CELEX: 62008TJ0204
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Belgiska marknaden för internationella flyttjänster
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Fastställande av priser
Uppdelning av marknaden
Manipulering av anbudsinfordran
En enda, fortlöpande överträdelse
Ansvar för överträdelsen
Böter
2006 års riktlinjer för beräkning av böter

Bakgrund
1.
Föremålet för talan
Enligt kommissionens beslut K(2008) 926 slutlig av den 11 mars 2008 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53
i EES-avtalet (ärende COMP/38.543 – Internationella flyttjänster) (nedan kallat det angripna beslutet), som offentliggjordes
i sammandrag i
Europeiska unionens officiella tidning
den 11 augusti 2009 (EUT C 188, s.16), har Team Relocations NV deltagit i en kartell på den belgiska marknaden för internationella
flyttjänster, genom vilken priser fastställts direkt och indirekt, marknaden delats upp och förfarandet för anbudsinfordran
manipulerats. Enligt Europeiska gemenskapernas kommission var kartellen verksam under nästan 19 år (oktober 1984–september 2003).
Kartelldeltagarna hade fastställt priser, lämnat falska kostnadsförslag (nedan kallade skenanbud) och genom ett system med
ekonomiska kompensationer (nedan kallade provisioner) lämnat varandra ersättning för de anbud som inte antagits.
2.
Sökandena
Team Relocations bildades under namnet Transeuro Worldwide Movers NV (Belgium) den 7 maj 1993. Firman ändrades den 5 september 2002.
Sedan januari 1994 ägs Team Relocations till 100 procent av moderbolaget Team Relocations Ltd, ett bolag som är verksamt inom
flyttbranschen och som är helägt av bolaget Trans Euro Ltd. Sedan den 8 september 2000 ägs 100 procent av aktierna i Trans
Euro av Amertranseuro International Holdings Ltd (nedan kallat Amertranseuro).
Under det räkenskapsår som avslutades den 30 september 2006 var Amertranseuros konsoliderade globala omsättning 44 352 733
euro.
3.
Det administrativa förfarandet
Enligt det angripna beslutet inledde kommissionen förfarandet på eget initiativ på grund av att den hade tillgång till uppgifter
som tydde på att vissa belgiska bolag som var verksamma på marknaden för internationella flyttjänster deltog i avtal som skulle
kunna omfattas av förbudet i artikel 81 EG.
Med stöd av artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av artiklarna
[81 EG] och [82 EG] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), genomförde kommissionen i september 2003
undersökningar hos Allied Arthur Pierre NV, Interdean NV, Transworld International NV och Ziegler SA. Efter dessa undersökningar
inkom Allied Arthur Pierre med en ansökan om immunitet eller en nedsättning av böterna i enlighet med kommissionens meddelande
om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat 2002 års meddelande
om samarbete). Allied Arthur Pierre medgav att bolaget deltagit i avtal om provisioner och skenanbud, angav vilka konkurrenter
som var inblandade – bland annat en konkurrent som dittills varit okänd för kommissionens tjänstemän – och överlämnade handlingar
som stödde bolagets muntliga uppgifter.
Med stöd av artikel 18 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81
[EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1), skickade kommissionen ett flertal skriftliga förfrågningar till de företag som var
inblandade i de konkurrensbegränsande avtalen, till deras konkurrenter samt till en branschorganisation. Den 18 oktober 2006
antogs meddelandet om invändningar och skickades till ett flertal bolag. Samtliga mottagare yttrade sig över detta meddelande.
Bolagens ombud – med undantag för ombuden för Amertranseuro, Stichting Administratiekantoor Portielje, Team Relocations Ltd
och Trans Euro – åberopade bolagens rätt att få tillgång till kommissionens handlingar i ärendet, något som endast kunde ske
i kommissionens lokaler. Bolagen medgavs sådan tillgång mellan den 6 och den 29 november 2006. Det muntliga hörandet ägde
rum den 22 mars 2007.
Kommissionen antog det angripna beslutet den 11 mars 2008.
4.
Det angripna beslutet
Kommissionen angav att de vilka beslutet var riktat till, däribland sökandena, Team Relocations, Amertranseuro, Trans Euro
och Team Relocations Ltd, hade deltagit i en kartell på den belgiska marknaden för internationella flyttjänster, eller hölls
ansvariga för detta. Deltagarna i kartellen hade fastställt priser, fördelat kunder mellan sig och inbördes manipulerat inlämnandet
av anbud åtminstone under perioden 1984–2003. De hade därmed begått en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 81 EG.
Enligt kommissionen omfattade de aktuella tjänsterna både flytt av bohag tillhörande fysiska personer – privatpersoner eller
anställda vid ett företag eller en offentlig institution – såväl som bohag och materiel tillhörande företag eller offentliga
institutioner. Kännetecknande för dessa flyttjänster var att Belgien var antingen avgångs- eller bestämmelselandet för flytten.
Mot bakgrund av att de aktuella internationella flyttbolagen alla var belägna i Belgien och kartellens verksamhet ägt rum
i Belgien ansåg kommissionen att kartellens geografiska centrum låg i Belgien.
Kommissionen uppskattade kartelldeltagarnas sammanlagda omsättning vad gäller den belgiska marknaden för internationella flyttjänster
till 41 miljoner euro för år 2002. Eftersom kommissionen uppskattade marknadens storlek till cirka 83 miljoner euro, fastställdes
att de inblandade företagens sammanlagda marknadsandel var cirka 50 procent.
Kommissionen angav att kartellen bland annat syftade till att fastställa och vidmakthålla höga priser och på olika sätt dela
upp marknaden, antingen samtidigt eller successivt: genom avtal om priser, avtal om uppdelning av marknaden genom ett system
med falska kostnadsförslag (skenanbud) och avtal om ett system med ekonomiska kompensationer för anbud som inte antas eller
då en kartelldeltagare avstår från att inkomma med anbud (provisioner).
Enligt kommissionens bedömning fungerade kartellen mellan år 1984 och början av 1990-talet utifrån skriftliga avtal om fastställande
av priser. Under denna tid infördes även provisionerna och skenanbuden. En provision är en dold del av det slutliga pris kunden
måste betala utan att erhålla någon motsvarande motprestation. Den motsvarade ett belopp som det flyttbolag som erhållit kontraktet
avseende ett internationellt flyttuppdrag skulle betala de konkurrenter som inte erhållit detta kontrakt, oavsett om dessa
också inkommit med ett anbud eller avstått från att göra det. Det rör sig således om en sorts ekonomisk kompensation till
de flyttbolag som inte erhållit kontraktet. Kartelldeltagarna fakturerade varandra sinsemellan för provisioner för anbud som
inte antagits, eller då deltagarna avstått från att inge ett anbud. Detta gjordes genom att fiktiva tjänster angavs i fakturorna,
och beloppen för dessa provisioner fakturerades i sin tur kunderna. Kommissionen hävdade att detta förfarande måste anses
innebära ett indirekt fastställande av priserna för internationella flyttjänster i Belgien.
Deltagarna i kartellen samarbetade även för att lämna skenanbud vilka fick kunderna, det vill säga arbetsgivarna som betalade
flytten, att felaktigt tro att de kunde välja utifrån konkurrensbaserade kriterier. Ett skenanbud är ett fiktivt kostnadsförslag
som lämnades till kunden eller den person som flyttade av ett flyttbolag som inte hade för avsikt att utföra flyttuppdraget.
Genom inlämnandet av skenanbuden hade det flyttbolag som ville ha kontraktet (nedan kallat det sökande bolaget) sett till
att institutionen eller företaget erhöll flera kostnadsförslag, antingen direkt eller indirekt via den person som avsåg att
flytta. I detta syfte angav det sökande bolaget till sina konkurrenter vilket pris, vilka försäkringskostnader och vilka lagringskostnader
som de senare skulle ta för denna tjänst. Detta pris, som var högre än det pris som föreslogs av det sökande bolaget, angavs
därefter i skenanbuden. Eftersom en arbetsgivare normalt väljer det flyttbolag som erbjuder det lägsta priset visste, enligt
kommissionen, de bolag som var inblandade i samma internationella flyttuppdrag i princip i förväg vilket av dem som skulle
erhålla kontraktet för detta flyttuppdrag.
Kommissionen hävdade vidare att det sökande bolaget kunde begära ett högre pris än det annars skulle ha kunnat göra, eftersom
de andra bolagen som var inblandade i samma flyttuppdrag inkommit med skenanbud i vilka det pris angavs som det sökande bolaget
bestämt. Som exempel hänvisar kommissionen i skäl 233 i det angripna beslutet till ett internt e-postmeddelande från Allied
Arthur Pierre av den 11 juli 1997, i vilket anges att ”kunden har begärt två [skenanbud], vi kan således begära ett högt pris”.
Kommissionen gjorde följaktligen gällande att lämnandet av skenanbud till kunderna var en manipulation av upphandlingsförfarandet
då de priser som angavs i alla anbud avsiktligen satts högre än det sökande bolagets pris, och under alla förhållanden högre
än de skulle ha varit i en konkurrensutsatt miljö.
Kommissionen hävdade att dessa arrangemang var i kraft fram till och med år 2003. Enligt kommissionen hade dessa komplexa
förfaranden ett och samma syfte: att fastställa priser och dela upp marknaden, och därmed snedvrida konkurrensen.
I artikel 1 i artikeldelen i det angripna beslutet fann kommissionen sammanfattningsvis följande:
”Följande företag har brutit mot artikel 81.1 [EG] genom att sinsemellan direkt och indirekt avtala om fastslagna priser för
internationella flyttjänster i Belgien, genom att dela upp marknaden emellan sig och använda sig av falska anbudsförfaranden
under följande tidsperioder:
…
g)      [Team Relocations] från den 20 januari 1997 till den 10 september 2003; i gemensamt och solidariskt ansvar med Trans Euro
… och Team Relocations Limited från den 20 januari 1997 till den 7 september 2000; i gemensamt och solidariskt ansvar med
[Amertranseuro] och Trans Euro … och Team Relocations Limited från den 8 september 2000 till den 10 september 2003.
…”
Kommissionen påförde i artikel 2 i) i det angripna beslutet Team Relocations böter på 3,49 miljoner euro, varav Trans Euro
och Team Relocations Limited var solidariskt ansvariga för ett belopp om 3 miljoner euro; och Amertranseuro, Trans Euro och
Team Relocations Limited (nedan tillsammans kallade Amertranseurokoncernen) var solidariskt ansvariga för ett belopp om 1,3 miljoner
euro.
Vid beräkningen av böterna tillämpade kommissionen i det angripna beslutet den metod som framgår av dess riktlinjer för beräkning
av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 (EUT C 210, 2006, s. 2) (nedan kallade 2006 års riktlinjer).

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökandena har väckt talan i de båda målen genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 4 juni 2008.
Ordföranden på tribunalens åttonde avdelning beslutade den 5 mars 2010 att förena målen T‑204/08 och T‑212/08 vad gäller det
muntliga förfarandet och domen, i enlighet med artikel 50 i tribunalens rättegångsregler.
På grundval av referentens rapport beslutade tribunalen (åttonde avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet. Parterna
utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 28 april 2010. Genom skrivelse som inkom till
tribunalens kansli den 6 augusti 2010 begärde Team Relocations att det muntliga förfarandet skulle återupptas. Denna begäran
avslogs i beslut av den 23 september 2010.
I mål T‑204/08 har Team Relocations yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara artikel 1 i det angripna beslutet,
–        ogiltigförklara artikel 2 i det angripna beslutet, i den del kommissionen ålägger Team Relocations böter på 3,49 miljoner
euro,
–        i andra hand, i väsentlig mån sätta ned de böter som bolaget ålagts enligt det angripna beslutet, och
–        under alla förhållanden, förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Team Relocations har vidare uppmanat tribunalen att kräva att kommissionen anger vilka faktorer den beaktade när den beviljade
Interdean en nedsättning med 70 procent av de böter som det bolaget annars skulle ha ålagts.
I mål T‑212/08 har Amertranseuro, Trans Euro och Team Relocations Ltd yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara artikel 2 i) i det angripna beslutet, i den del de tre sökandebolagen förklarats solidariskt ansvariga för
Team Relocations påstådda överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet, under perioden januari 1997–september 2003,
–        i andra hand ogiltigförklara artikel 2 i) i det angripna beslutet, i den del Amertranseuros solidariska ansvar inte faktiskt
begränsas till 1,3 miljoner euro, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
I målen T‑204/08 och T‑212/08 har kommissionen yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan i båda målen, och
–        förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
Team Relocations har anfört åtta grunder till stöd för sin talan om ogiltigförklaring av det angripna beslutet och undanröjande
eller nedsättning av böterna. Amertranseuro, Trans Euro et Team Relocations Ltd har anfört två grunder till stöd för sin talan:
dels att de inte kan hållas ansvariga för de överträdelser som begåtts av Team Relocations, dels att de inte kan betala de
böter de ålagts. Eftersom dessa två grunder motsvarar första delen av Team Relocations sjunde grund respektive Team Relocations
åttonde grund, ska de förstnämnda grunderna prövas i samband med dessa invändningar.
1.
Den första grunden: Team Relocations har inte deltagit i den enda, fortlöpande överträdelse som beskrivs i det angripna beslutet
Team Relocations har med denna grund bestritt att bolaget deltagit i den enda, fortlöpande överträdelse som beskrivs i det
angripna beslutet.

