samma avhjälpande effekt på ideell skada som en dom om ogiltigförklaring.
Det ska återigen påpekas att föremålet för förevarande skadeståndstalan, i den del den syftar till ersättning för den ideella
skada som uppkommit på grund av att karriärutvecklingsrapporten för år 2004 inte upprättades på ett giltigt sätt inom den
föreskrivna tidsfristen, skiljer sig från de skadeståndsyrkanden som ogillades genom domen av den 13 december 2007, vilka
syftade till ersättning för den ideella skada som enligt sökanden uppkom på grund av att hennes heder kränktes i den aktuella
karriärutvecklingsrapporten (domen av den 13 december 2007, punkt 42). Upphävandet av karriärutvecklingsrapporten för år 2005
genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 23 april 2007 innebar likaså att det var karriärutvecklingsrapportens rättsstridighet,
och inte förseningen med att upprätta denna rapport, som beivrades.
Det ska däremot anses att en tjänsteman, såsom sökanden, vars utsikter att återinträda i tjänst är hypotetiska inte längre
kan göra gällande, avseende den period som löper från och med tjänstemannens automatiska pensionering, en ideell skada som
är faktisk och säker, vilken har uppstått till följd av ett tillstånd av osäkerhet och oro om tjänstemannens yrkesmässiga
framtid, eftersom denna yrkesmässiga framtid är just hypotetisk.
Det är riktigt att personaldomstolen, i dom av den 10 november 2009 i mål F‑93/08, N mot parlamentet, punkt 46, har slagit
fast att varje tjänsteman under alla omständigheter ska tillerkännas möjligheten att överklaga en betygsrapport som berör
vederbörande. De faktiska omständigheter som låg till grund för den domen är dock inte jämförbara med de faktiska omständigheterna
i förevarande mål. Det rörde sig i det fallet inte om en skadeståndstalan som, på grund av förseningen med att upprätta karriärutvecklingsrapporten,
väcktes av en före detta tjänsteman som uppbär invaliditetsersättning och vars återinträde i tjänst är hypotetiskt, utan om
en talan om ogiltigförklaring som väcktes av en tjänsteman som hävdade att han, trots sin förflyttning från Europaparlamentet
till kommissionen, fortfarande hade ett berättigat intresse av att angripa en betygsrapport som upprättats av parlamentet,
just eftersom han fortfarande var i aktiv tjänst (domen i det ovannämnda målet N mot parlamentet, punkt 45).
Inskränkningen, vilken anges i punkt 63 i förevarande dom, av sökandens möjlighet att erhålla skadestånd för den ideella skada
som har uppkommit genom att hennes karriärutvecklingsrapporter upprättades för sent påverkas inte heller i förevarande fall
av de argument som hon har utvecklat. Sökanden har till stöd för sin talan gjort gällande att det inte kan uteslutas att en
ändring av de gällande arbetsförhållandena vid kommissionen kan göra det möjligt för henne att återinträda i tjänst och att
framsteg inom den medicinska vetenskapen eller till och med arbetet inom den läkarkommitté som har att ta ställning till huruvida
hennes sjukdom ska erkännas som en yrkessjukdom kommer att klarlägga de exakta orsakerna till hennes invaliditet och eventuellt
villkoren för att hon ska kunna återinträda i tjänst i en lämplig arbetsmiljö. Sökanden har tillagt att hon skulle kunna få
tillstånd att utöva en annan yrkesverksamhet som går att förena med hennes invaliditet, och att det därför skulle vara till
nytta för henne att få en korrekt och rättvis bedömning av sin arbetsinsats vid kommissionen.
Med hänsyn till de åtgärder som kommissionen har vidtagit för att garantera sökanden lämpliga arbetsförhållanden, vilka räknas
upp i det angripna beslutet, framstår en ny gynnsam förändring av dessa förhållanden som hypotetisk. Vidare är framsteg inom
den medicinska vetenskapen eller resultaten av arbetet inom läkarkommittén av spekulativ karaktär och kan inte, rättsligt
sett, göra det sannolikt att sökandens sjukdom kommer att lindras eller upphöra och att hon eventuellt kan återinträda i aktiv
tjänst. För övrigt är sökandens ålder, då hon är född år 1954 och år 2019 kommer att uppnå åldern för automatiskt pensionering
enligt artikel 52 i tjänsteföreskrifterna, en omständighet som gör det än mindre sannolikt att hon kommer att återinträda
i aktiv tjänst. Vidare är även påståendet att hon skulle kunna utöva en annan yrkesverksamhet som går att förena med hennes
hälsotillstånd endast ett antagande som inte styrks av några konkreta uppgifter.
