CELEX: 62014CJ0338
Zahtjev za prethodnu odluku
Samozaposleni trgovački zastupnici
Direktiva 86/653/EEZ
Članak 17. stavak 2.
Nalogodavčev raskid ugovora o zastupanju
Obeštećenje zastupnika
Zabrana kumuliranja sustava odštete za stranke i sustava naknade štete
Pravo zastupnika na naknadu štete uz odštetu za stranke
Pretpostavke

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. stavka 2. Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (
SL L 382, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.; u daljnjem tekstu: Direktiva).
Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društva Quenon K. SPRL i, s druge strane, društva Beobank SA, prije Citibank Belgium SA (u daljnjem tekstu: Citibank), i društva Metlife Insurance SA, prije Citilife SA (u daljnjem tekstu: Citilife), u vezi s isplatom odštete i naknade štete koju je Quenon zatražio jer su spomenuta društva raskinula njegov ugovor o zastupanju.
Pravni okvir
Pravo Unije
U uvodnim izjavama 2. i 3. Direktive navedeno je:
„budući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama;
budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila“.
Članak 1. Direktive određuje:
„1.   Mjere usklađivanja propisane ovom Direktivom primjenjuju se na zakone i druge propise država članica koji uređuju odnose između trgovačkih zastupnika i njihovih nalogodavaca.
2.   Za potrebe ove Direktive ,trgovački zastupnik' znači samozaposleni posrednik koji ima stalno ovlaštenje za posredovanje pri prodaji ili kupnji robe u ime druge osobe, dalje u tekstu ,nalogodavca', odnosno za posredovanje i sklapanje takvog posla u ime i za račun nalogodavca.
[...]“
Članak 17. stavci 1. do 3. te direktive propisuje:
„1.   Države članice poduzimaju neophodne mjere kako bi osigurale da trgovački zastupnik, nakon raskida ugovora o zastupanju, bude obeštećen sukladno stavku 2. ovog članka, odnosno da mu se nadoknadi šteta sukladno stavku 3. ovog članka.
2.
(a)
Trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako i u mjeri u kojoj:
—
je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je u značajnoj mjeri povećao opseg posla s postojećim strankama te nalogodavac nastavlja ostvarivati znatnu korist od poslovanja s takvim strankama,
i
—
plaćanje odštete je pravično uzmu li se u obzir sve okolnosti, a posebno izgubljena provizija trgovačkog zastupnika od poslovanja s takvim strankama. […]
(b)
Iznos odštete ne može prelaziti iznos koji odgovara odšteti za jednu godinu izračunatoj na temelju prosječne godišnje naknade za rad trgovačkog zastupnika tijekom prethodnih pet godina, a ako se ugovor izvršava manje od pet godina, odšeta se izračunava na temelju prosjeka za to razdoblje.
(c)
Odobrenje ovakve odštete ne sprečava trgovačkog zastupnika da zahtijeva naknadu štete.
3.   Trgovački zastupnik ima pravo na naknadu štete koju trpi, a koja je nastala zbog raskida njegovih ugovornih odnosa s nalogodavcem.
Smatra se da takva šteta nastaje posebno onda kada do raskida dolazi u okolnostima:
—
koje trgovačkom zastupniku uskraćuju proviziju koju bi stekao urednim izvršenjem ugovora o zastupanju osiguravajući tako nalogodavcu znatne koristi vezano uz svoje djelatnosti,
—
i/ili koje nisu omogućile trgovačkom zastupniku amortizaciju troškova i rashoda koje je pretrpio s ciljem izvršenja ugovora o zastupanju, a po savjetu nalogodavca.“
Belgijsko pravo
Zakonom o ugovoru o trgovačkom zastupanju od 13. travnja 1995. (
Moniteur belge
od 2. lipnja 1995., str. 15621.; u daljnjem tekstu: Zakon iz 1995.) Direktiva je prenesena u belgijsko pravo. Članak 20. tog zakona određuje:
„Nakon raskida ugovora, trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je osjetno povećao opseg poslovanja s postojećim strankama i za nalogodavca iz toga proizlaze daljnje znatne koristi.
Ako ugovor sadrži odredbu o zabrani natjecanja, smatra se da nalogodavac ostvaruje znatne koristi, osim ako se ne dokaže suprotno.
Iznos odštete određuje se uzimajući u obzir mjeru u kojoj su povećani opseg poslovanja i broj stranaka.