Parternas argument
Team Relocations har anfört att för att bolaget ska hållas ansvarigt för den enda, fortlöpande överträdelse som det angripna
beslutet avser måste kommissionen för det första visa att Team Relocations kände till de andra deltagarnas otillåtna beteende,
eller rimligen borde ha förutsett detta beteende, och att bolaget varit berett att ta denna risk. För det andra måste kommissionen
visa att de olika förfaranden som beskrivs i det angripna beslutet syftade till gemensamma mål och att Team Relocations avsåg
att, genom sitt eget beteende, bidra till att uppnå dessa mål.
Enligt Team Relocations har kommissionen inte visat att dessa villkor är uppfyllda. För det första hade bolaget inte kännedom
om att en enda, fortlöpande överträdelse förelåg. I det angripna beslutet anges inte något skriftligt bevis som styrker att
Team Relocations kände till, eller rimligen borde ha känt till, avtalen om priser och skenanbud, när bolaget vid vissa tillfällen
från och med år 1997 gått med på provisioner. Det var först i februari 2002 som bolaget för första gången lämnat eller efterfrågat
ett skenanbud. Team Relocations har heller inte deltagit i möten av konkurrensbegränsande karaktär under vilka en övergripande
konkurrensbegränsande plan fastställts.
Team Relocations har vidare gjort gällande att bolaget inte deltagit i vare sig någon övergripande plan eller någon ”fortlöpande”
överträdelse. Bolaget har inte deltagit i något skriftligt avtal om fastställande av priser. De provisioner som bolaget gått
med på syftade till att göra det möjligt för enskilda flyttfirmor att få ersättning för de kostnader som de lagt ned på ett
visst flyttuppdrag, och inte för att fastställa priser eller fördela kunder eller dela upp marknaden mellan sig. Dessa provisionsarrangemang
bestämdes från fall till fall och tillämpades inte generellt eller automatiskt. Skenanbuden inhämtades alltid på begäran av
den fysiska person som flyttade, eller åtminstone med dennes medgivande, och de lämnades först efter att kunden valt flyttbolag.
Kommissionen har bestritt dessa påståenden och anser att Team Relocations, genom att ha deltagit i minst två av dessa avtal
kände till eller borde ha känt till helhetsstrategin bakom den enda överträdelsen. Kommissionen anser också att påståendet
att Team Relocations inte har deltagit i det skriftliga avtalet om priser inte har någon betydelse för bolagets ansvar för
den enda, fortlöpande överträdelsen.

Tribunalens bedömning
Team Relocations har genom denna grund inte bestritt att bolaget åsidosatt artikel 81 EG. Däremot har bolaget gjort gällande
att det inte deltagit i den enda, fortlöpande överträdelse som beskrivs i det angripna beslutet. Följaktligen ska tribunalen
först erinra om begreppet ”en enda, fortlöpande överträdelse”.
Begreppet ”en enda, fortlöpande överträdelse”
I dom av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni (REG 1999, s. I‑4125), punkt 82, uttalade domstolen
att det vore konstlat att dela upp ett fortgående beteende, som kännetecknas av en samlad målsättning, i flera separata överträdelser,
när det tvärtom rör sig om en enda överträdelse som gradvis tagit konkret form genom såväl avtal som samordnade förfaranden.
Under sådana omständigheter kan ett företag som har deltagit i en överträdelse genom egna beteenden – vilka utgör konkurrensbegränsande
avtal eller samordnade förfaranden med ett konkurrensbegränsande syfte i den mening som avses i artikel 81.1 EG och vars syfte
är att bidra till förverkligandet av överträdelsen i sin helhet – även vara ansvarigt, under den tid som företaget deltog
i överträdelsen, för andra företags beteenden inom ramen för en och samma överträdelse (domen i det ovan i punkt 33 nämnda
målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 83).
Det framgår av nämnda dom att kommissionen, för att styrka att en enda, fortlöpande överträdelse förelegat, måste visa att
företaget genom sitt eget beteende hade för avsikt att bidra till att uppnå de gemensamma mål som alla deltagarna eftersträvade
och visa att det hade kännedom om de konkreta beteenden som planerades eller som genomfördes av andra företag i samma syfte
eller visa att företaget rimligen borde ha förutsett dem och att det var berett att godta den risk som detta innebar (domen
i det ovan i punkt 33 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 87).
Överenskommelser kan nämligen endast anses vara beståndsdelar i ett enda konkurrensbegränsande avtal om det är styrkt att
de ingår i en övergripande plan med ett gemensamt mål. Vidare är det endast om företaget – när det deltog i dessa överenskommelser
– kände till eller borde ha känt till att det därmed kom att delta i det enda konkurrensbegränsande avtalet, som dess delaktighet
i de ifrågavarande överenskommelserna kan anses vara ett uttryck för att det anslöt sig till sagda avtal (förstainstansrättens
dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95,
T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104/95, Cimentes CBR m.fl. mot kommissionen (REG 2000,
s. II‑491), punkterna 4027 och 4112.
Av denna rättspraxis framgår således att tre villkor måste vara uppfyllda för att deltagande i en enda, fortlöpande överträdelse
ska anses styrkt. Dessa är att det finns en övergripande plan med ett gemensamt mål, att företaget avsiktligen bidragit till
denna plan, och att det är styrkt att företaget kände till de övriga deltagarnas konkurrensbegränsande beteenden, eller att
företaget får antas känna till dessa beteenden.
Det är följaktligen mot bakgrund av dessa villkor som förevarande grund ska prövas.
Kvalificeringen av det aktuella konkurrensbegränsande beteendet
–       Huruvida det funnits en övergripande plan med ett gemensamt mål
Vad för det första gäller frågan huruvida det funnits en övergripande plan med ett gemensamt mål har kommissionen åberopat
att de aktuella företagen eftersträvade ett enda ekonomiskt mål, nämligen att snedvrida prisutvecklingen.
Emellertid kan begreppet gemensamt mål inte definieras genom en allmän hänvisning till snedvridningen av konkurrensen på den
aktuella marknaden. Skälet till detta är att påverkan på konkurrensen, oavsett om denna påverkan är syftet eller resultatet,
utgör en grundläggande del i alla beteenden som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 81.1 EG. En sådan definition av
begreppet gemensamt mål riskerar att frånta begreppet en enda, fortgående överträdelse en del av dess betydelse, eftersom
det skulle leda till att flera beteenden som berör en ekonomisk sektor och som är förbjudna enligt artikel 81.1 EG regelmässigt
skulle kvalificeras som beteenden som tillsammans utgör en enda överträdelse. För att fastställa huruvida olika handlanden
utgör en enda och fortlöpande överträdelse ska samtliga omständigheter som kan läggas till grund för eller ifrågasätta ett
samband beaktas, såsom den period under vilken handlandena tillämpades, innehållet (inbegripet de tillämpade metoderna) och,
i samband härmed, syftet med de olika handlandena i fråga (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den
12 december 2007 i de förenade målen T‑101/05 och T‑111/05, BASF och UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II‑4949, punkterna 179–181).
I förevarande fall framgår det av det angripna beslutet att det gemensamma målet, som deltagarna i kartellen på olika sätt
sökte uppnå inom ramen för en övergripande plan, var att fastställa och vidmakthålla en hög prisnivå för internationella flyttjänster
i Belgien och dela upp denna marknad. Detta gemensamma mål beskrivs utförligt i skälen 314 och 322–344 i det angripna beslutet.
Vad Team Relocations har anfört föranleder inte någon annan slutsats.
Systemet med provisioner är ett system med kompensationer vilket är att betrakta som en fördelning av kunderna. Upprättandet
av skenanbud är av fundamental betydelse vid fördelningen av kunder, när dessa önskar erhålla anbud från flera av kartelldeltagarna.
I motsats till vad Team Relocations har påstått berörde arrangemangen avseende provisionerna och skenanbuden priserna. Vad
gäller provisionerna bestämdes deras antal och storlek i förväg, innan flyttbolagen lämnat sina kostnadsförslag till kunderna.
Även om det antas, såsom Team Relocations har påstått, att dessa belopp inte direkt adderades till priset för flyttuppdraget,
måste de oundvikligen ha tagits med i bolagens beräkningar och fördyrat deras tjänster. Vad gäller kostnadsförslagen bestämdes
det pris som angavs i det ”falska” anbudet av bolaget som begärt det och godtogs av det bolag som upprättade skenanbudet.
Detta gjorde det möjligt för det förstnämnda bolaget att sätta ett högre pris än vad som hade varit fallet i en situation
med fri konkurrens. Detta pris låg i närheten av det ”falska” pris som bestämts genom överenskommelse. I skäl 233 i det angripna
beslutet har kommissionen visat hur användandet av skenanbud har fått denna effekt på priserna (se punkt 14 ovan).
Genom dessa två förfaranden eftersträvades, på samma sätt som med det skriftliga avtalet om pris, ett gemensamt mål, närmare
bestämt att begränsa konkurrensen mellan kartelldeltagarna och uppnå en högre prisnivå än vad som hade varit fallet utan avtal.
De provisioner som betalades till de konkurrenter som inte erhöll kontrakten utgjorde en viktig faktor för att avhålla dessa
från att föreslå ett konkurrenskraftigt pris. Och genom att utbyta information om sina erbjudanden i skenanbuden begränsade
kartelldeltagarna priskonkurrensen. Vidare gjorde avtalet om skenanbud att kartelldeltagarna kunde vidmakthålla priser på
en nivå som var högre än den som förelegat om detta avtal inte hade funnits.
Vad gäller argumentet att skenanbuden endast lämnades efter det att kunden hade gjort sitt val, bör det påpekas att den person
som är i kontakt med tjänsteleverantören, till exempel en tjänsteman vid kommissionen, inte är flyttbolagens verkliga kund.
Det är nämligen det företag eller den institution som betalar för flytten som väljer flyttbolag. Det är just för att skaffa
sig ett underlag för att kunna göra ett val som ett antal företag och offentliga institutioner kräver att flera kostnadsförslag
lämnas in.
–       Huruvida Team Relocations avsiktligen har medverkat i den övergripande planen
Vad för det andra gäller Team Relocations medverkan i överträdelsen har det inte bestritts att bolaget deltagit i två av de
tre förfaranden som beskrivs i det angripna beslutet, närmare bestämt avtalet om provisioner och avtalet om skenanbud.
Däremot har Team Relocations aldrig deltagit i det skriftliga avtalet om priser. Förvisso kan ett företag som deltagit i en
överträdelse genom eget beteende även hållas ansvarigt för beteenden som genomförts av andra företag inom ramen för samma
överträdelse. Detta gäller emellertid bara under den tid som företaget deltagit i nämnda överträdelse (domen i det ovan i
punkt 33 nämnda målet, kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 83). Följaktligen kan Team Relocations inte hållas ansvarigt
för beteenden som upphört mer än fem år innan bolaget anslöt sig till kartellen.
I det angripna beslutet fastställde kommissionen emellertid att Team Relocations åsidosatt artikel 81.1 EG endast under perioden
20 januari 1997–10 september 2003. Under denna period medverkade Team Relocations i det konkurrensbegränsande samarbetets
alla former. Följaktligen har kommissionen vederbörligen beaktat det faktum att bolaget endast deltagit i kartellen från och
med år 1997.
Vad Team Relocations har anfört om att avtalen om provisioner och skenanbud inte tillämpades samtidigt och att arrangemangen
rörande provisioner ingicks från fall till fall saknar betydelse, eftersom, tvärtemot vad bolaget påstått, dessa förfaranden
har samma mål.
–       Team Relocations kännedom om de konkurrensbegränsande beteendena
Vad för det tredje gäller frågan huruvida Team Relocations kände till de övriga kartelldeltagarnas konkurrensbegränsande beteenden
förekom det förvisso inga konkurrensbegränsande möten under den tid bolaget deltog i kartellen. Det faktum att Team Relocations
aldrig har deltagit i ett sådant möte är emellertid inte avgörande, eftersom det sätt som kartellen fungerade på visar att
dess medlemmar inte behövde delta i möten för att få kännedom om, eller delta i, avtal om provisioner eller skenanbud. Dessa
avtal slöts vanligen per telefon, e-post och/eller telefaxmeddelande.
Vidare måste Team Relocations rimligen ha känt till de andra deltagarnas konkurrensbegränsande beteenden, med tanke på att
förfarandet med provisioner och skenanbud byggde på ett ömsesidigt samarbete med andra deltagare, vilka var olika från fall
till fall. Detta system byggde på principen
do ut des
(jag ger för att du ska ge) såtillvida att varje företag som betalade en provision eller lämnade ett skenanbud förväntade
sig att i framtiden självt dra nytta av detta system och erhålla provisioner eller skenanbud. Följaktligen ingicks inte dessa
arrangemang, i motsats till vad Team Relocations har påstått, från fall till fall, utan de var komplementära.
Team Relocations påstående att bolaget inte känt till de skriftliga avtalen och inte känt till förfarandet med provisioner
före år 1997 saknar relevans eftersom bolaget i det angripna beslutet inte hålls ansvarigt för överträdelsen förrän från och
med nämnda tidpunkt. Senast år 1997, då bolaget tog emot sin första provision, fick Team Relocations kännedom om att inte
alla företag verkade under normala konkurrensförhållanden. Bolaget hade således kännedom om konkurrensbegränsande beteenden,
samt om det konkurrensbegränsande syfte som de andra företagen hade. Under dessa förhållanden är påståendet att Team Relocations
inte haft kännedom om förfarandet med skenanbud före år 2002 inte trovärdigt.
Kommissionen har således haft fog för sin slutsats att Team Relocations kände till, eller bort ha känt till, de andra kartelldeltagarnas
konkurrensbegränsande beteenden.
Av ovanstående följer att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fann att Team Relocations hade deltagit i den enda,
fortlöpande överträdelsen som beskrivs i det angripna beslutet. Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första
grunden.
2.
Den andra grunden: Beräkningen av det försäljningsvärde som ska användas för Team Relocations