–       Den av sökanden åberopade förlusten av en möjlighet
Sökanden har även gjort gällande att hon gick miste om en möjlighet till befordran till lönegrad A 4 – vars beteckning ändrades
till A*12 den 1 maj 2004, därefter till AD 12 den 1 maj 2006 – vid befordringsförfarandet år 2003, eftersom en sådan befordran
var mer än trolig med hänsyn till hennes tjänstetid i den lägre lönegraden och att hon inte hade handlat klandervärt. Eftersom
det inte tilldelades några meritpoäng eller prioritetspoäng kunde nämligen inte kommissionen, från år 2003, beakta hennes
situation med tanke på en eventuell befordran.
Kommissionen anser att det inte har visats att den ekonomiska skada som sökanden begär skadestånd för, på grundval av hennes
påstådda förlust av en möjlighet att bli befordrad till lönegrad AD 12 tidigare än vad som skedde i hennes fall, verkligen
föreligger.
Det har slagits fast i rättspraxis att förlusten av en möjlighet, såsom möjligheten att bli befordrad tidigare, utgör en ekonomisk
skada som berättigar till ersättning, förutsatt att den är tillräckligt styrkt (tribunalens dom av den 10 november 2010 i
mål T‑260/09 P, harmoniseringsbyrån mot Simões Dos Santos, punkt 104, och domen i det ovan i punkt 36 nämnda målet AA mot
kommissionen, punkt 81). Som en vidareutveckling av denna rättspraxis ska det även anses att en tjänsteman som automatiskt
har pensionerats på grund av invaliditet behåller rätten att begära skadestånd för förlusten av möjligheten till befordran,
även om tjänstemannens utsikter att återinträda i tjänst är hypotetiska, eftersom denna förlust av möjligheten har kunnat
orsaka honom skada när han var i aktiv tjänst och kan komma att påverka storleken på den invaliditetsersättning som utbetalas
till honom och storleken på den avgångspension som han senare kommer att beviljas.
Kommissionen anser dock att det är föga troligt att nya bedömningar kan, eller skulle ha kunnat, leda till befordran av sökanden,
med tanke på den stora skillnaden mellan sökandens totala poäng och de olika tröskelvärdena för befordran under åren 2003–2008.
Kommissionen har preciserat att beviljandet av eventuella prioritetspoäng av det generaldirektorat som tjänstemannen tillhör
aldrig utgör en rättighet, även om villkoren är uppfyllda, och att en eventuell höjning av sökandens antal meritpoäng, när
de omtvistade karriärutvecklingsrapporterna väl färdigställts i vederbörlig ordning, skulle vara relativt blygsam.
Personaldomstolen konstaterar i det avseendet att sökanden inte har åberopat någon konkret omständighet som kan bekräfta hennes
påstående att hon hade goda möjligheter att bli befordrad till lönegrad A 4 år 2003. I den handling genom vilken talan väcktes
har sökanden endast erinrat om sin tjänstetid i lönegrad A 5, den genomsnittliga tjänstetiden i denna lönegrad, utan att dock
precisera dess längd, och den omständigheten att hon inte har handlat klandervärt. I sitt senare yttrande har hon inte gett
några närmare preciseringar vad gäller den omständigheten att hon hade kunnat bli befordrad till lönegrad A 4 år 2003 eller
senast år 2007. Även om det antas att sökanden, genom att erinra om den genomsnittliga tjänstetiden i lönegraden, hänvisar
till den befordringsprocentsats på 25 procent som anges i punkt B i bilaga I till tjänsteföreskrifterna, ska det dock erinras
om att enligt artikel 6.2 i tjänsteföreskrifterna ger denna procentsats endast uttryck för den genomsnittliga karriärutvecklingen
och, framför allt, påverkar den inte principen om att befordran ska ske efter merit.
Kommissionen har däremot lagt fram sifferuppgifter om tröskelvärdet för befordran från lönegrad A 5 till lönegrad A 4 år 2003,
tröskelvärdet för befordran från lönegrad A*11 (tidigare A 5) till lönegrad A*12 år 2005 och tröskelvärdet för befordran från
lönegrad AD 11 till lönegrad AD 12 år 2006, vilka bekräftar påståendet att det var föga troligt att sökanden skulle bli befordrad
i samband med ett av dessa befordringsförfaranden. Genom att precisera att det skulle ha krävts 12,5 ytterligare poäng för
att sökanden skulle bli befordrad till lönegrad AD 12 år 2007, har kommissionen likaså visat att även om det matematiskt sett
inte var omöjligt att hon skulle bli befordrad till lönegrad AD 12 före år 2008, var det dock högst osannolikt.