Odšteta ne može prelaziti jednogodišnji iznos naknade za rad trgovačkog zastupnika, izračunan na temelju prosjeka tijekom prethodnih pet godina, ili, ako je trajanje ugovora manje od pet godina, na temelju prosjeka prethodnih godina. [...]“
U skladu s člankom 21. Zakona iz 1995.:
„Ako trgovački zastupnik ima pravo na odštetu iz članka 20., a njezin iznos ne pokriva u cijelosti stvarno pretrpljenu štetu, on uz tu odštetu, pod uvjetom da dokaže opseg štete na koju se poziva, može ostvariti naknadu štete u visini razlike između iznosa stvarno pretrpljene štete i iznosa te odštete.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo Quenon, osnovano u svrhu obavljanja djelatnosti K. Quenona, djelovalo je kao trgovački zastupnik društva Citibank i zastupnik u osiguranju društva Citilife od 1. prosinca 1997. na temelju dvaju različitih ugovora o zastupanju. Bankarske i osiguravateljske djelatnosti objedinjene su u okviru jedne agencije i društvo Quenon primalo je naknadu isključivo u obliku provizije, koju je društvo Citibank isplaćivalo za prodaju bankarskih, a društvo Citilife za prodaju osiguravateljskih proizvoda.
Citibank je 9. siječnja 2004. bez obrazloženja raskinuo ugovor o zastupanju sklopljen s društvom Quenon i isplatio mu naknadu za raskid ugovora u iznosu od 95.268,30 eura te odštetu u iznosu od 203.326,80 eura. Citibank je društvu Quenon zabranio da ga nastavi zastupati i koristi njegov naziv i žig. Quenon od toga datuma više nije imao pristup informatičkom programu koji mu je omogućavao upravljanje portfeljom Citilifeovih osiguravateljskih proizvoda. Društvo Quenon tvrdi da mu je stoga bilo
de facto
nemoguće nastaviti izvršavati osiguravateljski ugovor o zastupanju.
Quenon je 20. prosinca 2004. pokrenuo postupak protiv društava Citibank i Citilife pred Tribunalom de commerce de Bruxelles (Trgovački sud u Bruxellesu) i zatražio da im se pojedinačno ili solidarno naloži plaćanje naknade umjesto otkaznog roka i odštete zbog raskida osiguravateljskog ugovora o zastupanju, dodatne naknade štete kao i provizija koje se odnose na poslove sklopljene nakon prestanka ugovora o zastupanju.
Budući da je njegova tužba bila odbijena 8. srpnja 2009., Quenon je podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev, pri čemu je izmijenio iznose koje je zahtijevao u prvostupanjskom postupku.
Iz odluke kojom su upućena prethodna pitanja proizlazi da Quenon u prilog svojoj tužbi tvrdi da iznos odštete koji mu je Citibank isplatio zbog raskida bankarskog ugovora o zastupanju nije dovoljan. Smatra da u skladu s člankom 21. Zakona iz 1995. treba uzeti u obzir naknadu kojom se kompenzira otkazni rok i odštetu koje se duguju zbog
de facto
raskida njegova osiguravateljskog ugovora o zastupanju kao i cjelokupnu štetu koju je pretrpio.
Tuženici u glavnom postupku smatraju da je Quenonovo tumačenje nacionalne odredbe protivno Direktivi 86/653 s obzirom na to da se u skladu s tom direktivom državama članicama ne dopušta kumuliranje dvaju sustava obeštećenja, odnosno sustava odštete i sustava naknade štete.
U tim je okolnostima Cour d’appel de Bruxelles odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 17. Direktive tumačiti tako da je nacionalni zakonodavac ovlašten propisati da nakon raskida ugovora trgovački zastupnik ima pravo na odštetu za stranke čiji iznos ne može prelaziti iznos jednogodišnje naknade za rad i, ako iznos te odštete ne pokriva cjelokupnu stvarno pretrpljenu štetu, na naknadu štete u visini razlike između stvarno pretrpljene štete i iznosa te odštete?
2.
Točnije, treba li članak 17. stavak 2. točku (c) Direktive tumačiti tako da dodjelu naknade štete uz odštetu za stranke uvjetuje postojanjem povrede ugovora ili kvazidelikta na strani nalogodavca koji je u uzročnoj vezi sa zatraženom naknadom štete kao i postojanjem štete različite od one za koju je isplaćena paušalna odšteta za stranke?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na potonje pitanje, mora li povreda biti različita od jednostranog raskida ugovora, kao na primjer davanje prekratkog otkaznog roka, davanje preniske naknade za otkazni rok i odštete za stranke, postojanje ozbiljnih razloga na strani nalogodavca, zlouporaba prava na raskid ugovora ili bilo koja druga vrsta povrede, a osobito povrede tržišne prakse?