Parternas argument
I sin andra grund har Team Relocations bestritt det försäljningsvärde som använts för att beräkna böternas grundbelopp.
Team Relocations har i första hand gjort gällande att endast det försäljningsvärde som är ett resultat av de flyttningar som
faktiskt har påverkats av de konkurrensbegränsande förfarandena ska beaktas, vid beräkningen av det försäljningsvärde som
är relevant för Team Relocations i den mening som avses i punkt 13 i 2006 års riktlinjer, och inte Team Relocations totala
omsättning på den belgiska marknaden för internationella flyttjänster
I andra hand anser Team Relocations att det relevanta försäljningsvärdet inte ska omfatta omsättningen avseende flyttningar
åt enskilda, det vill säga fysiska personer som själva måste betala kostnaden för sin flytt. Det har inte bestritts, att när
det gäller Team Relocations har varken provisioner eller skenanbud någonsin överenskommits eller tillämpats vad gäller flyttningar
åt enskilda. Team Relocations har påpekat att kommissionen i skäl 528 i det angripna beslutet godtagit att inte medta militära
flyttuppdrag i Gosselins försäljningsvärde, eftersom dessa uppdrag inte berördes av överträdelsen. Följaktligen kan inte heller
flyttningar åt privatpersoner beaktas vid beräkningen av Team Relocations försäljningsvärde.
Kommissionen har bestritt dessa argument.

Tribunalens bedömning
Team Relocations har ifrågasatt beräkningen av det relevanta försäljningsvärdet och har i andra hand hävdat att detta värde
inte kan omfatta den del av omsättningen som gäller flyttningar som betalats av enskilda.
Det relevanta försäljningsvärdet
Vad gäller det försäljningsvärde som ska beaktas vid beräkningen av böternas grundbelopp, som bestritts i den första delgrunden,
anges i punkt 13 i 2006 års riktlinjer följande:
”Kommissionen fastställer grundbeloppet genom att utgå från försäljningsvärdet från de varor eller tjänster som har ett direkt
eller indirekt samband med överträdelsen …”
Tvärtemot vad Team Relocations har påstått framgår det inte av denna bestämmelse att endast det försäljningsvärde som är ett
resultat av de flyttningar som faktiskt har påverkats av de konkurrensbegränsande förfarandena kan beaktas vid beräkningen
av det relevanta försäljningsvärdet.
I punkt 13 i 2006 års riktlinjer hänvisas till ”försäljningsvärdet … som har ett direkt eller indirekt samband med överträdelsen”
och inte till ”försäljning som påverkats av överträdelsen”. Punkt 13 är således formulerad på ett sätt som avser försäljningen
på den relevanta marknaden. Detta framgår för övrigt mycket tydligt av punkt 6 i den tyska språkversionen av 2006 års riktlinjer,
i vilken det talas om ”Umsatz auf den vom Verstoß betroffenen Märkten” (försäljningen på de marknader som berörs av överträdelsen).
I än mindre grad kan punkt 13 i 2006 års riktlinjer endast avse de fall då kommissionen har tillgång till skriftliga bevis
för överträdelsen.
Denna tolkning stöds av syftet med gemenskapens konkurrensregler. Den tolkning som Team Relocations har föreslagit skulle
nämligen innebära att kommissionen för att bestämma grundbeloppet för böter som ska påföras i konkurrensärenden vore tvungen
att i varje enskilt fall fastställa vilka enskilda affärer som berörts av det konkurrensbegränsande samarbetet. Unionsdomstolarna
har aldrig ställt något sådant krav, och ingenting tyder på att kommissionen har haft för avsikt att ålägga sig själv en sådan
skyldighet i 2006 års riktlinjer.
Det är vidare oundvikligt att i ärenden som rör karteller, vilka till sin natur är hemliga, vissa bevis för varje del av ett
konkurrensbegränsande förfarande inte uppdagas. I förevarande fall vore det i praktiken omöjligt att hitta bevis avseende
varje genomförd flyttning. Team Relocations har i ansökan anfört att ”[skenanbud] och provisioner fördes inte in i sökandens
datasystem, varför endast de personer som hade ansvar för ärendet kunde upptäcka dem”.
Slutligen framgår det av fast rättspraxis att den del av företagets omsättning som härrör från de varor som är föremål för
överträdelsen ger en god anvisning om en överträdelses omfattning på den relevanta marknaden (dom av den 7 juni 1983 i de
förenade målen 100/80–103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 121; svensk specialutgåva,
volym 7, s. 133). I synnerhet utgör omsättningen av de produkter som omfattas av ett konkurrensbegränsande förfarande ett
objektivt kriterium som gör det möjligt att uppskatta hur skadligt detta förfarande är för den normala konkurrensen (förstainstansrättens
dom av den 11 mars 1999 i mål T‑151/94, British Steel mot kommissionen, REG 1999, s. II‑629, punkt 643, och av den 8 juli 2008
i mål T‑50/03, Saint-Gobain Gyproc Belgium mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 84). Denna princip
har förts in i 2006 års riktlinjer.
Vid förhandlingen påpekade Team Relocations att kommissionen – i ärendet ”Carglass” (ärende COMP/39.125 – Bilglas), som offentliggjordes
i sammandrag i
Europeiska unionens officiella tidning
av den 25 juli 2009 (EUT C 173, s. 13), tvärtemot vad som skett i detta fall –när den fastställde böterna endast beaktade
bilglasleverantörernas försäljning till de biltillverkare som direkt kunde påvisas ha blivit föremål för kartellarrangemang.
Det bör dock påpekas att kommissionen, i skäl 663 i beslutet i ärendet ”Carglass”, utgått från principen att det förhållande
att det inte finns några specifika bevis för varje diskussion som gällt ”bilkontona” inte gör att kommissionen vid bestämmande
av försäljningsvärdet är begränsad till de konton för vilka direkt bevisning finns, eftersom kartellarrangemang till sin natur
är hemliga avtal och bevisningen i de flesta, om inte alla, fall inte är fullständig. Även om kommissionen därefter nyanserade
denna princip i skälen 664–667 i det nämnda beslutet, kan det konstateras att kommissionen endast gjorde detta för två särskilda
perioder i början och i slutet av den period som överträdelsen pågick, eftersom kommissionen antog att leverantörerna av bilglas
anpassat sina erbjudanden endast vad avsåg vissa stora kunder. Följaktligen står kommissionens tillvägagångssätt i det beslutet
inte i strid med det som tillämpats i det angripna beslutet.
Det framgår vidare av fast rättspraxis att beslut i andra ärenden enbart är vägledande vid fastställande av om det förekommer
diskriminering, eftersom det är föga troligt att omständigheterna i dessa ärenden, såsom marknader, produkter, företag och
aktuella perioder, är identiska (domstolens dom av den 21 september 2006 i mål C‑167/04 P, JCB Service mot kommissionen, REG 2006,
s. I‑8935, punkterna 201 och 205, och av den 7 juni 2007 i mål C‑76/06 P, Britannia Alloys & and Chemicals mot kommissionen,
REG 2007, s. I‑4405, punkt 60). Vad gäller de omständigheter som nämns i skälen 664–667 i beslutet i ärendet ”Carglass”, har
Team Relocations inte inkommit med tillräcklig bevisning för att det ska anses visat att sådan omständigheter är för handen
i förevarande fall.
Följaktligen kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första delgrunden.
Flyttningar som betalats av privatpersoner
Vad gäller bolagets andrahandsargument att det relevanta försäljningsvärdet inte ska omfatta omsättningen avseende privatpersoners
flyttningar, det vill säga sådana som inte bekostas av en tredje part, bör det påpekas att skenanbud aldrig lämnades för denna
typ av flyttningar, eftersom en privatperson aldrig hade godtagit att erhålla flera kostnadsförslag från ett enda flyttbolag.
Skenanbuden användes endast avseende sådana flyttningar där arbetsgivaren till den person som flyttade krävde att få kostnadsförslag
från åtminstone ett annat flyttbolag för att bekosta flytten.
Det framgår emellertid av skäl 537 i det angripna beslutet att vissa av de andra som detta beslut var riktat till förefaller
ha godtagit att betala provisioner för internationella flyttuppdrag som betalats av privatpersoner. Följaktligen kan det,
tvärtemot vad som gäller militära flyttuppdrag, i vilka Gosselin agerade som underleverantör till amerikanska flyttbolag,
inte uteslutas att vissa privata flyttningar påverkats av den aktuella enda överträdelsen. Den avgörande skillnaden mellan
militära flyttuppdrag och privatpersoners flyttningar är att vad gäller militära flyttuppdrag deltog inte kartelldeltagarna
själva i de affärsmässiga förhandlingarna och hade därmed inte något inflytande över huvudavtalet. En sådan inbyggd säkerhetsspärr
som utesluter all potentiell påverkan finns inte vad gäller privatpersoners flyttningar. Kommissionen har således inte åsidosatt
likabehandlingsprincipen då den undantog den ena kategorin av flyttuppdrag från beräkningen men inte den andra.
Förvisso har kommissionen inte vad gäller Team Relocations visat att provisioner överenskommits eller tillämpats vad gäller
flyttuppdrag som betalats av enskilda. Att godta detta argument vore emellertid detsamma som att kräva att kommissionen i
det relevanta försäljningsvärdet endast medtar de enskilda affärer som berörts av kartellen och för vilka kommissionen har
skriftliga bevis. Tribunalen har emellertid redan vid prövningen av den första delgrunden fastslagit att det inte föreligger
någon sådan skyldighet.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
3.
Den tredje grunden: Användningen av procentsatsen 17 procent av Team Relocations försäljningsvärde för att fastställa grundbeloppet
för bolagets böter
Denna grund består av fyra delar. De två första delgrunderna är att kommissionen åsidosatt skyldigheten att fastställa böternas
belopp utifrån Team Relocations individuella roll i överträdelsen, och åsidosatt likabehandlingsprincipen. Som tredje delgrund
har Team Relocations gjort gällande att kommissionen åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att fastställa procentsatsen
17 procent. Den fjärde delgrunden är bristande motivering.