För övrigt ska det påpekas att trots tillägget av en meritpoäng i samband med karriärutvecklingsrapporterna för åren 2001/2002
och 2004, vilka upprättades under förfarandet i förevarande mål, och en halv poäng i karriärutvecklingsrapporten för år 2005,
vilken också upprättades under förfarandet i förevarande mål, ligger sökanden alltjämt långt ifrån de tröskelvärden för befordran
som fastställdes för befordringsförfarandena före år 2008, även om man beaktar den hypotetiska tilldelningen av ytterligare
prioritetspoäng.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner personaldomstolen att sökanden har rätt att begära skadestånd dels för den ideella
skada som har uppstått till följd av det tillstånd av osäkerhet och oro om hennes yrkesmässiga framtid som avsaknaden av karriärutvecklingsrapporterna
för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008 kan ha försatt henne i när hon var i aktiv tjänst, dels för den materiella skadan
till följd av förlusten av en möjlighet att bli befordrad år 2003 eller senast år 2007. Till följd av denna förlust av möjligheten
till befordran har sökanden även rätt att begära skadestånd för den skada som hon har lidit på grund av att hon berövades
möjligheten att erhålla en högre invaliditetsersättning och på sikt en högre avgångspension. Vid ersättningen av denna ekonomiska
skada ska det dock beaktas att den möjlighet som sökanden gick miste om var synnerligen liten.
Orsakssambandet mellan felet och skadan
Enligt fast rättspraxis är en institution endast skadeståndsansvarig om det finns ett direkt samband mellan felet och den
skada som orsakats av felet. Unionen kan med andra ord endast hållas ansvarig för en skada som utgör en tillräckligt direkt
följd av institutionens rättsstridiga handlande (domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Missir Mamachi di Lusignano mot
kommissionen, punkt 179).
En tjänsteman kan i synnerhet inte klaga på att hans karriärutvecklingsrapport har upprättats för sent, om förseningen, åtminstone
delvis, beror på honom eller om han på ett betydande sätt har bidragit till den (förstainstansrättens dom av den 30 september 2003
i mål T‑296/01, Tatti mot kommissionen, punkt 60, domen i det ovan i punkt 49 nämnda målet; Lebedef mot kommissionen, punkt 57,
och domen i det ovan i punkt 61 nämnda målet Ferrer de Moncada mot kommissionen, punkt 85).
Den av kommissionen åberopade omständigheten att sökanden inte gjorde allt hon kunde för att förhindra förseningarna vid utarbetandet
av hennes karriärutvecklingsrapporter kan i förevarande fall inte utgöra en omständighet som utesluter institutionens ansvar
i brist på närmare preciseringar.
För att neka sökanden rätten att klaga på förseningen vid utarbetandet av hennes karriärutvecklingsrapporter, kan det inte,
såsom kommissionen har hävdat, anses att sökanden har visat bristande omsorg i allmänhet, i avsaknad av exakta uppgifter i
det avseendet. Eftersom det inte har visats att det skett någon typ av missbruk, kan sökanden inte klandras för att tämligen
systematiskt ha utnyttjat samtliga möjligheter till interna överklaganden (i sistnämnda avseende, se domen i det ovan i punkt 60
nämnda målet Ferrer de Moncada mot kommissionen, punkt 86) eller för att åter ha bosatt sig i sitt ursprungsland efter sin
automatiska pensionering, vilket sägs ha nödvändiggjort skriftväxling per post. Att sökanden har utnyttjat interna rättsmedel
och återvänt till sitt ursprungsland utgör objektiva fakta, vilka som sådana inte heller kan läggas kommissionen till last,
eftersom det inte exakt har visats att det förekom förseningar i kommissionens hantering av dessa fakta.
Det föreligger således ett orsakssamband mellan kommissionens rättsstridiga handlande och skadan i den omfattning som angetts
ovan.
Ersättningen för de skador som sökanden har lidit
Mot bakgrund av det ovan anförda ska personaldomstolen nu bedöma de skador som sökanden har lidit och fastställa det ersättningsbelopp
som ska betalas till henne.