Nadležnost Suda
Kao prvo, njemačka vlada i Komisija navode da situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja se odnosi na trgovačkog zastupnika čije se djelatnosti sastoje od pružanja bankarskih i osiguravateljskih usluga, ne ulazi u područje primjene Direktive. Komisija ipak smatra da Sud radi osiguranja ujednačenog tumačenja Direktive treba odgovoriti na pitanja suda koji je uputio zahtjev.
U tom pogledu treba utvrditi da je Direktiva koncipirana na način da se primjenjuje samo na trgovačke zastupnike koji su ovlašteni za posredovanje pri prodaji ili kupnji robe, kao što to proizlazi iz definicije pojma „trgovački zastupnik“ propisane u članku 1. stavku 2. Direktive. Trgovački zastupnik koji je ovlašten za posredovanje pri prodaji bankarskih i osiguravateljskih usluga stoga ne ulazi u područje primjene Direktive.
Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da kada nacionalno zakonodavstvo za situacije potpuno unutarnje naravi usvoji jednaka rješenja kao i ona koja postoje u pravu Unije, osobito kako bi se izbjegla diskriminacija domaćih državljana ili eventualna narušavanja tržišnog natjecanja, ili pak osigurala primjena jedinstvenog postupka u usporedivim situacijama, postoji određeni interes da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, odredbe i pojmovi iz prava Unije jednako tumače, bez obzira na okolnosti u kojima ih treba primijeniti (vidjeti osobito presude Poseidon Chartering,
C‑3/04
,
EU:C:2006:176
, t.
15.
i
16.
; Volvo Car Germany,
C‑203/09
,
EU:C:2010:647
, t.
24.
i
25.
kao i Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, t.
30.
i
31.
).
Što se tiče Zakona iz 1995. kojim se Direktiva prenosi u belgijski pravni poredak, Sud je već utvrdio svoju nadležnost u predmetu u kojem je bila riječ o ugovoru o zastupanju za usluge, u kojem je donesena presuda Unamar (
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
). U tom pogledu, Sud je u točki 30. spomenute presude istaknuo da, iako Direktiva ne uređuje izravno situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, belgijski je zakonodavac prilikom prijenosa odredbi direktive u nacionalno pravo odlučio na isti način postupati s ugovorima o zastupanju koji se odnose na robu i onima koji se odnose na usluge.
Budući da su ti razlozi primjenjivi u ovom predmetu, potrebno je odgovoriti na postavljena pitanja.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti pita treba li članak 17. stavak 2. Direktive tumačiti tako da se protivi nacionalnom propisu kojim je predviđeno da trgovački zastupnik u slučaju raskida ugovora o zastupanju ima pravo i na odštetu za stranke ograničenu na najviši iznos u visini njegove jednogodišnje naknade za rad i, ako ta odšeta ne pokriva u potpunosti iznos stvarno pretrpljene štete, na dodatnu naknadu štete.
U tom smislu treba podsjetiti da pri tumačenju članka 17. Direktive treba uzeti u obzir cilj koji se njome želi postići i sustav koji se njome uspostavlja (presude Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, t.
17.
i Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, t.
13.
).
Cilj Direktive jest uskladiti pravo država članica u pogledu pravnih odnosa između stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju (presude Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, t.
18.
i Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, t.
36.
).
Kao što proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2. i 3., cilj Direktive jest zaštititi trgovačke zastupnike u njihovim odnosima s nalogodavcima, promicati sigurnost trgovačkih poslova i olakšati trgovinu robom između država članica usklađivanjem njihovih pravnih sustava u području trgovačkog zastupanja. U tu svrhu, Direktiva propisuje, među ostalim, pravila kojima se u njezinim člancima 13. do 20. uređuje sklapanje i raskid ugovora o zastupanju (presude Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, t.
19.
i Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, t.
14.
).
Što se tiče konkretno raskida ugovora, članak 17. Direktive državama članicama nalaže da uspostave mehanizam obeštećenja trgovačkih zastupnika, pri čemu im ostavlja na izbor dvije mogućnosti – odštetu određenu u skladu s kriterijima navedenima u stavku 2. tog članka, odnosno sustav odštete za stranke, ili naknadu štete u skladu s kriterijima utvrđenima u njegovu stavku 3., odnosno sustav naknade štete (vidjeti u tom smislu presude Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, t.
20.
; Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, t.
15.
i Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, t.
40.
).