Parternas argument
Team Relocations har anfört att enligt fast rättspraxis ska böterna på ett korrekt sätt återspegla allvaret i den överträdelse
som respektive företag faktiskt har begått (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål T‑15/02, BASF mot kommissionen,
REG 2006, s. II‑497, punkt 280, av den 26 april 2007 i de förenade målen T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02,
T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 och T‑136/02, Bolloré m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II‑947, punkt 429, och av den 12 september 2007
i mål T‑36/05, Coats Holdings och Coats mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkterna 207 och 209). I förevarande
fall fanns det flera särskilda eller ovanliga omständigheter som borde ha beaktats vid bedömningen av hur allvarlig den av
Team Relocations begångna överträdelsen var. I synnerhet hade bolaget inte lämnat eller begärt några skenanbud före år 2002,
och bolaget hade aldrig deltagit i skriftliga avtal om fastställande av priser eller andra villkor för internationella flyttjänster
i Belgien. Kommissionen har således inte visat vilken individuell roll Team Relocations har spelat i de förfaranden som det
angripna beslutet behandlar. På grund av denna felaktiga bedömning är den andel av försäljningsvärdet som fastställts (17
procent), och därmed de böter som Team Relocations ålagts, uppenbart för hög.
Team Relocations anser vidare att jämfört med de generella skriftliga avtal om fastställande av priser som slutits mellan
vissa andra av dem mot vilka det angripna beslutet riktar sig är den överträdelse som bolaget begått helt annorlunda och mycket
mindre allvarlig. Kommissionen har således åsidosatt sin skyldighet att fastställa bötesbeloppen utan diskriminering när den
använt samma andel av försäljningsvärdet (17 procent) vid beräkningen av de böter som ålades Team Relocations och de böter
som ålades de andra mot vilka det angripna beslutet riktade sig.
Team Relocations har dessutom anfört att kommissionens beslut att fastställa andelen av försäljningsvärdet till 17 procent
oundvikligen resulterar i ett bötesbelopp som i flera avseenden är uppenbart oproportionerligt jämfört med hur allvarligt
bolagets beteende faktiskt varit, det vill säga bolagets verkliga ansvar, liksom jämfört med den av bolaget begångna överträdelsens
ringa allvar och begränsade ekonomiska betydelse.
Team Relocations har därutöver anfört att det i det angripna beslutet inte anges vilka skäl kommissionen haft för att inte
ta hänsyn till omständigheten att Team Relocations inte deltagit i överträdelsens samtliga led. Motiveringen avseende fastställandet
av den procentuella andelen av försäljningsvärdet är otillräcklig och motstridig.
Kommissionen anser att den hade fog för att, vad gäller Team Relocations, tillämpa samma andel av försäljningsvärdet som för
de andra kartelldeltagarna (17 procent), eftersom Team Relocations deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse, som kan betraktas
som ett mycket allvarlig åsidosättande av artikel 81 EG. Ett företags individuella roll i överträdelsen beaktas inte vid bedömningen
av hur allvarlig överträdelsen varit utan vid justeringen av böterna för att ta hänsyn till förmildrande och/eller försvårande
omständigheter. Kommissionen har slutligen gjort gällande att den har uppfyllt sin motiveringsskyldighet, eftersom de faktorer
som använts för att bedöma den begångna överträdelsens allvar har angetts i det angripna beslutet.

Tribunalens bedömning
I denna grund har Team Relocations huvudsakligen klandrat kommissionen för att den vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsens
varit använt samma procentsats på 17 procent för alla de aktuella företagen. Det bör i detta sammanhang göras skillnad mellan
två olika frågeställningar, närmare bestämt å ena sidan frågan huruvida behandlingen av Team Relocations var lämplig jämfört
med hur de andra kartelldeltagarna behandlades (första och andra delgrunderna) och, å andra sidan, frågan huruvida, beaktad
för sig, den procentsats som kommissionen använt var proportionerlig jämfört med Team Relocations beteende (tredje delgrunden).
Skyldigheten att bestämma böternas belopp på grundval av Team Relocations individuella roll
Vad gäller de första två delgrunderna, vilka ska prövas tillsammans eftersom de har ett nära samband, erinrar tribunalen om
att principen om likabehandling, som utgör en grundläggande rättsprincip, enligt fast rättspraxis förbjuder att lika situationer
behandlas olika och att olika situationer behandlas lika såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (se, för
ett liknande resonemang, domstolens dom av den 8 oktober 1986 i mål 91/85, Christ-Clemen m.fl. mot kommissionen, REG 1986,
s. 2853, punkt 10, och av den 28 juni 1990 i mål C‑174/89, Hoche, REG 1990, s. I‑2681, punkt 25, och där angiven rättspraxis).
Det kan dock konstateras att kommissionen i sin bedömning av överträdelsens allvar faktiskt inte har behandlat sökandena olika
vad gäller andelen av försäljningsvärdet, utan har använt en generell procentsats på 17 procent avseende alla berörda företag.
Kommissionen har motiverat detta tillvägagångssätt med att det rörde sig om en enda, fortlöpande överträdelse.
Fråga uppkommer därför huruvida, mot bakgrund av den rättspraxis som Team Relocations har hänvisat till, kommissionen hade
rätt att avstå från varje form av differentiering mellan kartelldeltagarna och varje beaktande av de särskilda omständigheterna
i förevarande fall vid bedömningen av hur allvarlig den av Team Relocations begångna överträdelsen var.
Det framgår av rättspraxis att i de fall flera företag har deltagit i en överträdelse ska, för vart och ett av företagen,
prövas hur allvarlig den enskilda överträdelsen var (domstolens dom av den 16 december 1975 i de förenade målen 40/73–48/73,
50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 och 114/73, Suiker Unie m.fl. mot kommissionen, REG 1975, s. 1663, punkt 623, och domen
i det ovan i punkt 33 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 150). Denna slutsats är en logisk följd av
principen att straff och påföljder ska vara individuella, enligt vilken ett företag endast kan påföras sanktioner för gärningar
som är hänförliga till detta företag. Den principen gäller i varje administrativt förfarande som kan leda till sanktioner
enligt gemenskapens konkurrensregler (förstainstansrättens dom av den 29 november 2005 i mål T‑62/02, Union Pigments mot kommissionen,
REG 2005, s. II‑5057, punkt 119).
Det framgår vidare av ett stort antal domar från domstolen och tribunalen att det ska göras en individuell bedömning av överträdelsens
allvar, vid vilken hänsyn ska tas till ett stort antal omständigheter, såsom omständigheterna i det enskilda fallet, det sammanhang
i vilket överträdelsen ingår och böternas avskräckande verkan (domen i de ovan i punkt 66 nämnda förenade målen Musique Diffusion
française m.fl. mot kommissionen, punkt 106, och dom av den 17 juli 1997 i mål C‑219/95 P, Ferriere Nord mot kommissionen,
REG 1997, s. I‑4411, punkt 33 och där angiven rättspraxis, förstainstansrättens dom av den 18 juli 2005 i mål T‑241/01, Scandinavian
Airlines System mot kommissionen, REG 2005, s. II‑2917, punkt 83 och följande punkter). Domstolen har således funnit att den
omständigheten att ett företag inte har deltagit i ett konkurrensbegränsande samarbetes samtliga led, eller att det har spelat
en mindre roll i de delar av samarbetet som det deltagit i, ska beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är
och i förekommande fall vid fastställelsen av böterna (se domen i det ovan i punkt 33 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni,
punkt 90, och domen i det ovan i punkt 75 nämnda målet Bolloré m.fl. mot kommissionen, punkt 429,och där angiven rättspraxis).
När tribunalen dömer gör den emellertid inte sin individuella bedömning i samband med bedömningen av överträdelsens allvar,
det vill säga vid fastställandet av grundbeloppet för böterna, utan vid justeringen av grundbeloppet på grundval av försvårande
eller förmildrande omständigheter. (förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑73/04, Carbone-Lorraine mot kommissionen,
REG 2008, s. II‑2661, punkt 100 och följande punkter, vilken efter överklagande fastställdes av domstolen i dom av den 12 november 2009
i mål C‑554/08 P, Carbone-Lorraine mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen). Förvisso nämns ordet ”allvar” i
de delar av domarna i de ovan i punkt 75 nämnda målen BASF mot kommissionen respektive Coats Holdings och Coats mot kommissionen
som Team Relocations hänvisat till. Emellertid gällde detta inte fastställandet av böternas grundbelopp utan frågan huruvida
kommissionen haft fog för att beakta företagets ledande roll (domen i det ovan i punkt 75 nämnda målet BASF mot kommissionen,
punkt 280) och i en mindre roll, vilken mer liknade en medlarroll, som försvårande omständigheter (dom i det ovan i punkt 75
nämnda målet Coats Holdings och Coats mot kommissionen, punkt 214).
Denna rättspraxis ligger emellertid i linje med den rättspraxis som nämns i punkterna 84 och 85 ovan. I dessa domar användes
begreppet ”allvar” för att mer allmänt beskriva överträdelsens omfattning, och inte i den tekniska mening som avses i riktlinjerna
för beräkning av böter. Kommissionen hade följaktligen rätt att beakta vissa aspekter av ”allvaret” i den mening som avses
i artikel 23 i förordning nr 1/2003 inom ramen för förmildrande och försvårande omständigheter och inte inom ramen för ”allvaret”
i den mening som avses i dess riktlinjer för beräkning av böter.
Detta är bland annat fallet vad gäller bedömningen av hur allvarligt deltagandet är i en enda, fortlöpande överträdelse som
begåtts av ett flertal företag. Domstolen har i detta hänseende slagit fast att, vad gäller riktlinjer för beräkning av böter
som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade
1998 års riktlinjer), ska frågan hur allvarligt deltagandet av varje berört företag är prövas inom ramen för en bedömning
av eventuella försvårande eller förmildrande omständigheter (dom av den 12 november 2009 i det ovan i punkt 86 nämnda målet
Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 27). Då det är fråga om en enda, fortlöpande överträdelse syftar begreppet överträdelse,
i den mening som avses i 1998 års riktlinjer, på överträdelsen i dess helhet, i vilken ett flertal företag varit inblandade.
Denna överträdelses ”allvar” är därmed densamma för alla deltagarna.
Domen av den 12 november 2009 i det ovan i punkt 86 nämnda målet Lorraine mot kommissionen gällde emellertid 1998 års riktlinjer.
2006 års riktlinjer innebar en grundläggande förändring av metoden för att beräkna böterna. För det första avskaffades indelningen
av överträdelserna i tre klasser (”mindre allvarliga”, ”allvarliga” och ”mycket allvarliga”). Det nuvarande systemet, med
en skala som går från 0 till 30 procent, möjliggör en mycket precisare differentiering på grundval av överträdelsernas allvar.
För det andra avskaffades schablonbeloppen. Hädanefter beräknas grundbeloppet på grundval av varje företags försäljningsvärde,
med direkt eller indirekt samband till överträdelsen. Denna nya metod gör det således möjligt att enklare ta hänsyn till varje
företags eget deltagande i överträdelsen, vid bedömningen av överträdelsens allvar. Metoden gör det även möjligt att beakta
om en enda, fortlöpande överträdelse blir mindre allvarlig med tiden.
För det tredje bekräftade kommissionen under förhandlingen att den i sin beslutspraxis inte nödvändigtvis tillämpade en enda
procentsats för samtliga deltagare i en sådan överträdelse. I besluten i ärendet ”Candle Waxes” K (2008) 5476 av den 1 oktober 2008
om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/C.39.181 – Ljusmassa) som offentliggjordes
i sammandrag i
Europeiska unionens officiella tidning
av den 4 december 2009 (EUT C 295, s. 17), och ärendet, ”Heat Stabilisers” K(2009) 8682 av den 11 november 2009 om ett förfarande
enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/38.589 – Värmestabilisatorer) som offentliggjordes i sammandrag
i
Europeiska unionens officiella tidning
av den 12 november 2010 (EUT C 307, s. 9), tillämpade kommissionen olika procentsatser för olika kategorier av kartelldeltagare
utifrån hur allvarligt deras deltagande i överträdelsen hade varit. I det senare ärendet fastställdes i synnerhet en högre
procentsats för de företag som inte endast deltagit i fastställandet av priser utan även deltagit i uppdelningen av kunderna
och/eller marknaden.
Emellertid är detta tillvägagångssätt inte något som krävs enligt den nya metoden. Även om den rättspraxis till vilken hänvisas
i punkterna 84 och 85 ovan tyder på att kommissionen ska beakta hur allvarligt deltagandet i överträdelsen varit och de särskilda
omständigheterna i ärendet, har kommissionen fortfarande rätt att vid tillämpningen av 2006 års riktlinjer ta sådana hänsyn
vid bedömningen av överträdelsens allvar eller justeringen av grundbeloppet på grundval av förmildrande eller försvårande
omständigheter. För det fall att kommissionen använder detta tillvägagångssätt måste dock beaktandet av förmildrande och försvårande
omständigheter göra det möjligt att i tillräcklig grad ta hänsyn till det relativa allvaret av deltagandet i en enda, fortlöpande
överträdelse, liksom av eventuella förändringar över tiden av deltagandets allvarlighetsgrad.
I detta fall har kommissionen fastställt en enda procentsats på 17 procent för alla de aktuella företagen. Team Relocations
har anfört att det relativa allvaret av dess deltagande varit mindre än andra inblandade företags och att ett flertal särskilda
eller ovanliga omständigheter borde ha beaktats. Bolagets argument till stöd för detta påstående ska således prövas inom ramen
för grunden att kommissionen gjort en oriktig bedömning av förmildrande omständigheter. Team Relocations deltog i alla delar
av det konkurrensbegränsande samarbete som genomfördes under den tid bolaget deltog i kartellen och har bara anfört att dess
deltagande varit mindre intensivt. Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första och andra delgrunden. Team
Relocations argument ska beaktas vid prövningen av den sjätte grunden (punkt 125 och följande punkter nedan).
Det påstådda åsidosättandet av proportionalitetsprincipen
Vad gäller det påstådda åsidosättandet av proportionalitetsprincipen finner tribunalen att en procentsats på 17 procent sett
för sig inte är oproportionerlig i förhållande till Team Relocations faktiska ansvar för överträdelsen, som bland annat bestått
i att dela upp marknaden och manipulera förfarandet för anbudsinfordran. Av punkt 23 i 2006 års riktlinjer framgår tydligt
att den andel av försäljningsvärdet som ska beaktas vid horisontella avtal om fastställande av priser och uppdelning av marknaden
normalt ska bestämmas i ”den övre delen av skalan”. Kommissionen har således haft fog för att fastställa en procentsats på
17 procent, vilket är lågt för att vara i ”den övre delen av skalan”.
Den påstådda bristande motiveringen
Vad gäller denna grunds fjärde del, kan det konstateras att motiveringen avseende fastställandet av grundbeloppet förvisso
inte är särskilt utförlig. Emellertid har domstolen funnit att kommissionen har uppfyllt sin motiveringsskyldighet om den
i sitt beslut angett de omständigheter som gjort det möjligt för den att fastställa överträdelsens allvar och varaktighet,
och den är inte skyldig att ange någon mer utförlig redogörelse eller fler sifferuppgifter avseende beräkningen av böterna
(se förstainstansrättens dom av den 29 april 2004 i de förenade målen T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 och
T‑252/01, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑1181, punkt 252 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har kommissionen i skäl 542 i det angripna beslutet angett skälen till varför den bedömt överträdelsen
som mycket allvarlig, närmare bestämt själva arten av de konstaterade uppenbara konkurrensbegränsningarna. Kommissionen har
vidare i samma skäl angett varför den inte undersökt överträdelsens verkan och geografiska utbredning, och hänvisat till den
rättspraxis enligt vilken, om konkurrensbegränsningarna är uppenbara, en överträdelse kan kvalificeras som mycket allvarlig
utan att det krävs att ett sådant beteende kännetecknas av en särskild geografisk utbredning eller en särskild verkan (förstainstansrättens
dom i det ovan i punkt 85 nämnda målet Scandinavian Airlines System mot kommissionen, punkterna 84 och 85, och av den 27 juli 2005
i de förenade målen T‑49/02–T‑51/02, Brasserie nationale m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. II‑3033, punkterna 178 och 179).
Mot bakgrund av denna rättspraxis har kommissionen följaktligen i tillräcklig grad motiverat sin kvalificering av överträdelsen
som mycket allvarlig.
Det förefaller emellertid önskvärt att kommissionen ger mer utförliga motiveringar avseende beräkningen av böter så att företagen
mer i detalj kunde få reda på hur de böter som ålagts dem har beräknats. På ett mera allmänt sätt kunde detta bidra till en
ökad insyn i det administrativa förfarandet och underlätta tribunalens utövande av sin obegränsade behörighet. Det ska inom
ramen för denna vara möjligt för tribunalen att pröva – förutom det ifrågasatta beslutets lagenlighet – huruvida de ålagda
böterna är lämpliga (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑248/98 P, KNP BT mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9641,
punkt 46). Denna möjlighet kan emellertid inte ändra omfattningen av de krav som följer av motiveringsskyldigheten, vilket
kommissionen också har påpekat.
För det andra kan det konstateras att den rättspraxis som kommissionen har hänvisat till avser riktlinjer för böter som döms
ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [i EKSG-fördraget] (EGT C 9, 1998, s. 3) och går tillbaka till
tiden före antagandet av riktlinjer. 2006 års riktlinjer innebar emellertid en grundläggande förändring av metoden för att
beräkna böterna. I synnerhet avskaffades indelningen av överträdelserna i tre klasser (”mindre allvarliga”, ”allvarliga” och
”mycket allvarliga”) och ett system med en skala som går från 0 till 30 procent infördes, för att möjliggöra en betydligt
noggrannare differentiering. Vidare är grundbeloppet för böterna hädanefter ”knutet till en andel av försäljningsvärdet och
grundas på överträdelsens allvar multiplicerat med antalet år som företaget deltagit i överträdelsen” (punkt 19 i 2006 års
riktlinjer). Regelmässigt ”uppgår den andel av försäljningsvärdet som beaktas till högst 30 %” (punkt 21). Vad gäller horisontella
avtal om fastställande av priser, uppdelning av marknaden och produktionsbegränsningar, ”som … hör till mest allvarliga konkurrensbegränsningarna”
ska den andel av försäljningsvärdet som ska beaktas vid sådana överträdelser i regel bestämmas ”i den övre delen av skalan”
(punkt 23).
Under dessa förhållanden kan kommissionen, i princip, inte längre nöja sig med att endast ange att en överträdelse varit ”mycket
allvarlig” och låta bli att motivera sitt val av den andel av försäljningsvärdet som ska beaktas. Såsom angetts ovan innebär
det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över vad gäller böter en skyldighet att motivera sina beslut
på ett sätt som gör det möjligt för den berörde att få reda på skälen till kommissionens beslut och för tribunalen att utöva
sin kontroll.
I förevarande fall kan det konstateras att kommissionen i skäl 543 i det angripna beslutet fastställt en procentsats på en
nivå som knappt överstiger mitten på denna skala, närmare bestämt 17 procent, och endast motiverat sitt beslut med att överträdelsen
var av ”mycket allvarlig” art. Kommissionen har emellertid inte på något mer utförligt sätt förklarat hur bedömningen av överträdelsen
som ”mycket allvarlig” fått kommissionen att fastställa procentsatsen 17 procent och inte en andel som klart ligger ”i den
övre delen av skalan”. Denna motivering kan endast vara tillräcklig när kommissionen tillämpar en procentsats som ligger mycket
nära den nedre gränsen i det intervall som föreskrivs för de allvarligaste konkurrensbegränsningarna, vilken för övrigt är
mycket fördelaktig för sökanden. I ett sådant fall är en ytterligare motivering, som går utöver den motivering som finns i
själva riktlinjerna, inte nödvändig. Om kommissionen däremot hade velat tillämpa en högre procentsats hade den varit skyldig
att ge en mer utförlig motivering, såsom den har gjort i besluten i ärendena ”Carglass” (skälen 669–678), ”Heat Stabilisers”
och ”Candle Waxes” (skälen 641–653).
Vad gäller motiveringen avseende fastställandet av en enhetlig procentsats på 17 procent kan slutsatsen dras att kommissionen
utgått från principen att fastställandet av en enda, fortlöpande överträdelse motiverar att en enda procentsats används. Denna
slutsats är tillräckligt motiverad och grundad (se ovan punkt 39 och följande punkter).
Talan kan således inte vinna bifall vad gäller den fjärde delgrunden.
Det framgår av det som anförts ovan att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
4.
Den fjärde grunden: Det finns inte någon grund för att multiplicera det belopp som bestämts på grundval av försäljningsvärdet
med antalet år företaget deltagit i överträdelsen.

Parternas argument
Team Relocations har hävdat att punkt 24 i 2006 års riktlinjer – i vilken föreskrivs ett system där det belopp som bestämts
på grundval av försäljningsvärdet multipliceras med antalet år ett företag deltagit i överträdelsen – ger den tid som överträdelsen
påstås ha pågått en oproportionerlig stor betydelse jämfört med andra relevanta omständigheter, inte minst överträdelsens
allvar. I denna bestämmelse beaktas således inte i tillräcklig grad kravet att de böter respektive företag åläggs ska anpassas
efter det enskilda fallet. I bestämmelsen föreskrivs en formel för beräkning av böterna som tillmäter överträdelsens längd
i tiden en betydelse som är uppenbart oproportionerlig.
I andra hand har Team Relocations yrkat att tribunalen ska tillämpa en multiplikationsfaktor som inte är större än 2. För
det fall tribunalen fastställer multiplikationsfaktorn 7 yrkar Team Relocations under alla förhållanden att andelen av försäljningsvärdet
för de första fem åren (1997–2001) ska sättas ned till en procentsats på maximalt 5 procent, eftersom Team Relocations inte
deltagit i något skenanbud under dessa år. För de två sista åren (det vill säga år 2002 och 2003) yrkas att denna andel sätts
ned till 12 procent.
Kommissionen har bestritt dessa yrkanden.

Tribunalens bedömning
Även om Team Relocations hävdar att ”det [inte] finns … någon grund” för att multiplicera det belopp som bestämts på grundval
av försäljningsvärdet med det antal år bolaget deltagit i överträdelsen har bolaget inte bestritt att denna metod har stöd
i bestämmelserna i 2006 års riktlinjer. Förevarande grund åsyftar således snarast att punkt 24 i 2006 års riktlinjer påstås
vara oproportionerlig, eftersom en sådan multiplikation föreskrivs i denna bestämmelse.
Angående detta anges i artikel 23.3 i förordning nr 1/2003 att ”[n]är bötesbeloppet fastställs, skall hänsyn tas både till
hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått” utan att det närmare anges hur överträdelsens varaktighet ska beaktas
rent praktiskt. Denna allmänna bestämmelse har preciserats genom de olika riktlinjerna för beräkning av böter. Närmare bestämt
föreskrevs i 1998 års riktlinjer, vad gällde överträdelser med lång varaktighet (normalt längre än fem år), att beloppet för
varje år kunde fastställas till 10 procent av det belopp som fastställts för överträdelsens allvar. En multiplicering med
antal år bolaget deltagit i överträdelsen, såsom föreskrivs i 2006 års riktlinjer, är däremot detsamma som att höja beloppet
med 100 procent per år.
Detta tillvägagångssätt innebär en grundläggande förändring av metoden vad gäller hur överträdelsens varaktighet beaktas.
Artikel 23.3 i förordning nr 1/2003 utgör emellertid inte hinder för en sådan utveckling. Förvisso förefaller den franska
språkversionen av bestämmelsen lägga mindre vikt vid överträdelsens varaktighet än vid dess allvar när det gäller att bestämma
böternas belopp. Andra språkversioner, som den engelska (”… regard shall be had both to the gravity and to the duration of
the infringement”) och den tyska (”… ist sowohl die Schwere der Zuwiderhandlung als auch deren Dauer zu berücksichtigen”)
tyder på att denna bestämmelse lägger lika stor vikt vid överträdelsens allvar som dess varaktighet.
Vad gäller andrahandsyrkandena räcker det med att konstatera att även om kommissionen vid höjningen av böterna på grundval
av varaktigheten tidigare ibland har beaktat en överträdelses utveckling i tiden, finns det ingen bestämmelse i 2006 års riktlinjer
som tvingar kommissionen att i ett sådant fall tillämpa en multiplikationsfaktor som inte överstiger 2, eller minska den procentuella
andelen av försäljningsvärdet som fastställts på grundval av överträdelsens allvar. Tribunalen finner, inom ramen för sin
obegränsade behörighet, att det inte finns anledning att bevilja den nedsättning som Team Relocations har yrkat i första hand.
Vad gäller det andra yrkandet kommer detta att prövas i punkt 125 och följande punkter nedan.
Med förbehåll för denna sista punkt kan talan inte vinna bifall på den fjärde grunden.
5.
Den femte grunden: Skäl saknas för åläggande av ett tilläggsbelopp
I denna grund har Team Relocations anfört att kommissionen åsidosatt likabehandlingsprincipen och proportionalitetsprincipen.