I svaromålet har kommissionen begärt, för det fall personaldomstolen skulle anse att villkoren för att sökanden ska få ersättning
är uppfyllda, att uppskattningen av den ekonomiska skadan ska göras i ett senare skede och föranleda en bedömning av personaldomstolen
endast för det fall parterna inte kommer överens om ersättningsbeloppet.
Detta tillvägagångssätt kan dock inte godtas. Personaldomstolen ska nämligen beakta den omständigheten att två försök till
förlikning har misslyckats. Vidare har kommissionen frivilligt valt att i sitt svaromål och vid förhandlingen inte beröra
frågan om det ersättningsbelopp som eventuellt ska betalas, trots att den hade tillfälle att ta ställning i frågan.
–       Ersättningen för sökandens ideella skada
I den handling genom vilken talan väcktes uppskattade sökanden, i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex æquo et bono
), det belopp som krävs för att ersätta den ideella skada som hon hade lidit på grund av det tillstånd av osäkerhet och oro
som avsaknaden av karriärutvecklingsrapporter för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008 hade försatt henne i till 35 000 euro.
I sitt yttrande av den 4 maj 2012 höjde sökanden ersättningsbeloppet för sin ideella skada genom att uppskatta den till 70 000 euro
på grund av att skadan förvärrats till följd av de fel som kommissionen gjorde sig skyldig till vid upprättandet, under förfarandet
i förevarande mål, av de omtvistade karriärutvecklingsrapporterna och kommissionens allmänna brist på omsorg.
Personaldomstolen ska i det avseendet ta hänsyn till omfattningen av kommissionens samlade förseningar vid utarbetandet av
karriärutvecklingsrapporterna för åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008. Som angetts i punkt 63 i förevarande dom, ska det dock
därvid beaktas att den ersättningsgilla ideella skada som har uppstått till följd av det tillstånd av osäkerhet och oro om
sin yrkesmässiga framtid som sökanden befann sig i är begränsad till den period då hon var i aktiv tjänst, vilket gör att
perioden från och med den 1 juni 2009, det vill säga tidpunkten för hennes automatiska pensionering på grund av invaliditet,
inte ska medräknas.
Att sökanden ingav interna överklaganden och återvände till sitt ursprungsland utgör dessutom objektiva fakta, vilka som sådana
varken kan läggas sökanden eller kommissionen till last vid bedömningen av den skada som sökanden har lidit på grund av att
hennes karriärutvecklingsrapporter utarbetades för sent.
Slutligen kan inte personaldomstolen bifalla sökandens yrkande om att få högre skadestånd på grund av de fel som kommissionen
påstås ha gjort sig skyldig till vid upprättandet, under förfarandet i förevarande mål, av karriärutvecklingsrapporterna för
åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008, för att inte föregripa en prövning av deras rättsstridighet och gå utöver den ram för
tvisten som fastställts i ansökan.
Med hänsyn till dessa bedömningskriterier ska sökandens ideella skada, i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex æquo et bono
), anses uppgå till 15 000 euro.
–       Ersättningen för förlusten av möjlighet till befordran
Beträffande ersättningen för förlusten av möjlighet till befordran har sökanden – som anser att hennes befordran till lönegrad A 4
vid befordringsförfarandet år 2003 hade varit mer än trolig om hon hade blivit bedömd på ett giltigt sätt i rätt tid – i den
handling genom vilken talan väcktes uppskattat sin skada till 70 procent av skillnaden mellan den lön som hon erhöll som tjänsteman
i lönegrad A 5 och den lön som hon skulle ha erhållit som tjänsteman i lönegrad A 4, från och med befordringsförfarandet år 2003,
nämligen 53 000 euro. Till detta belopp tillkommer enligt sökanden ett belopp på 400 euro per månad motsvarande ungefär 70 procent
av skillnaden mellan den invaliditetsersättning som hon erhåller och den invaliditetsersättning som hon skulle ha erhållit
om hon hade blivit befordrad till lönegrad A 4 år 2003. Slutligen ska hennes rättigheter till avgångspension korrigeras, genom
inbetalning av motsvarande avgifter.
I sitt yttrande av den 9 juli 2012 har sökanden, genom en höjning, uppskattat den ersättning som ska betalas till henne på
grund av förlusten av möjligheten att med 95 procents sannolikhet bli befordrad år 2003, år 2005 eller senast år 2007, till
410 000 euro, 204 996 euro respektive 90 130 euro. Sökanden har hävdat att eftersom det inte tilldelades några meritpoäng
eller prioritetspoäng, kunde inte kommissionen, efter år 2003, beakta hennes situation med avseende på en eventuell befordran,
och att de många fel som kommissionen gjorde sig skyldig till gjorde det omöjligt för den att följa domarna av den 20 april 2005,
den 13 december 2007 och den 6 oktober 2009 samt beslutet av den 23 april 2007 att bifalla hennes klagomål avseende karriärutvecklingsrapporten
för år 2005.
För att fastställa det skadeståndsbelopp som ska utges på grund av förlusten av en möjlighet ska, enligt rättspraxis, beskaffenheten
av den möjlighet tjänstemannen har gått miste om identifieras, och sedan ska det fastställas från och med vilken tidpunkt
tjänstemannen hade kunnat dra förmån av denna möjlighet. Möjligheten ska därefter kvantifieras och de ekonomiska konsekvenserna
för tjänstemannen till följd av denna förlust ska slutligen fastställas (domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet AA mot kommissionen,
punkt 83).
Enligt rättspraxis ska dessutom, om möjligt, den möjlighet som en tjänsteman har gått miste om bedömas objektivt enligt en
matematisk koefficient som följer av en noggrann analys. När denna möjlighet inte kan kvantifieras på detta sätt, kan dock
skadan uppskattas i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex æquo et bono
) (domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet AA mot kommissionen, punkterna 93 och 94).
I förevarande mål är det omöjligt för personaldomstolen att fastställa en matematisk koefficient som återspeglar förlusten
av möjligheten, dels på grund av att sökandens möjlighet att bli befordrad till lönegrad A 4 eller motsvarande före den 1 mars 2008
var synnerligen liten, vilket gör att den inte kan kvantifieras, dels på grund av att parterna har underlåtit att till personaldomstolen
inge exakta uppgifter utifrån vilka den skulle ha kunnat fastställa denna koefficient. I synnerhet sökanden har nöjt sig med
att ange att hon hade goda möjligheter att bli befordrad före detta datum.
Med utövande av personaldomstolens behörighet att fastställa skadans omfattning i överensstämmelse med rätt och billighet
(
ex æquo et bono
), ska sökanden följaktligen beviljas ett schablonbelopp som gottgörelse för den möjlighet som hon gått miste om, på grund
av att hennes prestationer under åren 2001/2002, 2004, 2005 och 2008 inte bedömdes på ett giltigt sätt inom föreskrivna tidsfrister
(se, för ett liknande resonemang, personaldomstolens dom av den 8 maj 2008 i mål F‑6/07, Suvikas mot rådet, punkterna 143
och 144).
Vid fastställandet av skadeståndsbeloppet ska det beaktas att även om sökandens möjlighet att flyttas upp till en högre lönegrad
än lönegrad A 5 eller motsvarande före den 1 mars 2008 var synnerligen liten, är denna möjlighet likväl tillräcklig för att
fastställa att det föreligger en skada som kan bli föremål för lämplig gottgörelse. Vidare kan det inte bortses från att sökanden
befordrades till lönegrad AD 12 vid befordringsförfarandet år 2008 (se, för ett liknande resonemang, tribunalens dom av den
1 september 2010 i mål T‑91/09 P, Skareby mot kommissionen, punkt 72).
Mot bakgrund av det ovan anförda fastställer personaldomstolen, i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex æquo et bono
), det skadeståndsbelopp som sökanden ska beviljas för den ideella skada som hon har lidit till följd av förlusten av möjligheten
att bli befordrad till lönegrad A 4 före den 1 mars 2008 till schablonbeloppet 4 000 euro.
Med hänsyn till att det sålunda beviljade skadeståndet utgör ett schablonbelopp, saknas det anledning att förplikta kommissionen
att korrigera sökandens rättigheter till avgångspension genom inbetalning av ytterligare avgifter.
3.
Yrkandet om ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den del begäran om bistånd avslogs
Sökanden har klandrat kommissionen för att den nekade att inleda en administrativ utredning av den mobbning som hon säger
sig ha utsatts för. Sökanden har framhållit att det är omöjligt för henne att få tillgång till sin administrativa akt för
att styrka att sådan mobbning har skett eller för att styrka specifika delar av den skada som hon påstår sig ha lidit, och
för att eventuellt lämna denna information till den läkarkommitté som ska ta ställning till huruvida hennes sjukdom utgör
en yrkessjukdom.