Nesporno je da se Kraljevina Belgija odlučila za rješenje predviđeno u spomenutom članku 17. stavku 2.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako sustav uspostavljen člankom 17. Direktive, osobito u pogledu zaštite trgovačkog zastupnika nakon raskida ugovora, ima obvezujući karakter, njime se podrobno ne uređuje način izračuna odštete za raskid ugovora. Sud je stoga presudio da države članice u granicama tog okvira raspolažu marginom prosudbe pri izboru načina izračuna odštete ili naknade štete koje treba dodijeliti (vidjeti u tom smislu presude Ingmar,
C‑381/98
,
EU:C:2000:605
, t.
21.
; Honyvem Informazioni Commerciali,
C‑465/04
,
EU:C:2006:199
, t.
34.
i
35.
kao i Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, t.
17.
i
18.
).
Uzimajući u obzir tu sudsku praksu, valja ispitati ostaje li dodjeljivanje dodatne naknade štete, poput onoga predviđenog nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku, u granicama margine prosudbe koja je direktivom dodijeljena državama članicama.
U tom smislu treba napomenuti da se sustav odštete za stranke utvrđen u članku 17. stavku 2. Direktive može podijeliti u tri faze. Cilj prve jest najprije brojčano odrediti koristi koje je nalogodavac imao iz poslova sa strankama koje je osigurao trgovački zastupnik, u skladu s odredbama stavka 2. točke (a) prve alineje tog članka. Cilj druge faze jest zatim provjeriti, u skladu s drugom alinejom te odredbe, je li iznos dobiven na temelju gore navedenih kriterija pravičan s obzirom na sve okolnosti pojedinog slučaja, a osobito izgubljenu proviziju trgovačkog zastupnika. Naposljetku, u trećoj fazi se na iznos odštete primjenjuje gornja granica iz članka 17. stavka 2. točke (b) Direktive, međutim samo ako ju taj iznos, određen na temelju dvije prethodne faze, prelazi (presuda Semen,
C‑348/07
,
EU:C:2009:195
, t.
19.
).
Međutim, tek nakon navođenja kriterija u skladu s kojima trgovački zastupnik ima pravo na odštetu i određivanja njezine gornje granice, članak 17. stavak 2. točka (c) Direktive propisuje da „[o]dobrenje ovakve odštete ne sprečava trgovačkog zastupnika da zahtijeva naknadu štete“.
Iz samog sadržaja spomenute odredbe kao i njezina sustavnog tumačenja proizlazi da se naknada štete može dodijeliti trgovačkim zastupnicima uz spomenutu odštetu i da se na nju ne primjenjuju uvjeti iz članka 17. stavka 2. točke (a) Direktive ni gornja granica propisana njezinim člankom 17. stavkom 2. točkom (b).
Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojih zaključaka, usklađivanje uvjeta obeštećenja na temelju članka 17. stavka 2. Direktive odnosi se samo na odštetu za stranke, pri čemu se tim člankom utvrđuju uvjeti pod kojima se ona dodjeljuje. Cilj mjera usklađivanja stoga nije ujednačiti sve moguće načine naknade štete koju trgovački zastupnici mogu potraživati na temelju nacionalnog prava kada ono predviđa nalogodavčevu ugovornu ili izvanugovornu odgovornost.
Stoga, budući da se u Direktivi podrobno ne određuju uvjeti pod kojima trgovački zastupnik može potraživati naknadu štete, na državama članicama jest da u okviru margine prosudbe kojom raspolažu utvrde spomenute uvjete i postupovna pravila.
Taj zaključak potvrđuje sudska praksa Suda u skladu s kojom države članice proširenjem područja primjene Direktive ili širom uporabom margine prosudbe koja im je njome dodijeljena mogu uspostaviti snažniju zaštitu trgovačkih zastupnika (vidjeti u tom smislu presudu Unamar,
C‑184/12
,
EU:C:2013:663
, t.
50.
).
Međutim, kao što to s pravom tvrdi Komisija i kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 43. svojeg mišljenja, margina prosudbe kojom države raspolažu pri prijenosu članka 17. stavka 2. točke (c) Direktive ograničena je obvezom izbora jednog od dvaju sustava obeštećenja predviđenih u stavcima 2. i 3. tog članka, bez mogućnosti njihova kumuliranja. Slijedom navedenoga, dodjeljivanje naknade štete ne može dovesti do dvostrukog obeštećenja kumuliranjem odštete za stranke i naknade štete koja je nastala gubitkom provizije zbog raskida ugovora.