Parternas argument
Team Relocations har för det första gjort gällande att fastställande av ett tilläggsbelopp i enlighet med punkt 25 i 2006
års riktlinjer utgör ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen, eftersom bolaget, till skillnad från vissa andra av dem
mot vilka det angripna beslutet var riktat, inte har slutit avtal om såväl fastställande av priser som uppdelning av marknaden.
Vidare hör de förfaranden som Team Relocations genomfört inte till de kategorier av överträdelser som kan motivera att ett
tilläggsbelopp adderas till böternas grundbelopp.
För det andra anser Team Relocations att, eftersom den överträdelse som bolaget begått är föga allvarlig, proportionalitetsprincipen
åsidosätts genom det angripna beslutet då det i detta fastställs ett tilläggsbelopp på 17 procent av försäljningsvärdet.
Kommissionen anser att fastställandet av ett tilläggsbelopp på 17 procent var motiverat.

Tribunalens bedömning
Team Relocations har anfört att kommissionen åsidosatt likabehandlingsprincipen (första delgrunden) och proportionalitetsprincipen
(andra delgrunden) vad gäller beräkningen av tillägsbeloppet. Vad gäller detta anges i punkt 25 i 2006 års riktlinjer följande:
”kommissionen [ska], oavsett varaktigheten av företagets överträdelse, höja grundbeloppet med ett belopp på mellan 15 och
25 % av försäljningsvärdet … för att avskräcka företagen från att över huvud taget delta i horisontella avtal om fastställande
av priser, uppdelning av marknaden och produktionsbegränsningar”.
Vad gäller den första delgrunden finner tribunalen att likabehandlingsprincipen inte har åsidosatts, eftersom kommissionen
har tillämpat samma tilläggsbelopp för samtliga mot vilka det angripna beslutet var riktat, med motiveringen att de alla deltagit
i en enda, fortlöpande överträdelse i vilken ingick fastställande av priser och uppdelning av marknaden. Ordalydelsen i punkt 25
i 2006 års riktlinjer (”skall … höja”, ”will include”, ”fügt hinzu”) visar dessutom att påförandet av ett tilläggsbelopp sker
med automatik och inte förutsätter att några andra omständigheter föreligger. I övrigt hänvisar tribunalen till punkt 81 och
följande punkter ovan, eftersom resonemanget i dessa punkter, efter nödvändig anpassning, är tillämpligt vad avser påförandet
av ett tilläggsbelopp.
Vad gäller denna grunds andra del hänvisar tribunalen till punkt 94 ovan i vilken tribunalen fann att en procentsats på 17 procent
sett för sig var proportionerlig med hänsyn till Team Relocations faktiska ansvar för överträdelsen. Denna slutsats är även
tillämplig vad gäller tilläggsbeloppet, som också har satts till 17 procent. Vidare anser tribunalen att en procentsats på
17 procent är lämplig för att säkerställa en tillräcklig avskräckande verkan. Den omständigheten att den skala som föreskrivs
i 2006 års riktlinjer vad gäller tilläggsbeloppet går ifrån 15 till 25 procent, och inte från 0 till 30 procent saknar i detta
hänseende betydelse.
Talan kan således inte vinna bifall på den femte grunden.
6.
Den sjätte grunden: Förekomsten av förmildrande omständigheter

Parternas argument
Sökanden har anfört att det föreligger flera förmildrande omständigheter som motiverar att bolagets böter kraftigt sätts ned
med stöd av punkterna 20 och 29 i 2006 års riktlinjer. Företagets begränsade deltagande i överträdelsen utgör en sådan förmildrande
omständighet. Team Relocations har anfört att bolaget i förevarande fall inte har deltagit aktivt i upprättandet av de konkurrensbegränsande
arrangemangen, aldrig deltagit i något möte som syftade till att begränsa konkurrensen, aldrig deltagit i de allvarligaste
delarna av överträdelsen – det vill säga de skriftliga avtalen om fastställande av priser och arrangemangen för provisioner
som överenskommits för kontorsflyttningar – och endast tillfälligtvis och i särskilda fall gått med på provisioner eller lämnat
eller efterfrågat skenanbud, och för ett mycket begränsat antal kunder och flyttuppdrag, samt inte lämnat eller efterfrågat
något skenanbud före år 2002. Emellertid har den omständigheten att Team Relocations deltagande i överträdelsen var begränsat
inte alls beaktats – vare sig vid bedömningen av överträdelsens allvar eller av dess varaktighet, eller ens vid prövningen
av om det förelåg förmildrande omständigheter.
Team Relocations har vidare anfört att flera av skenanbuden begärts av kommissionens anställda. Av vad Allied Arthur Pierre
angett framgår klart att skenanbuden var väl kända av kommissionens anställda på alla nivåer i hierarkin och att de till och
med efterfrågades av kommissionens anställda. Kommissionen kan inte förneka sitt ansvar vad gäller förfarandena avseende skenanbuden,
vilka lämnats med kommissionens godkännande eller på begäran av kommissionens egna anställda.
Kommissionen har anfört att Team Relocations argument är utan betydelse, är utan verkan och/eller är vilseledande. I synnerhet
anser inte kommissionen att de arrangemang Team Relocations deltagit är mindre allvarliga än de skriftliga avtalen om priser.

Tribunalens bedömning
Det framgår av det angripna beslutet att kommissionen inte fann att det förelåg någon förmildrande omständighet. Team Relocations
anser emellertid att det finns flera omständigheter som skiljer den överträdelse som bolaget begått från den som andra berörda
bolag begått – omständigheter som visar att dess deltagande var begränsat eller som har samband med kommissionens beteende.
Bolagets eventuella deltagande i upprättandet av de konkurrensbegränsande arrangemangen
Vad för det första gäller påståendet att Team Relocations inte har deltagit aktivt i upprättandet av de aktuella konkurrensbegränsande
arrangemangen, konstaterar tribunalen att bolagets första deltagande i genomförandet av avtalet om provisioner förvisso härrör
från år 1997, medan detta förfarande infördes under 80-talet. Emellertid är denna omständighet endast relevant vad gäller
frågan huruvida ett företag har haft en ledande roll, eller initiativet, vid överträdelsen, något som kan anses vara en försvårande
omständighet enligt punkt 28 i 2006 års riktlinjer. Däremot utgör omständigheten att bolaget inte har deltagit aktivt i upprättandet
av de aktuella konkurrensbegränsande arrangemangen inte i sig en förmildrande omständighet.
Team Relocations påstått begränsade deltagande i överträdelsen
Vad för det andra gäller påståendet att bolagets deltagande i överträdelsen varit begränsat är det utrett att Team Relocations
aldrig har deltagit i de skriftliga avtalen om fastställande av priser, vid möten med konkurrensbegränsande syfte, i fastställande
av
ad hoc
-priser för ett visst flyttuppdrag eller i arrangemangen om provisioner avseende kontorsflyttningar. Vidare har Team Relocations
endast deltagit i förfarandena med skenanbud under perioden februari 2002–september 2003.
Tribunalen påpekar att enligt tredje strecksatsen i punkt 29 i 2006 års riktlinjer ska det berörda företaget för att erhålla
nedsättning av böterna med hänvisning till förmildrande omständigheter ”[kunna] visa att dess deltagande i överträdelsen har
varit mycket begränsat” och detta ”eftersom företaget under den tid då det var bundet av de otillåtna avtalen i realiteten
undvek att tillämpa dem genom att bete sig på ett konkurrensinriktat sätt på marknaden”. Dessa villkor är dock inte uppfyllda
i förevarande fall.
Emellertid visar användningen av uttrycket ”till exempel följande” att uppräkningen av omständigheter i punkt 29 i 2006 års
riktlinjer inte är uttömmande. Såsom tribunalen har konstaterat vad gäller den tredje grunden ska vidare omständigheterna
i det enskilda fallet beaktas, bland annat huruvida företagit deltagit i en överträdelses samtliga led. Detta ska ske, om
inte vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är, så åtminstone vid justeringen av grundbeloppet med hänsyn till försvårande
eller förmildrande omständigheter. Denna skyldighet var faktiskt ett av skälen till att domstolen kunde dra slutsatsen att
begreppet en enda, fortlöpande överträdelse inte strider mot principen om personligt ansvar för överträdelser av konkurrensrätten
(domen i det ovan i punkt 33 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 84). De krav som anges i tredje strecksatsen
i punkt 29 räcker inte för att säkerställa denna möjlighet. Följaktligen ska omständigheterna i det aktuella fallet prövas.
Det är utrett att den aktuella överträdelsen har förändrats med tidens lopp. Skriftliga avtal användes under överträdelsens
första skede, från 1984 fram till början av 90-talet, men användningen av sådana avtal upphörde därefter. Överträdelsens andra
skede kännetecknades av användningen av skenanbud och provisioner. Följaktligen skulle den andel av försäljningsvärdet som
ska beaktas enligt punkt 19 i 2006 års riktlinjer i princip kunna ändras med tiden. Denna omständighet skulle också kunna
motivera en sänkning av böterna med hänsyn till förmildrande omständigheter.
Tribunalen finner emellertid att de beteenden som Team Relocations har deltagit i inte utgör mindre allvarliga överträdelser
än de skriftliga avtalen om priser eller
ad hoc
-fastställande av priser för bestämda flyttuppdrag. I motsats till vad Team Relocations har påstått påverkade nämligen skenanbuden
och provisionerna också priserna (se punkt 44 ovan). Det faktum att Team Relocations inte har deltagit i arrangemangen om
provisioner avseende kontorsflyttningar eller i systemet med skenanbud före februari 2002 är på samma sätt av mindre betydelse
vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen varit. Detta gäller även den omständigheten att Team Relocations inte deltagit
i möten med konkurrensbegränsande syfte, eftersom det konkurrensbegränsande samarbetet skett med hjälp av metoder som gjorde
sådana möten onödiga.
Följaktligen hade kommissionen rätt att fastställa en enda procentsats för hela den tid den enda, fortlöpande överträdelsen
pågick och inte beakta hur denna överträdelse förändrats med tidens lopp som en förmildrande omständighet.
Det påstådda godkännandet av beteendena
Vad för det tredje gäller argumentet att kommissionen ska ha godkänt eller uppmuntrat förfarandet med skenanbud, räcker det
att konstatera att det i punkt 29 sista strecksatsen i 2006 års riktlinjer anges att ”Grundbeloppet kan sänkas om … [f]öretagets
konkurrensbegränsande beteende har godkänts eller uppmuntrats av de offentliga myndigheterna eller lagstiftningen”.
Emellertid finns det i handlingarna inte något som styrker att kommissionen, i egenskap av institution, har godkänt, uppmuntrat
eller begärt skenanbuden. I själva verket hade kommissionen inte något intresse av att uppmuntra eller tolerera systemet med
skenanbud, eftersom detta system strider mot kommissionens intressen. Det faktum att vissa anställda begärt skenanbud avseende
flyttuppdrag som i slutänden betalas av kommissionen betyder inte att institutionen kände till detta förfarande, eller tagit
del i det, eftersom det måste göras en åtskillnad mellan kommissionens anställda och kommissionen i egenskap av institution.
Även om det antas att en anställd vid en institution efterfrågat skenanbud borde Team Relocations ha insett att en sådan begäran
inte kan göras i institutionens namn eller på institutionens initiativ, eftersom den uppenbart strider mot institutionens
ekonomiska intressen. Kravet på att inkomma med två eller tre kostnadsförslag är nämligen just avsett att säkerställa att
det finns en viss minsta grad av konkurrens och undvika att ett enda flyttbolag ensidigt kan bestämma priset för ett flyttuppdrag.
Enbart kännedom om ett konkurrensbegränsande beteende innebär vidare inte i sig att detta beteende underförstått har ”godkänts
eller uppmuntrats” av kommissionen i den mening som avses i artikel 29 sista strecksatsen i 2006 års riktlinjer. Ett påstått
avstående från att agera kan nämligen inte jämställas med ett aktivt agerande som ett godkännande eller en uppmuntran.
Under alla förhållanden konstaterar tribunalen att Team Relocations argument endast gäller skenanbuden. Förfarandet med skenanbud
är endast en av flera delar i en enda, fortlöpande överträdelse. De argument som anförts kan under inga förhållanden motivera
betalningen av provisioner.
Således ska dessa argument ogillas och talan kan följaktligen inte vinna bifall i någon del såvitt avser den sjätte grunden.
7.
Team Relocations sjunde grund och Amertranseurokoncernens första grund: Amertranseuro kan inte hållas ansvarigt för överträdelser
som begåtts av Team Relocations
I sin sjunde grund har Team Relocations i huvudsak gjort gällande att kommissionen gjorde fel när den för att bestämma värdet
på det 10-procentiga tak som föreskrivs i artikel 23.2 andra stycket i förordning nr 1/2003 beaktade Amertranseuros omsättning,
eftersom Amertranseurokoncernen inte kände till sitt dotterbolags konkurrensbegränsande förfaranden. Amertranseurokoncernen
har mer allmänt bestritt möjligheten att hålla koncernen ansvarig för överträdelser som Team Relocations har begått.

Parternas argument
Team Relocations har anfört att bolaget är den enda juridiska person som kan hållas ansvarig för det beteende vissa av dess
anställda uppvisat. Emellertid överstiger böterna 60 procent av dess totala omsättning. Varken Amertranseuro, Trans Euro eller
Team Relocations Ltd är ansvarigt för dessa förfaranden. Team Relocations moderbolag har aldrig haft kännedom om de tillfälliga
avtalen om provisioner och skenanbud och hade heller aldrig anledning att misstänka att dessa avtal fanns. För det fall tribunalen
finner att kommissionen haft fog för att hålla Team Relocations moderbolag ansvariga för en del av den överträdelse som Team
Relocations begått, hävdar dock Team Relocations icke desto mindre att det med hänsyn till omständigheterna i förevarande
fall inte är i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen att fastställa värdet på det 10-procentiga takbeloppet på grundval
av Amertranseuros konsoliderade omsättning.
Amertranseurokoncernen har för det första påpekat att kommissionen har motiverat sökandenas solidariska ansvar med att samtliga
tre moderbolag var i en position som tillät dem att utöva ett avgörande inflytande på Team Relocations affärspolicy. Domstolen
och tribunalen har emellertid ofta gett begreppet ”möjlighet att utöva ett avgörande inflytande” en betydligt snävare definition
än den som kommissionen använt i skäl 394 i det angripna beslutet.
Amertranseurokoncernen har för det andra anfört att om moderbolagens möjlighet att utöva ett avgörande inflytande över sina
dotterbolag gavs en alltför snäv tolkning skulle detta innebära en presumtion om ansvar som nästan inte går att vederlägga.
Moderbolagens ansvar skulle i själva verket bli ett strikt ansvar. Endast rent finansiella investerare som saknar intresse
av att bestämma affärsstrategin i de bolag i vilka de har investerat skulle undkomma detta ansvar.
Amertranseurokoncernen anser för det tredje att Team Relocations var helt självständigt vad gällde bolagets skötsel och att
inget av de tre bolagen kände till de aktuella förfarandena. De har således inte underlåtit att iaktta sin omsorgsplikt.
Amertranseurokoncernen har för det fjärde kritiserat kommissionen för att den använt ett ”asymmetriskt” tillvägagångssätt
vad gäller de aktuella moderbolagens ansvar. För tiden före den 8 september 2000 har kommissionen ansett att två mellanliggande
moderbolag (Trans Relocations Ltd och Trans Euro) varit ansvariga men inte den fysiska personen E, som är ägaren i toppen
av denna koncernstruktur. Å andra sidan har kommissionen för perioden från och med den 8 september 2000 inte endast hållit
dessa två mellanliggande moderbolag ansvariga utan även Amertranseuro, den nye ägaren till Trans Euro. Eftersom Amertranseuro
ägde samtliga aktier i de två mellanliggande moderbolagen innebär detta att detta bolags aktieägare i själva verket hölls
ansvariga för hela överträdelsen.
Kommissionen har bestritt dessa argument.

Tribunalens bedömning
I denna grund har Team Relocations gjort gällande att kommissionen har åsidosatt artikel 23 i förordning nr 1/2003 (första
delgrunden) och proportionalitetsprincipen (andra delgrunden) genom att påföra bolaget böter som översteg 10 procent av bolagets
omsättning. Eftersom frågan huruvida talan kan vinna bifall såvitt avser den första delgrunden beror på huruvida Amertranseuros
omsättning kan beaktas vid fastställandet av värdet för det 10-procentiga tak som anges i artikel 23.2 andra stycket i förordning
nr 1/2003, ska denna invändning prövas tillsammans med Amertranseurokoncernens första grund, att Amertranseurokoncernens medlemmar
inte kan hållas ansvariga för de överträdelser Team Relocations begått.
Huruvida de bolag som ingår i Amertranseurokoncernen kan hållas ansvariga för de överträdelser Team Relocations begått
Enligt unionens konkurrensrätt ska olika företag som ingår i samma koncern anses utgöra en ekonomisk enhet och således ett
företag i den mening som avses i artiklarna 81 EG och 82 EG, försåvitt de berörda bolagen inte självständigt bestämmer sitt
beteende på marknaden (domstolens dom av den 14 juli 1972 i mål 48/69, Imperial Chemical Industries mot kommissionen, REG 1972,
s. 619, punkterna 132 och 133, svensk specialutgåva, volym 2, s. 25, och förstainstansrättens dom av den 30 september 2003
i mål T‑203/01, Michelin mot kommissionen, REG 2003, s. II‑4071, punkt 290). Ett företag kan således hållas ansvarigt för
ett annat företags konkurrensbegränsande beteende, om det sistnämnda företaget inte självständigt har bestämt sitt beteende
på marknaden, utan i huvudsak har tillämpat instruktioner som det har fått av det förstnämnda företaget, särskilt när detta
beror på de ekonomiska och juridiska band som binder samman företagen (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P,
C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkt 117).
Fråga uppkommer därför vid vilken tidpunkt ett företag inte självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden, utan i huvudsak
tillämpar instruktioner som det har fått av sitt moderbolag.
Det framgår av rättspraxis att två kumulativa villkor måste vara uppfyllda. För det första måste moderbolaget kunna utöva
ett avgörande inflytande på dotterbolagen och för det andra måste det faktiskt utnyttja detta inflytande (domen i det ovan
i punkt 145 nämnda målet Imperial Chemical Industries mot kommissionen, punkt 137).
Vad gäller det första villkoret kan ett moderbolag utan tvekan utöva ett avgörande inflytande på sitt dotterbolag om det,
som Amertranseuro i förevarande fall, äger 100 procent av dotterbolaget, oavsett om det rör sig om ett direkt ägande eller
ett indirekt ägande genom andra bolag.
Vad gäller vilka beviskrav som ska ställas avseende frågan huruvida moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande
på dotterbolaget anser sökandena att moderbolaget kan hållas ansvarigt för överträdelsen endast när, utöver det faktum att
dotterbolaget är helägt, moderbolaget kände till de beivrade förfarandena eller underlåtit att iaktta sin omsorgsplikt.
Kommissionen har å sin sida i skäl 386 i det angripna beslutet utgått från den rättspraxis enligt vilken det, i det särskilda
fall då ett moderbolag äger 100 procent av aktierna i det dotterbolag som begått en överträdelse, såsom i förevarande fall,
föreligger en presumtion att ett moderbolag som äger samtliga aktier i ett dotterbolag har ett faktiskt, avgörande inflytande
över dotterbolagets agerande (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82, AEG‑Telefunken
mot kommissionen, REG 1983, s. 3151, punkt 50, svensk specialutgåva, volym 7, s. 287, och av den 16 november 2000 i mål C‑286/98
P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9925, punkt 29, och förstainstansrättens dom av den 20 april 1999
i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl
Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑931, punkterna 961 och 984, och av den 12 december 2007 i mål T‑112/05,
Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II‑5049, punkt 62).
Denna rättspraxis bekräftades av domstolen i dess dom av den 10 september 2009 i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen
(REG 2009, s. I‑8237). Domstolen angav bland annat att även om den i punkterna 28 och 29 i domen i det ovan i punkt 150 nämnda
målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, förutom ett innehav av 100 procent av dotterbolagets aktiekapital, även
nämnde andra omständigheter, såsom ett godtagande av det inflytande som moderbolaget utövade på dotterbolagets affärspolicy
och att de båda bolagen delade ombud under det administrativa förfarandet, påpekade domstolen dessa omständigheter endast
i syfte att redogöra för samtliga omständigheter som förstainstansrätten hade lagt till grund för sitt resonemang, och inte
för att kräva att ytterligare indicier åberopas om att moderbolaget verkligen har utövat inflytande (punkt 62 i domen).
I förevarande fall har sökandena inte lyckats bryta presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande, eftersom deras argumentation
bygger på policyöverväganden och enkla påståenden, såsom att Team Relocations sköttes självständigt. Under alla förhållanden
framgår det av skälen 490 och 491 i det angripna beslutet att kommissionen – när den hållit Amertranseuro ansvarigt för Team
Relocations deltagande i kartellen – inte uteslutande utgått från det obestridda faktum att Amertranseuro innehar samtliga
aktier i Team Relocations. Kommissionen har nämligen även beaktat andra faktiska omständigheter som stödde slutsatsen att
Amertranseuro utövade ett avgörande inflytande över Team Relocations affärspolicy.
Under perioden 1994–september 2001 hölls årliga möten mellan Team Relocations styrelse och de företrädare för Trans Euro som
ansvarade för den operativa och finansiella ledningen av det belgiska dotterbolaget samt med den som under denna tid var ägare
till Trans Euro-koncernen, vilken ansvarade för ledningen av koncernen och hade ett övergripande ansvar för det belgiska dotterbolaget.
Under perioden den 6 september 2001–september 2003 hölls även informella möten mellan Team Relocations och den företrädare
för Amertranseuro som ansvarade för ledningen av koncernen och hade ett övergripande ansvar för det belgiska dotterbolaget.
Kommissionen har vidare konstaterat att Team Relocations var tvunget att inkomma med flera rapporter, bland annat årlig internredovisning
till Team Relocations Ltd, från och med den 1 januari 1994 till och med den 7 september 2000, samt till Amertranseuro från
och med den 8 september 2000, det vill säga under den tid som företaget deltagit i överträdelsen.
Under dessa omständigheter hade kommissionen rätt att hålla Amertranseuro ansvarigt för de överträdelser som Team Relocations
begått eftersom sökandena utgjorde en ekonomisk enhet och således ett enda företag i den mening som avses i gemenskapens konkurrensrätt.
Följaktligen kan Amertranseuros omsättning beaktas för att fastställa värdet för det 10-procentiga tak som föreskrivs i artikel 23.2
andra stycket i förordning nr 1/2003. Följaktligen kan sökanden inte vinna framgång med sina invändningar angående detta beaktande.
Kommissionens påstådda ”asymmetriska” tillvägagångssätt
Amertranseurokoncernen har kritiserat kommissionen för att den använt ett ”asymmetriskt” tillvägagångssätt när den höll Amertranseuro
ansvarigt från och med det datum då Amertranseuro förvärvat Trans Euro-koncernen, närmare bestämt den 8 september 2000, trots
att kommissionen inte hållit den föregående ägaren, den fysiska personen E., ansvarig för tiden före den 8 september 2000.
Vad gäller Amertranseuros påstående att kommissionen även borde ha hållit E. ansvarig för överträdelsen fram till och med
den 7 september 2000, påpekar tribunalen att även om kommissionen hade kunnat göra detta kan den omständigheten att kommissionen
inte gjort det inte åberopas av sökandena för att visa att det angripna beslutet varit rättsstridigt. Det framgår nämligen
av rättspraxis att kommissionen förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller att hålla ett moderbolag ansvarigt
för en överträdelse, vid sidan av det bolag som är direkt inblandat i det konkurrensbegränsande beteendet (se, för ett liknande
resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 december 2006 i de förenade målen T‑259/02–T‑264/02 och T‑271/02, Raiffeisen
Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑5169, punkterna 331 och 332). Detta utrymme för skönsmässig
bedömning innebär även att kommissionen kan välja att endast rikta beslutet mot det aktuella företagets nuvarande moderbolag,
och inte till tidigare ägare av koncernen.
För övrigt har kommissionen inte heller hållit Zenic International Holdings Ltd – sökandenas nuvarande moderbolag – ansvarigt
för den aktuella överträdelsen. Det angripna beslutet kan således inte anses vara ”asymmetriskt”.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser denna invändning.
Argumenten som framförts avseende Amertranseurokoncernens subsidiära yrkande
Genom sina yrkanden och i sin första grund förefaller Amertranseurokoncernen hävda att även om Amertranseuro inte hållits
ansvarigt för mer än 1,3 miljoner euro, vilket avspeglar dess ansvar för en begränsad tid, det vill säga från och med den
8 september 2000, hålls Amertranseuro i själva verket ansvarigt för hela bötesbeloppet, eftersom Amertranseuro är ägare av,
och aktieägare i, Trans Euro och Team Relocations Ltd.
Detta påstående kan inte medföra att det angripna beslutets lagenlighet ifrågasätts, eftersom påståendet endast beskriver
vissa av de verkningar som detta beslut får för Amertranseuro. Dessa yrkanden ska således ogillas.
Påståendet att det ålagda bötesbeloppet är oproportionerligt högt
Vad gäller den andra delen av Team Relocations grund, räcker det med att hänvisa till påpekandena i punkt 94 ovan, enligt
vilka den tillämpade procentsatsen på 17 procent är proportionerlig i förhållande till Team Relocations faktiska ansvar för
överträdelsen. Det faktum att de böter som Team Relocations har ålagts överstiger 10 procent av bolagets omsättning saknar
betydelse, eftersom detta belopp ligger klart under taket på 10 procent av Amertranseurokoncernens omsättning.
Av ovanstående följer att talan inte kan vinna bifall vad avser Team Relocations sjunde grund eller Amertranseurokoncernens
första grund.
8.
Team Relocations åttonde grund och Amertranseurokoncernens andra grund: Sökandena saknar förmåga att betala och kommissionen
har gjort sig skyldig till maktmissbruk

Parternas argument
Team Relocations har gjort gällande att det av dess preliminära årsredovisning för det räkenskapsår som avslutades den 30 september 2007
framgår följande. Bolagets eget kapital (ej inräknat de böter bolaget kan vara skyldigt att betala till kommissionen) är negativt,
bolaget uppvisade nämnda räkenskapsår en förlust på 363 432 euro, och dess kassaflöde var negativt. Alla bolagets tillgångar
är pantsatta. Bolaget har inte möjlighet att erhålla någon ytterligare finansiering och kan således inte betala de böter som
kommissionen ålagt det.
Enligt Team Relocations kände kommissionen till bolagets utsatta finansiella situation. Genom att ålägga bolaget böter med
ett belopp som bolaget uppenbart inte kunde betala har kommissionen således gjort sig skyldig till maktmissbruk. Kommissionen
har också åsidosatt likabehandlingsprincipen. Team Relocations har yrkat att tribunalen ska sätta ned böterna till ett belopp
som avspeglar samma principer som kommissionen använt vad gäller Interdean och att tribunalen förpliktar kommissionen att,
i enlighet med artiklarna 58 och 65 i rättegångsreglerna, redovisa de omständigheter som kommissionen beaktat för att bevilja
Interdean en nedsättning med 70 procent av bötesbeloppet.
Amertranseurokoncernen har gjort gällande att de böter som kommissionen ålagt Team Relocations – vilka motsvarade nästan två
tredjedelar av dess omsättning år 2006 och till och med är i närheten av den absoluta gräns på 10 procent som föreskrivs i
förordning nr 1/2003 – är helt oproportionerliga. Enligt Amertranseuros koncernredovisning av den 30 september 2006 var koncernens
totala skulder 35 miljoner brittiska pund (GBP). Amertranseuro har vidare gjort gällande att resultatet av normala verksamheter
efter skatt varit negativt, deras materiella nettotillgångar är negativa och att samtliga dess tillgångar har pantsatts till
100 procent. Följaktligen kan koncernen inte betala böterna på 3,49 miljoner euro eller erhålla en bankgaranti för att betala
detta belopp vid en senare tidpunkt.
I repliken har Amertranseurokoncernen tillagt att vad gällde kravet på en ansökan för att tillämpa punkt 35 i 2006 års riktlinjer,
borde kommissionen åter använda det tillvägagångssätt som slogs fast i 1998 års riktlinjer och ex officio betrakta oförmåga
att betala som ett skäl att sätta ned böterna, som kommissionen tidigare gjort. Amertranseurokoncernen har vidare understrukit
att koncernens finansiella ställning försämrats under det räkenskapsår som avslutades den 30 september 2007.
Kommissionen har tillbakavisat dessa argument.

Tribunalens bedömning
I sin sista grund har sökandena gjort gällande att kommissionen genom att ålägga dem böter som överstiger deras betalningsförmåga
har gjort sig skyldig till maktmissbruk, åsidosatt punkt 35 i 2006 års riktlinjer och åsidosatt likabehandlingsprincipen.
Vad gäller det påstådda maktmissbruket erinrar tribunalen om att enligt fast rättspraxis innebär en rättsakt maktmissbruk
endast om det på grundval av objektiva, relevanta och samstämmiga uppgifter kan antas att den har antagits uteslutande, eller
åtminstone huvudsakligen, för att uppnå andra mål än dem som angivits eller för att kringgå ett förfarande som särskilt föreskrivs
i fördraget för att bemöta svårigheter i det enskilda fallet (se domstolens dom av den 13 november 1990 i mål C‑331/88, Fedesa
m.fl., REG 1990, s. I‑4023, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har dock sökandena inte gjort gällande att kommissionen ålagt dem böterna för att uppnå andra mål än dem
som angetts – närmare bestämt att genomföra gemenskapens konkurrensrätt – eller för att kringgå ett förfarande som särskilt
föreskrivs i fördraget. Det angripna beslutet innebär således inte maktmissbruk.
Vad gäller nedsättning av böterna med stöd av punkt 35 i 2006 års riktlinjer finns det tre kumulativa villkor som måste vara
uppfyllda för en sådan nedsättning, nämligen följande:
–        en ansökan har inlämnats under det administrativa förfarandet,
–        ett visst samhällssammanhang och en viss ekonomisk kontext föreligger, och
–        företaget saknar betalningsförmåga: företaget måste inkomma med objektiva bevis som visar att åläggande av böter oåterkalleligen
skulle äventyra det berörda företagets ekonomiska bärkraft och leda till att företagets tillgångar förlorade allt värde.
Tribunalen konstaterar dock att två av dessa tre kumulativa villkor inte är uppfyllda. För det första har sökandena, till
skillnad från andra berörda företag, inte under det administrativa förfarandet inkommit med någon ansökan om nedsättning av
böterna på grund av oförmåga att betala, trots att en sådan ansökan krävs enligt 2006 års riktlinjer. I detta sammanhang är
argumentet att kommissionen enligt 1998 års riktlinjer ex officio kunde beakta oförmåga att betala som en grund för nedsättning
irrelevant eftersom detta argument inte kan ge något stöd för påståendet att 2006 års riktlinjer åsidosatts. I den mån detta
argument anförts för att hävda att kommissionen, oberoende av vad som föreskrivs i punkt 35 i 2006 års riktlinjer, är skyldig
att ex officio undersöka de berörda företagens betalningsförmåga, kan det konstateras att någon sådan skyldighet inte framgår
av rättspraxis.
I en skrivelse som inkom till tribunalens kansli den 6 augusti 2010 begärde Team Relocations att det muntliga förfarandet
skulle återupptas, med motiveringen att kommissionen ändrat sin praxis vad gäller kravet att inkomma med en ansökan enligt
punkt 35 i 2006 års riktlinjer under det administrativa förfarandet. Denna ansökan avslogs i beslut av den 23 september 2010,
eftersom, tvärtemot vad Team Relocations anfört, ansökningarna faktiskt hade inkommit under det administrativa förfarandet
i de mål som Team Relocations hänvisat till. Även om det framgår av en tidningsartikel att kommissionen ”avser att formellt
ändra sina riktlinjer” för att kunna beakta händelser som skett efter det att ett beslut antagits, måste det konstateras att
denna ändring ännu inte har genomförts. Under alla förhållanden kan en ändring av tolkningen av 2006 års riktlinjer inte medföra
att ett beslut som fattats före denna ändring blir rättsstridigt.
För det andra har sökandena inte bestritt kommissionens konstaterande i skäl 651 i det angripna beslutet att det i förevarande
fall inte föreligger en ”viss ekonomisk kontext och ett samhällssammanhang” i den mening som avses i punkt 35 i 2006 års riktlinjer.
Mot bakgrund av ovanstående gjorde kommissionen en riktig bedömning när den fann att villkoren för att tillämpa punkt 35 i
2006 års riktlinjer inte var uppfyllda. Det är härvid inte nödvändigt att pröva huruvida det tredje villkoret, sökandens påstådda
bristande betalningsförmåga, var uppfyllt.
Vad gäller invändningen att kommissionen åsidosatt likabehandlingsprincipen räcker det med att konstatera att sökandena, till
skillnad från Interdean, inte väckt frågan om sin betalningsförmåga under det administrativa förfarandet och att de inte inkommit
med någon ansökan om att erhålla nedsättning av böterna av detta skäl. Deras situation är således inte jämförbar med den som
Interdean befann sig i. Det bör i detta sammanhang påpekas att inlämnandet av en ansökan om en nedsättning av böterna inte
är ett rent formkrav. Om en ansökan inte inlämnats kan ingen rättvisande bedömning av situationen göras, eftersom kommissionen
då inte har tillgång till sådana nödvändiga upplysningar – såsom interna uppgifter om det berörda företaget – som gör det
möjligt att bedöma företagets ekonomiska bärkraft.
Följaktligen kan talan inte vinna bifall såvitt avser sökandenas sista grund eller vad gäller Team Relocations yrkande att
tribunalen ska förplikta kommissionen att redovisa de omständigheter som kommissionen beaktat för att bevilja Interdean en
nedsättning med 70 procent av bötesbeloppet.
Eftersom talan inte kan bifallas på någon av sökandenas grunder, ska talan ogillas i dess helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att sökandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandena har tappat respektive
mål, ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas i båda målen.
2)
Team Relocations NV, Amertranseuro International Holdings Ltd, Trans Euro Ltd och Team Relocations Ltd ska ersätta rättegångskostnaderna.
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 16 juni 2011.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund
1.  Föremålet för talan
2.  Sökandena
3.  Det administrativa förfarandet
4.  Det angripna beslutet
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
1.  Den första grunden: Team Relocations har inte deltagit i den enda, fortlöpande överträdelse som beskrivs i det angripna
beslutet
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Begreppet ”en enda, fortlöpande överträdelse”
Kvalificeringen av det aktuella konkurrensbegränsande beteendet
–  Huruvida det funnits en övergripande plan med ett gemensamt mål
–  Huruvida Team Relocations avsiktligen har medverkat i den övergripande planen
–  Team Relocations kännedom om de konkurrensbegränsande beteendena
2.  Den andra grunden: Beräkningen av det försäljningsvärde som ska användas för Team Relocations
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Det relevanta försäljningsvärdet
Flyttningar som betalats av privatpersoner
3.  Den tredje grunden: Användningen av procentsatsen 17 procent av Team Relocations försäljningsvärde för att fastställa
grundbeloppet för bolagets böter
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Skyldigheten att bestämma böternas belopp på grundval av Team Relocations individuella roll
Det påstådda åsidosättandet av proportionalitetsprincipen
Den påstådda bristande motiveringen
4.  Den fjärde grunden: Det finns inte någon grund för att multiplicera det belopp som bestämts på grundval av försäljningsvärdet
med antalet år företaget deltagit i överträdelsen.
Parternas argument
Tribunalens bedömning
5.  Den femte grunden: Skäl saknas för åläggande av ett tilläggsbelopp
Parternas argument
Tribunalens bedömning
6.  Den sjätte grunden: Förekomsten av förmildrande omständigheter
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Bolagets eventuella deltagande i upprättandet av de konkurrensbegränsande arrangemangen
Team Relocations påstått begränsade deltagande i överträdelsen
Det påstådda godkännandet av beteendena
7.  Team Relocations sjunde grund och Amertranseurokoncernens första grund: Amertranseuro kan inte hållas ansvarigt för överträdelser
som begåtts av Team Relocations
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Huruvida de bolag som ingår i Amertranseurokoncernen kan hållas ansvariga för de överträdelser Team Relocations begått
Kommissionens påstådda ”asymmetriska” tillvägagångssätt
Argumenten som framförts avseende Amertranseurokoncernens subsidiära yrkande
Påståendet att det ålagda bötesbeloppet är oproportionerligt högt
8.  Team Relocations åttonde grund och Amertranseurokoncernens andra grund: Sökandena saknar förmåga att betala och kommissionen
har gjort sig skyldig till maktmissbruk
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: engelska.