Personaldomstolen konstaterar att det av ansökan inte med säkerhet går att fastställa den rättsliga grunden för den grund
om ogiltigförklaring som sökanden har åberopat.
Om det antas att denna grund ska tolkas så, att den avser artikel 24 i tjänsteföreskrifterna och en uppenbart oriktig bedömning,
ska det noteras att sökandens begäran om att det skulle inledas en utredning om mobbning huvudsakligen grundade sig på hypotetiska
påståenden som var allmänt formulerade, utan att de konkreta omständigheter som låg till grund för dessa anklagelser hade
preciserats och utan att den eller de som skulle ha gjort sig skyldiga till mobbning hade identifierats. Den omständigheten
att sökanden påstår sig inte kunna få tillgång till sin administrativa akt för att styrka mobbningen eller delar av sin skada
kan inte medföra någon skyldighet för administrationen att, endast på grundval av sådana påståenden, inleda en utredning.
Enligt rättspraxis krävs det nämligen att den tjänsteman som uppger sig ha blivit mobbad förebringar prima facie-bevisning
avseende att de angrepp han säger sig ha utsatts för har ägt rum (tribunalens beslut av den 5 maj 2011 i mål T‑402/09 P, Marcuccio
mot kommissionen, punkterna 37 och 39, och personaldomstolens dom av den 5 juni 2012 i mål F‑71/10, Cantisani mot kommissionen,
punkt 78). Allmänt sett har dock sökanden, i brist på bevis, inte anfört några uppgifter som tyder på mobbning.
Vad särskilt beträffar dröjsmålen vid upprättandet av sökandens karriärutvecklingsrapporter, ska det påpekas att dessa förseningar,
även om de utgör tjänstefel, inte i sig utgör en omständighet som kan göra sannolikt en sådan allvarlig handling som mobbning.
Vidare, och i den mån sökandens grund ska tolkas som att den även syftar på det bistånd som hon hade begärt på grund av sina
medicinska problem, konstaterar personaldomstolen att det, med hänsyn till dels grundens knapphändighet, dels de åtgärder
som kommissionen har vidtagit för att garantera sökanden lämpliga arbetsförhållanden, vilka räknas upp i det angripna beslutet,
inte framgår att kommissionen åsidosatte artikel 24 i tjänsteföreskrifterna eller gjorde sig skyldig till en uppenbart oriktig
bedömning genom att neka sökanden bistånd.
Slutligen tycks inte sökanden ifrågasätta det svar som tillsättningsmyndigheten gav i sitt beslut av den 18 juni 2010, på
hennes begäran om att få tillgång till sin hälsojournal.
Grunden kan inte godtas. Följaktligen kan inte heller yrkandet om ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den del begäran
om bistånd avslogs bifallas.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.1 i rättegångsreglerna ska, om inte annat följer av bestämmelserna i kapitel 8 i avdelning II i rättegångsreglerna,
tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 87.2 får personaldomstolen,
om så anses skäligt, besluta att en tappande part endast delvis, eller inte alls, ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Av domskälen i förevarande dom framgår att sökanden har vunnit målet med avseende på det huvudsakliga yrkandet, det vill säga
yrkandet om ersättning för den skada som hon har lidit på grund av förseningarna vid upprättandet av hennes karriärutvecklingsrapporter,
och följaktligen är kommissionen tappande part. Sökanden har dessutom uttryckligen yrkat att kommissionen ska förpliktas att
ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom omständigheterna i förevarande mål inte motiverar en tillämpning av bestämmelserna
i artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska kommissionen bära sina rättegångskostnader och förpliktas att ersätta sökandens rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
PERSONALDOMSTOLEN (tredje avdelningen)
följande:
1)
Europeiska kommissionen förpliktas att utge 15 000 euro till AK, som ersättning för den ideella skada som hon åsamkats.
2)
Europeiska kommissionen förpliktas att utge 4 000 euro till AK som ersättning för förlusten av möjligheten att bli befordrad
till en högre lönegrad än lönegrad A 5 eller motsvarande före den 1 mars 2008.
3)
Talan ogillas i övrigt.
4)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta AK:s rättegångskostnader.
Van Raepenbusch
Barents
Bradley
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 13 mars 2013.
W. Hakenberg

S. Van Raepenbusch
Justitiesekreterare

Ordförande
*
Rättegångsspråk: franska.