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 17. stavak 2. Direktive treba tumačiti tako da se ne protivi nacionalnom propisu kojim je predviđeno da trgovački zastupnik u slučaju raskida ugovora o zastupanju ima pravo i na odštetu za stranke ograničenu na najviši iznos u visini njegove jednogodišnje naknade za rad i, ako ta odšeta ne pokriva u potpunosti iznos stvarno pretrpljene štete, na dodatnu naknadu štete, pod uvjetom da taj propis ne dovodi do dvostrukog obeštećenja zastupnika za gubitak provizije zbog raskida spomenutog ugovora.
Drugo i treće pitanje
Sud koji je uputio zahtjev drugim i trećim pitanjem, koja treba razmotriti zajedno, u biti pita treba li članak 17. stavak 2. točku (c) tumačiti tako da dodjeljivanje naknade štete uvjetuje dokazivanjem, s jedne strane, postojanja povrede pripisive nalogodavcu koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva i, s druge strane, postojanja štete različite od one za koju je isplaćena odšteta za stranke. U slučaju potvrdnog odgovora, taj sud želi znati kakva mora biti narav i težina povrede pripisive nalogodavcu i, osobito, treba li ona biti različita od jednostranog raskida ugovora o zastupanju.
Što se tiče, kao prvo, nužnosti postojanja povrede pripisive nalogodavcu i uzročne veze između te povrede i štete na koju se poziva kako bi trgovački zastupnik mogao zahtijevati naknadu štete, treba podsjetiti da, kao što slijedi iz točke 32. ove presude, Direktiva, a osobito njezin članak 17. stavak 2. točka (c), ne utvrđuje podrobno uvjete pod kojima se trgovačkom zastupniku duguje naknada štete. Stoga je na državama članicama da u svojem nacionalnom pravu odrede je li dodjeljivanje naknade štete uvjetovano postojanjem povrede, bilo ugovorne ili deliktne, koja se može pripisati nalogodavcu i koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva.
Slijedi da članak 17. stavak 2. točka (c) Direktive ne uvjetuje dodjeljivanje naknade štete dokazivanjem postojanja povrede pripisive nalogodavcu koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva ni, slijedom toga, naravi ili težinom takve povrede.
Što se tiče, kao drugo, pitanja treba li se naknada štete odnositi na štetu različitu od one koja je kompenzirana odštetom za stranke, iz sadržaja članka 17. stavka 2. Direktive i iz njezine strukture proizlazi da treba dati potvrdan odgovor na to pitanje.
Naime, iz uporabe različitih izraza za označavanje dvaju elemenata sustava obeštećenja za stranke, utvrđenog u članku 17. stavku 2. Direktive, odnosno „odštete“ i „naknade štete“, koja je komplementarna i fakultativna, kao i iz različite razine harmonizacije koja se predviđa Direktivom u pogledu tih dvaju elemenata proizlazi da se obeštećenje trgovačkog zastupnika putem naknade štete može odnositi samo na štetu različitu od one koja je kompenzirana odštetom za stranke. U suprotnome bi došlo do zaobilaženja gornje granice predviđene u članku 17. stavku 2. točki (b) Direktive.
Slijedom navedenoga treba utvrditi da se zahtjev za naknadu štete na temelju članka 17. stavka 2. točke (c) Direktive mora odnositi na štetu koja je različita od one pokrivene odštetom za stranke.
Iz prethodno navedenih razmatranja slijedi da na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 17. stavak 2. točku (c) Direktive treba tumačiti tako da ne uvjetuje dodjeljivanje naknade štete dokazivanjem postojanja povrede pripisive nalogodavcu koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva, ali zahtijeva da je ta šteta različita od one kompenzirane odštetom za stranke.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 17. stavak 2. Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika treba tumačiti tako da se ne protivi nacionalnom propisu kojim je predviđeno da trgovački zastupnik u slučaju raskida ugovora o zastupanju ima pravo i na odštetu za stranke ograničenu na najviši iznos u visini njegove jednogodišnje naknade za rad i, ako ta odšeta ne pokriva u potpunosti iznos stvarno pretrpljene štete, na dodatnu naknadu štete, pod uvjetom da taj propis ne dovodi do dvostrukog obeštećenja zastupnika za gubitak provizije zbog raskida spomenutog ugovora.

2.
Članak 17. stavak 2. točku (c) Direktive 86/653/EEZ treba tumačiti tako da ne uvjetuje dodjeljivanje naknade štete dokazivanjem postojanja povrede pripisive nalogodavcu koja je u uzročnoj vezi sa štetom na koju se poziva, ali zahtijeva da je ta šteta različita od one kompenzirane odštetom za stranke.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski