CELEX: 62010FJ0041
Avalik teenistus
Ametnikud

Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 7. juunil 2010 saabunud hagiavalduses palus M. Bermejo Garde tühistada otsused, millega
Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee (EMSK) president jättis esiteks rahuldamata psühholoogilise ahistamise tõttu esitatud
abitaotluse ja keeldus pöördumast Euroopa Pettusevastase Ameti (OLAF) poole, teiseks lõpetas tema varasemad ametikohustused
ja andis korralduse ta üle viia teisele ametikohale, ning mõista EMSK-lt tema kasuks välja hüvitis.

Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 1 „Inimväärikus” on sätestatud:
„Inimväärikus on puutumatu. Seda tuleb austada ja kaitsta.”
Harta artikli 41 „Õigus heale haldusele” lõigetes 1 ja 2 on nähtud ette:
„1.      Igaühel on õigus sellele, et liidu institutsioonid ja organid käsitleksid tema küsimusi erapooletult, õiglaselt ning mõistliku
aja jooksul.
2.      See õigus kätkeb:
a)      igaühe õigust, et teda kuulatakse ära enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada;
b)      igaühe õigust tutvuda teda puudutavate andmetega, võttes samal ajal arvesse konfidentsiaalsuse ning ameti- ja ärisaladusega
seotud õigustatud huve;
c)      asutuste kohustust põhjendada oma otsuseid.”
Harta artikli 31 „Head ja õiglased töötingimused” lõige 1 näeb ette, et „[i]gal töötajal on õigus töötingimustele, mis on
tema tervise, ohutuse ja väärikuse kohased”.
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) artikkel 12a sätestab:
„1.      Ametnikud hoiduvad igasugusest psühholoogilisest või seksuaalsest  ahistamisest.
2.      Institutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise ohver. Institutsioon ei tee
kahju ametnikule, kes on olnud  psühholoogilise või seksuaalse ahistamise tunnistajaks, eeldusel et ametnik on käitunud ausalt.
3.
Psühholoogiline ahistamine
– sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist, kõne- või kirjakeelt,
žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist
terviklikkust.
4.
Seksuaalne ahistamine
– seksuaalse alatooniga käitumine, mis on sellele isikule, kellele see on suunatud, soovimatu ja mille eesmärk või tegelik
toime on isiku solvamine või ähvardava, vaenuliku, solvava või häiriva õhkkonna loomine. Seksuaalset ahistamist käsitatakse
soolise diskrimineerimisena.”
Personalieeskirjade artiklis 22a on nähtud ette:
„1.      Ametnik, kellele saavad tema ametikohustuste täitmise käigus või sellega seoses teatavaks asjaolud, mille alusel võib eeldada
võimaliku ebaseadusliku tegevuse olemasolu, sealhulgas pettuse- või korruptsioonijuhtumid, mis kahjustavad [liidu] huvisid,
või raskeid olukordi seoses ametikohustuste täitmisega, mis võivad endast kujutada [liidu] ametnike kohustuste täitmata jätmist,
teatab sellest viivitamata oma vahetule ülemusele või peadirektorile või juhul, kui ta peab seda vajalikuks, peasekretärile
või samaväärsetel ametikohtadel olevatele isikutele või otse [OLAF-le].
Esimeses lõigus nimetatud teave edastatakse kirjalikult.
Käesolevat lõiget kohaldatakse ka sel juhul, kui institutsiooni töötaja, muu institutsiooni teenistuses olev või institutsiooni
heaks töid tegev isik on jätnud kohustused täitmata.
2.      Ametnik, kes saab lõikes 1 nimetatud teabe, edastab [OLAF-le] viivitamata kõik talle teadaolevad tõendid, mille alusel võib
eeldada esimeses lõigus nimetatud eeskirjade eiramist.
3.      Institutsioon ei tee ametnikule kahju lõigetes 1 ja 2 nimetatud teabe edastamise tõttu, tingimusel et ametnik tegutses põhjendatult
ja ausalt.
4.      Lõikeid 1‐3 ei kohaldata mis tahes kujul dokumentide, aktide, aruannete, märkmete või teabe suhtes, mida hoitakse käimasolevate
või lõpetatud kohtumenetluste otstarbel või luuakse või avaldatakse ametnikule nende menetluste käigus.”
Personalieeskirjade artikli 22b lõige 1 on sätestatud järgmiselt:
„Institutsioon ei tee kahju oma teenistuses olevale ametnikule, kes avalikustab artiklis 22a määratletud teabe komisjoni või
kontrollikoja presidendile, [Euroopa Liidu N]õukogu eesistujale, Euroopa Parlamendi presidendile või Euroopa ombudsmanile,
tingimusel et järgmised tingimused on täidetud:
a)      ametnik usub ausalt ja põhjendatult, et avaldatud teave ja selles sisalduvad väited on valdavalt õiged; ja
b)      ametnik on eelnevalt avaldanud sama teabe [OLAF-le] või oma institutsioonile ning on võimaldanud [OLAF-l] või oma institutsioonil
võtta asjakohaseid meetmeid ameti või institutsiooni poolt määratud ajavahemiku jooksul, arvestades juhtumi keerukust. Ametnikku
teavitatakse kõnealusest ajavahemikust nõuetekohaselt 60 päeva jooksul.”
Nõukogu 25. juuni 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 – mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat
finantsmäärust (EÜT L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74) (edaspidi „finantsmäärus”) – artikli 60 lõikes 6 on nähtud
ette, et „[õ]igusvastase tegevuse, pettuse või korruptsiooni korral, mis võib kahjustada ühenduse huve”, teatab töötaja, kes
osaleb finantsjuhtimises ja tehingute kontrollimises, „sellest kohaldatava õigusega määratud võimu- ja muudele organitele”.
Komisjoni 23. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2342/2002 – millega kehtestatakse finantsmääruse üksikasjalikud
rakenduseeskirjad (EÜT L 357, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 145) – artikkel 72 on sõnastatud järgmiselt:
„Finantsmääruse artikli 60 lõikes 6 [...] nimetatud asutusi käsitatakse asutustena, mis on määratud [personalieeskirjade]
alusel ja ühenduse institutsioonide otsuste alusel, mis käsitlevad pettuste, korruptsiooni ja muu ühenduste huve kahjustava
ebaseadusliku tegevuse tõkestamisega seotud sisejuurdluse tingimusi.”
EMSK kodukorra artikli 72 lõikes 1 on nähtud ette:
„[P]ersonalieeskirjadega ametisse nimetavale asutusele antud volitusi kasutab:
–        peasekretäri suhtes juhatus,
–        administraatorite (AD) tegevusüksuse palgaastmete 16, 15 ja 14 ametnike suhtes juhatus peasekretäri esildisel, kohaldades
personalieeskirjade artikleid 13, 29, 30, 31, 32, 40, 41, 49, 50, 51, 78 ja [artikli] 90 lõiget 1; personalieeskirjade teiste
sätete, kaasa arvatud artikli 90 lõike 2 kohaselt komitee president peasekretäri esildisel,
–        administraatorite (AD) tegevusüksuse palgaastmete 13, 12 ja 11 ametnike suhtes komitee president peasekretäri esildisel,
–        administraatorite (AD) tegevusüksuse teiste palgaastmete ja assistentide (AST) tegevusüksuse ametnike suhtes peasekretär.”
EMSK tegi 11. oktoobril 1999 otsuse nr 363/99 A pettuste, korruptsiooni ja muu ühenduste huve kahjustava ebaseadusliku tegevuse
tõkestamisega seotud sisejuurdluse tingimuste kohta.
Otsuse nr 363/99 A artiklis 2 „Teatamiskohustus” on sätestatud:
„[EMSK] ametnik või teenistuja, kes saab teada tõenditest, mille alusel võib eeldada võimalikke pettuse-, korruptsiooni- või
muu ühenduste huve kahjustava ebaseadusliku tegevuse juhtumeid või raskeid olukordi seoses ametikohustuste täitmisega, mis
võivad endast kujutada ühenduste ametnike ja teenistujate kohustuste täitmata jätmist, mis võib kaasa tuua distsiplinaar-
või vajaduse korral kriminaalmenetluse, või personalieeskirjadega reguleerimata liikmete, juhtide või töötajate samalaadsete
kohustuste täitmata jätmist, teatab sellest viivitamata oma teenistuse juhile või peadirektorile või juhul, kui ta peab seda
vajalikuks, oma peasekretärile või otse [OLAF-le].
[EMSK] peasekretär ja osakonnajuhatajad (või teenistuste juhid) edastavad viivitamata ametile kõik neile teadaolevad tõendid,
mille alusel võib eeldada esimeses lõigus nimetatud eeskirjade eiramist.
[EMSK] juhte, ametnikke ega teenistujaid ei tohi kohelda esimeses ja teises lõigus nimetatud teabe edastamise tõttu ebaõiglaselt
või diskrimineerivalt.
Liikmed, kes saavad teada esimeses lõigus nimetatud asjaoludest, teatavad sellest [EMSK] presidendile või, kui nad peavad
seda vajalikuks, otse [OLAF-le].”

Faktilised asjaolud
Hageja, kes on ametnik alates 1990. aastast, asus EMSK-sse tööle 1. juunil 1991 ning ta määrati haldus-, personali- ja rahandusdirektoraati
õigusnõunikuks.
Alates 1997. aasta 1. juunist oli hageja haldus-, personali- ja rahandusdirektoraadi õigustalituse (edaspidi „õigustalitus”)
juhataja.
Hageja edutati 1. aprillil 2007 palgaastmele AD 13.
1. oktoobril 2008 asus EMSK uue peasekretärina ametisse M. W. (edaspidi „peasekretär”).
Järgmisel päeval saatis peasekretär märgukirja, milles ta teatas töötajatele, et ta asendab inim- ja rahaliste ressursside
direktoraadi direktorit, kelle ametikoht oli sellal täitmata.
On teada, et veidi pärast M. W. nimetamist peasekretäriks halvenesid tema ja hageja suhted, kusjuures viimane heidab peasekretärile
eelkõige ette seda, et ta avaldas õigustalitusele „õigusvastast” survet.
Hageja esitas 7. detsembril 2009 EMSK-le noodi, mis oli adresseeritud selle presidendile (edaspidi „president”) ja EMSK kolme
sotsiaalpartnerite rühma esimeestele, kes on EMSK juhatuse liikmed. Selles noodis – millele olid lisatud täiendavad materjalid
ja dokumendid ‐ teatas hageja sõnaselgelt personalieeskirjade artikli 22a lõikele 1 viidates EMSK juhatusele (edaspidi „juhatus”)
suurest arvust tõsistest rikkumistest, mille olid oma ametikohustuste täitmisel tema sõnul toime pannud peasekretär ja vähemal
määral inim- ja rahaliste ressursside direktoraadi töölevõtmise, edutamise ja koolitamise osakonna juhataja. Hageja väitis
eelkõige, et:
–        õigustalitusele oli avaldatud survet;
–        oli keeldutud määramast distsiplinaarkaristust ametnikule, kes oli pannud toime süütegusid, ning pöördumast nende asjaolude
pärast OLAF poole;
–        EMKS-s oli direktorite ametikohti täidetud õigusvastaselt.
Samas noodis palus hageja juhatusel eelkõige:
–        „algatada haldusjuurdlus [eesmärgiga] tuvastada faktilised asjaolud ja toimepandud rikkumised”;
–        „teatada [talle] personalieeskirjade artikli 22b [lõike] 1 [punktis] b osutatud ajavahemik”;
–        „võtta kõik meetmed, et taastada [peasekretariaadi] nõuetekohane töö”;
–        „tagada õigustalituse sõltumatus, nagu on nõutud [Euroopa Liidu] Kohtu praktikas”;
–        „teha kindlaks, kes pärast OLAF vajalikku sekkumist mille eest isiklikult vastutab”.
Samas 7. detsembri 2009. aasta noodis palus hageja ka personalieeskirjade artikli 24 alusel juhatuse abi, et viimane võtaks
„meetmed, mis on vajalikud, et teha lõpp [tema] psühholoogilisele ahistamisele” peasekretäri poolt.
Samal päeval saadetud e-kirjadega teatas hageja juhatuse teistele liikmetele, et ta jättis igaühele neist nende vastavate
rühmade ruumidesse ümbriku 7. detsembri 2009. aasta noodi ärakirjaga. Hageja sõnul ei jõudnud need ümbrikud adressaatideni,
sest president ja rühmade kolm esimeest takistasid nende kätteandmist.
President andis 10. detsembril 2009 oma kabinetiülemale korralduse selle teabe „esialgseks uurimiseks”, mille hageja oma 7. detsembri
2009. aasta noodis esitas.
Presidendi kabinetiülem kuulas selle korralduse peale ära isikud, keda 7. detsembri 2009. aasta noot puudutas. Konkreetselt
hageja kuulati ära kahel korral, nimelt 15. detsembril 2009 ja 14. jaanuaril 2010.
2010. aasta jaanuari lõpus koostas presidendi kabinetiülem aruande võimaliku psühholoogilise ahistamise ja võimalike EMSK-s
toime pandud rikkumiste kohta, mis hageja oli oma 7. detsembri 2009. aasta noodis esitanud. Presidendi kabinetiülem leidis
selles, et need väited ei ole põhjendatud. Ta märkis eelkõige, et kui õigustalituse ja peasekretäri vahel valitseb „pingeline
õhkkond”, siis see „raskus näib olevat peamiselt tingitud erimeelsustest [õigustalituse] rolli osas”, ning et „[n]eed mitmesugused
juhtumid, mida oli nimetatud psühholoogiliseks ahistamiseks, on ainult selle erimeelsuse väljendused, mida võisid raskendada
suured kultuurilised erinevused õigusvaldkonnas ja asjaosaliste enda iseloom.”
Vestlusel, mis leidis aset 22. veebruaril 2010, palus president hagejal oma 7. detsembri 2009. aasta noodis esitatud taotlused
tagasi võtta.
Hageja jättis 26. veebruari 2010. aasta kirjaga selle palve täitmata, selgitades, et „leidnud asjaolusid hästi teades, et
toime on pandud rikkumisi [...], ei saa [ta] oma sõnu tagasi võtta, tundmata, et [on] rikkunud personalieeskirjade artiklit 21”.
Hageja rõhutas lisaks, „et [tema] käitumine – mis on endiselt täiesti professionaalne – ei ole ajendatud mingist isiklikust
huvist või konfliktist”.
President jättis 3. märtsi 2010. aasta otsusega nr 088/10 A (edaspidi „3. märtsi 2010. aasta otsus”) „volituste alusel, mis
juhatus o[li] talle 16. veebruaril 2010 andnud”, rahuldamata kõik 7. detsembri 2009. aasta noodis esitatud taotlused põhjendusel,
et „kirjeldatud faktilisi asjaolusid ei saa kvalifitseerida ei kuriteoks ega personalieeskirjade rikkumiseks, mis toob kaasa
distsiplinaarvastutuse”.
Samas otsuses ‐ milles oli märgitud, et „on tehtud lepituskatse, kuid [...] [hageja] ei olnud väljapakutud lahendusega nõustunud”
‐ leidis president, et „etteheide, et peasekretär või mõni teine ametnik kiusab tööl taga, ei ole põhjendatud, sest need vähesed
tõendid, mis selle kohta on, näitavad vastupidist kaebuse esitaja argumentides väidetule”, ning et „peasekretäripoolse võimu
kuritarvitamise ja juhatuse volituste juhatuse asemel kasutamise süüdistus ei ole kinnitust leidnud”.
Lisaks märkis president selles otsuses veel, et „[p]easekretär annab [hagejale] tema kvalifikatsioonile ja palgaastmele vastava
ülesande, millega seoses säilitatakse osakonnajuhataja hüvitis tema asumiseks peagi niisugusele ametikohale, juhul kui ühtegi
sellist kohta ei ole otsekohe vaba, kuid see on mõnes teises osakonnas kui õigustalitus”.
Lõpuks lisas president, et „[p]easekretär toob ära teisedki haldusmeetmed, mis võivad parandada haldustegevust ja aitavad
kaasa vääritimõistmiste ja erimeelsuste ületamisele peasekretariaadis, ning seejuures järgitakse hea halduse põhimõtet ning
põhimõtet, mille kohaselt erinevad üksused kasutavad volitusi ja täidavad ülesandeid, mis on neile antud”.
Hagejale tehti 3. märtsi 2010. aasta otsus teatavaks selle langetamise päeval originaalkeeles, st itaalia keeles, ning seejärel
sama aasta 10. märtsil hispaania- ja prantsuskeelses versioonis.
President võttis 24. märtsil 2010 vastu 3. märtsi 2010. aasta otsuse lisa, milles oli täpsustatud, et „[3. märtsi 2010. aasta
otsuses osutatud üleviimis]meetmed, mis peasekretär võtab, viiakse ellu presidendi juhtimisel” (edaspidi „24. märtsi 2010. aasta
lisa”).
Samal kuupäeval, 24. märtsil 2010 tehtud otsusega nr 133/10 A lõpetas president „pärast konsulteerimist peasekretäriga ja
tema nõusolekul” „teenistuse huvides” hageja õigustalituse juhataja ametikohustused, kusjuures „otsus jõustu[s] kohe”, ning
täpsustas, et hageja „viiakse osakonnajuhatajana ja koos oma ametikohaga üle mõnda teise EMSK talitusse alates [6.] aprillist
2010” (edaspidi „endiste ametikohustuste lõpetamise otsus”).
President määras 13. aprilli 2010. aasta otsusega nr 184/10 A „pärast konsulteerimist peasekretäriga ja tema nõusolekul” hageja
„funktsionaalsetel eesmärkidel” logistikaosakonda „osakonnajuhatajana ja koos oma ametikohaga [...], et ta tegeleks eelkõige
õigusküsimustega, mis käsitlevad lepinguid ja hankemenetlusi”. Oli nähtud ette, et see otsus jõustub 6. aprillil 2010 (edaspidi
„üleviimisotsus”).
Hageja esitas 3. juuni 2010. aasta noodiga vastavalt personalieeskirjade artikli 90 lõikele 2 vaide järgmiste aktide peale:
–        3. märtsi 2010. aasta otsus;
–        24. märtsi 2010. aasta lisa;
–        endiste ametikohustuste lõpetamise otsus;
–        üleviimisotsus.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas vaide kohta otsust ära ootamata vastavalt personalieeskirjade artikli 91 lõikele 4 käesoleva hagi, milles ta
taotleb vaides nimetatud otsuste tühistamist. Samal päeval esitas ta Avaliku Teenistuse Kohtule ka ajutiste meetmete kohaldamise
taotluse, st taotluse peatada samade otsuste kohaldamine.
Kohtukantselei 11. juuni 2010. aasta kirjadega teatati pooltele personalieeskirjade artikli 91 lõike 4 kohaselt peaasja menetlemise
edasilükkamisest.
Avaliku Teenistuse Kohtu president jättis 14. juuli 2010. aasta määrusega ajutiste meetmete kohaldamise taotluse rahuldamata.
Kui 1. oktoobril 2010 tehti vaide rahuldamata jätmise otsus, millest hagejale anti teada sama aasta 15. oktoobril, teatati
pooltele personalieeskirjade artikli 91 lõike 4 kohaselt, et peaasja menetlemine Avaliku Teenistuse Kohtus jätkub.
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus, 24. märtsi 2010. aasta lisa, endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus;
–        mõista EMSK-lt välja kahjuhüvitis 17 500 eurot;
–        mõista kõik kohtukulud välja EMSK-lt.
EMSK palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud, sealhulgas ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega kaasnenud kulud, välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
1.
Nõue tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus ja 24. märtsi 2010. aasta lisa
Sissejuhatuseks tuleb teha kindlaks 3. märtsi 2010. aasta otsuse ja 24. märtsi 2010. aasta lisa ulatus, mis eeldab, et kõigepealt
tuleb täpsustada 7. detsembri 2009. aasta noodi sisu.
Hageja esitas 7. detsembri 2009. aasta noodis administratsioonile faktilised asjaolud, mille võib jagada kahte eraldi kategooriasse.
Esiteks kirjeldas asjaomane isik faktilisi asjaolusid, mis puudutavad teda otseselt. Eelkõige heitis ta peasekretärile ette
psühholoogilist ahistamist, mis seisnes peamiselt „õigusvastases” surves õigustalitusele. Ta palus personalieeskirjade artikli 24
esimese lõigu alusel administratsiooni abi, kusjuures see abi oleks pidanud seisnema põhiliselt selles, et korraldatakse nii,
et õigustalitus ei allu enam otseselt peasekretärile („abitaotlus”).
Teiseks juhtis asjaomane isik 7. detsembri 2009. aasta noodis tähelepanu ka faktilistele asjaoludele, mis ei puudutanud teda
küll otseselt, kuid võisid tema arvates kahjustada EMSK huve. Näiteks kurtis ta eelkõige, et peasekretär oli keeldunud määramast
ametnikule, kes oli pannud toime süütegusid, distsiplinaarkaristust, oli pandud toime rikkumisi nõuandetegevuse direktoraadi A
ja inim- ja rahaliste ressursside direktoraadi direktorite ametikohtade täitmise menetluses ning peasekretär oli nimetanud
ametisse EMSK teisi ametnikke, kuigi nende ametnike ametisse nimetamise eesõigused kuuluvad juhatusele. Hageja palus, et see
teave edastataks personalieeskirjade artikli 22a lõike 2 alusel OLAF-le (edaspidi „OLAF poole pöördumise taotlus”).
Olles 7. detsembri 2009. aasta noodi sisu määratlenud, tuleb märkida, et president jättis 3. märtsi 2010. aasta otsusega rahuldamata
nii abitaotluse kui ka OLAF poole pöördumise taotluse ning teatas lisaks hagejale, et tulevikus viiakse ta üle, kusjuures
selle üleviimise tingimusi täpsustab peasekretär. Seejärel lisas president 24. märtsi 2010. aasta lisas, et hageja üleviimine
viiakse läbi tema juhtimisel.
Selles olukorras tuleb teha järgemööda otsus:
–        nõude kohta tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles on märgitud, et hageja viiakse üle, ja nõude kohta tühistada
24. märtsi 2010. aasta lisa;
–        nõude kohta tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles jäeti rahuldamata OLAF poole pöördumise taotlus;
–        nõude kohta tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles jäeti rahuldamata abitaotlus.

Nõue tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles on märgitud, et hageja viiakse üle, ja nõue tühistada 24. märtsi 2010. aasta
lisa
Nagu ilmneb väljakujunenud kohtupraktikast, on huve kahjustavad üksnes niisugused otsused või meetmed, mis toovad kaasa kohustuslikke
õiguslikke tagajärgi, mis kahjustavad otseselt ja vahetult hageja huve, muutes märkimisväärselt tema õiguslikku olukorda (vt
Avaliku Teenistuse Kohtu 14. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas F-52/09: Da Silva Pinto Branco
vs.
Euroopa Kohus, punkt 32), kusjuures need otsused peab olema teinud või meetmed võtnud pädev ametiasutus ning need peavad sisaldama
administratsiooni lõplikku seisukohta (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 17. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas T-95/04: Lavagnoli
vs.
komisjon, punkt 35). Ainuüksi see, kui pädev ametiasutus kõneleb oma kavatsusest teha tulevikus teatav otsus, ei tekita asjaomastele
ametnikele vastavaid õigusi ega kohustusi (Esimese Astme Kohtu 16. märtsi 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-33/89
ja T-74/89, punkt 27).
Kuna käesoleval juhul teatas president 3. märtsi 2010. aasta otsuses hagejale, et viimasele antakse „tema kvalifikatsioonile
ja palgaastmele vastav ülesanne [...] mõnes teises osakonnas kui õigustalitus”, piirdus ta sellega, et andis teada administratsiooni
kavatsusest asjaomane isik tulevikus üle viia, ega tekitanud seda tehes ainuüksi kavatsuse väljendamisega hagejale õigusi
ega kohustusi. Nii on see ka 24. märtsi 2010. aasta lisaga, milles president piirdus märkusega, et „[3. märtsi 2010. aasta
otsuses osutatud üleviimis]meetmed, mis peasekretär võtab, viiakse ellu presidendi juhtimisel”.
Selles olukorras ja ka seepärast, et on selge, et hageja tegelik üleviimine toimus alles endiste ametikohustuste lõpetamise
otsuse ja üleviimisotsusega, tuleb need nõuded vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.

Nõue tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles jäeti rahuldamata OLAF poole pöördumise taotlus
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles jäeti rahuldamata OLAF poole pöördumise
taotlus, ning põhjendab seda nõuet terve rea väidetega, mille kohaselt rikuti personalieeskirjade artikli 22a lõiget 2, otsuse
nr 363/99 A artikli 2 teist lõiku, finantsmääruse artikli 60 lõiget 6, määruse nr 2342/2002 artiklit 72 ja otsuse 005/03 A
Euroopa Liidu üldeelarve täitmise sisenõuete kohta artiklit 11.
Tuleb analüüsida, kas see nõue on vastuvõetav.
Selles osas tuleb kõigepealt meenutada, et personalieeskirjades niisugusena, nagu neid on muudetud nõukogu 22. märtsi 2004. aasta
määrusega (EÜ, Euratom) nr 723/2004, on sätestatud ametniku õigus teatada oma ülemustele või välisele organile tõsistest rikkumistest
oma institutsioonis, mille tunnistajaks ta on olnud, et nendest rikkumistest saadaks teada ja vajadusel määrataks nende eest
karistused. Personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 esimeses lõigus on sõnaselgelt ette nähtud, et „[a]metnik, kellele saavad
tema ametikohustuste täitmise käigus või sellega seoses teatavaks asjaolud, mille alusel võib eeldada võimaliku ebaseadusliku
tegevuse olemasolu, sealhulgas pettuse- või korruptsioonijuhtumid, mis kahjustavad [liidu] huvisid, või raskeid olukordi seoses
ametikohustuste täitmisega, mis võivad endast kujutada [liidu] ametnike kohustuste täitmata jätmist, teatab sellest viivitamata
oma vahetule ülemusele või peadirektorile või juhul, kui ta peab seda vajalikuks, peasekretärile või samaväärsetel ametikohtadel
olevatele isikutele või otse [OLAF-le]”.
EMSK töötajate erijuhtumil on ametniku või töötaja õigus hoiatada ülemusi või otse OLAF sätestatud ka ühes eriõigusaktis,
praegusel juhul otsuse nr 363/99 A artikli 2 esimeses lõigus, milles on nähtud ette, et „[EMSK] ametnik või teenistuja, kes
saab teada tõenditest, mille alusel võib eeldada võimalikke pettuse-, korruptsiooni- või muu ühenduste huve kahjustava ebaseadusliku
tegevuse juhtumeid või raskeid olukordi seoses ametikohustuste täitmisega, mis võivad endast kujutada ühenduste ametnike ja
teenistujate kohustuste täitmata jätmist, mis võib kaasa tuua distsiplinaar- või vajaduse korral kriminaalmenetluse, või personalieeskirjadega
reguleerimata liikmete, juhtide või töötajate samalaadsete kohustuste täitmata jätmist, teatab sellest viivitamata oma teenistuse
juhile või peadirektorile või juhul, kui ta peab seda vajalikuks, oma peasekretärile või otse [OLAF-le]”.
Teiseks tuleb märkida, et kui ametnik kasutab talle personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 esimese lõiguga antud võimalust
hoiatada oma ülemusi või välist organit, kohustab personalieeskirjade artikli 22a lõige 2 isikut, kes teabe saab, „edasta[ma]
[OLAF-le] viivitamata kõik talle teadaolevad tõendid, mille alusel võib eeldada [personalieeskirjade artikli 22a lõikes 1]
nimetatud eeskirjade eiramist”.
Seda kohustust edastada häiret andnud ametniku antud teave OLAF-le on EMSK osas meenutatud ka otsuse nr 363/99 A artikli 2
teises lõigus, milles on sätestatud, et „[EMSK] peasekretär ja osakonnajuhatajad (või teenistuste juhid) edastavad viivitamata
[OLAF-le] kõik neile teadaolevad tõendid, mille alusel võib eeldada [käesoleva artikli] esimeses lõigus nimetatud eeskirjade
eiramist”.
Lõpuks ilmneb finantsmääruse artikli 60 lõikest 6 koostoimes määruse nr 2342/2002 artikliga 72, et mis tahes institutsiooni
iga töötaja, kes osaleb „finantsjuhtimises ja tehingute kontrollimises”, on kohustatud teatama OLAF-le „õigusvastase tegevuse,
pettuse või korruptsiooni korral, mis võib kahjustada ühenduse huve”.
Avaliku Teenistuse Kohus peab otsustama, kas ja mil määral otsus, milles ülemus, kes sai ametnikult personalieeskirjade artikli 22a
lõike 1 esimeses lõigus osutatud teabe, leiab, et ei pea edastama seda OLAF-le, on või ei ole ametniku huve kahjustav otsus.
Sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt niisugusel konkreetsel juhul, kui oma ülemusi hoiatanud ametnikult saadud teave
käsitleb faktilisi asjaolusid, mis kahjustavad küll liidu huve või toovad ilmsiks ametnike kohustuste täitmata jätmise ühe
või mitme töötaja poolt, kuid ei puuduta teda otseselt.
Tuleb meenutada, et personalieeskirjade artikli 22a enda sõnastuse kohaselt võib ametnik, kes kavatseb anda teada võimalikust
õigusvastasest tegevusest või ametnike kohustuste täitmata jätmisest, edastada tõendid, mida ta arvab nende rikkumiste toimumise
kohta enesel olevat, otse OLAF-le. Seega juhul, kui isik, kes ametnikult teabe sai, keeldub OLAF poole pöördumast, on sellel
ametnikul alati võimalus pöörduda otse OLAF poole.
Lisaks ei ole ametnikul väljakujunenud kohtupraktika kohaselt pädevust alustada menetlust õiguspärasuse või institutsioonide
huvides ning ta saab hagi põhjendamiseks tugineda üksnes etteheidetele, mis teda isiklikult puudutavad (Esimese Astme Kohtu
7. juuli 1998. aasta määrus kohtuasjas T-178/97: Moncada
vs.
komisjon, punkt 39). Nõustumine sellega, et ametnik, kes teatas oma ülemusele rikkumistest, mis teda otseselt ei puuduta,
võib esitada hagi ülemuse keeldumise peale edastada see teave OLAF-le, tähendab nõustumist sellega, et sellel ametnikul on
lubatud alustada menetlust õiguspärasuse huvides. Niisugune järeldus ei kahjusta siiski selle ametniku võimalust esitada selle
otsuse peale hagi juhul, kui ta leiab, et on tehtud otsus, mis kahjustab tema huve teabe tõttu, mille ta oma ülemustele esitas.
Käesoleval juhul ei puuduta faktilised asjaolud, millest hageja OLAFI poole pöördumise taotluses teada andis, teda – nagu
öeldud ‐ otseselt, sest ta vaidlustas selles eelkõige peasekretäri keeldumise määrata ühele EMSK ametnikule distsiplinaarkaristus,
direktori ametikohtade õigusvastase täitmise EMSK-s ja ka selle, et peasekretär võttis endale õiguse nimetada ametisse teisi
EMSK ametnikke, kuigi see on tegelikult juhatuse eesõigus.
Sellest järeldub, et 3. märtsi 2010. aasta otsus ei ole osas, milles jäeti rahuldamata OLAF poole pöördumise taotlus, hageja
huve kahjustav otsus ning seega tuleb nimetatud otsuse selles osas tühistamise nõue vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.

Nõue tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles jäeti rahuldamata abitaotlus
Seda nõuet põhjendab hageja mitme etteheitega, mille võib sisuliselt rühmitada kolmeks väiteks, mille kohaselt:
–        oli president ebapädev tegema 3. märtsi 2010. aasta otsust, rikuti menetlusnorme ja eirati harta artiklit 41;
–        rikuti personalieeskirjade artiklit 86, selle IX lisa, EMSK presidendi otsust nr 635/05 A, millega kehtestatakse distsiplinaarmenetluste
ja haldusuurimiste üldised rakendussätted (edaspidi „personalieeskirjade IX lisa üldised rakendussätted”), ning kaitseõiguste
tagamise põhimõtet;
–        rikuti personalieeskirjade artiklit 24 ja abistamiskohustust, eirati hartat ja tehti ilmne hindamisviga.
Väide, et president oli ebapädev tegema 3. märtsi 2010. aasta otsust, on rikutud menetlusnorme ja on eiratud harta artiklit 41
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et 3. märtsi 2010. aasta otsuse oleks osas, milles jäeti rahuldamata abitaotlus, pidanud tegema juhatus, mitte
president, nagu see oli käesoleval juhul.
Hageja lisab, et EMSK rikkus teatavaid menetlusnorme, eirates eelkõige harta artiklis 41 sätestatud hea halduse põhimõtet
ja juhatuse töökorda, mis oli vastu võetud 23. oktoobril 2007. Nimelt ei tutvunud juhatuse liikmed peale presidendi ja rühmade
esimeeste kunagi abitaotlusega. Juhatuse liikmed ei tutvunud ka abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse projekti sisuga. Viimaks
märkis ta, et juhatuse koosolekute protokollides ei ole ära toodud ei lõpuks tehtud otsust ega juhatuse liikmete avaldusi.
EMSK palub lükata see väide tagasi.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
EMSK kodukorra artikli 72 lõike 1 kolmanda taande kohaselt kasutab ametisse nimetavale asutusele antud volitusi administraatorite
(AD) tegevusüksuse palgaastmete 13, 12 ja 11 ametnike suhtes komitee president peasekretäri esildisel.
Käesolevas asjas on selge, et kuupäeval, mil tehti 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles jäeti rahuldamata abitaotlus,
oli hageja palgaastme AD 13 ametnik. President tegi selle otsuse seega EMSK kodukorra artikli 72 lõike 1 kolmandat taanet
järgides. Sellest järeldub, et hageja ei saa väita, et eespool viidatud otsuse oleks pidanud tegema juhatus, mitte president.
Lisaks tuleb märkida, et kuna abitaotluse kohta oli – nagu märgitud ‐ otsust tegema pädev president, mitte juhatus, tuleb
etteheide, et 3. märtsi 2010. aasta otsuse tegemisel rikuti menetlusnorme eelkõige sellega, et juhatuse liikmeid ei kaasatud
abitaotluse menetlemisse, tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Sellest järeldub, et esitatud esimene väide tuleb tagasi lükata.
Väide, et on rikutud personalieeskirjade artiklit 86, selle IX lisa, personalieeskirjade IX lisa üldisi rakendussätteid ja
kaitseõiguste tagamise põhimõtet
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et ta esitas oma abitaotluses vähemalt esialgsed tõendid talle osaks saanud psühholoogilise ahistamise ning
eelkõige peasekretäri katsete kohta piirata õigustalituse sõltumatust. Selle asemel et algatada – nagu ta oleks pidanud –
haldusjuurdlus personalieeskirjade artikli 86 lõike 2, selle IX lisa artiklite 1 ja 2 ning selle IX lisa üldiste rakendussätete
artikli 2 tähenduses, piirdus president sellega, et palus oma kabinetiülemal läbi viia lihtsalt esialgse uurimise, mille järeldusi
ei edastatud talle pealegi enne 3. märtsi 2010. aasta otsuse tegemist.
EMSK palub kostjana see väide tagasi lükata.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et personalieeskirjade artikli 24 kohaselt on liidu institutsioonidel kohustus kaitsta oma töötajaid ülemustepoolse
ahistamise või ükskõik missuguse alandava käitumise eest. Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et abistamiskohustuse
kohaselt peab administratsioon teenistuses toimunud korra- ja rahurikkumise puhul piisavalt jõuliselt sekkuma ning reageerima
vastavalt juhtumi asjaoludele nõutava kiiruse ja hoolega, et tuvastada faktilised asjaolud, ning võtma olukorraga tutvumise
järel kasutusele sobivad meetmed. Selleks piisab, kui ametnik, kes taotleb oma institutsioonilt abi, esitab esialgsed tõendid
sellise rünnaku toimumise kohta, mis tema suhtes väidetavalt on toime pandud. Kui niisugused tõendid on olemas, peab asjaomane
institutsioon võtma sobivad meetmed, eelkõige lastes läbi viia haldusjuurdluse selleks, et teha koostöös kaebuse esitajaga
kindlaks kaebuse aluseks olevad asjaolud (Euroopa Kohtu 26. jaanuari 1989. aasta otsus kohtuasjas 224/87: Koutchoumoff
vs.
komisjon, punktid 15 ja 16; Esimese Astme Kohtu 21. aprilli 1993. aasta otsus kohtuasjas T-5/92: Tallarico
vs.
parlament, punkt 31, ja 5. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T-136/98: Campogrande
vs.
komisjon, punkt 42).
Käesolevas asjas ilmneb kohtutoimikust, et abitaotluse esitamise tulemusena andis president kolme päeva jooksul, s.o 10. detsembril
2009 oma kabinetiülemale korralduse viia läbi nende psühholoogilise ahistamise ja rikkumiste väidete „esialgne uurimine”,
mida peasekretärile ette heideti. Kuulanud aga 15. detsembril 2009 ja 14. jaanuaril 2010 ära hageja ja isikud, keda abitaotluses
süüdistati, koostas presidendi kabinetiülem 2010. aasta jaanuaris üksikasjaliku aruande, milles ta analüüsis ja käsitles nende
erinevate süüdistuste põhjendatust, mis hageja oli peasekretäri vastu esitanud. Selles olukorras tuleb tõdeda, et EMSK täitis
kohustuse, mis tal eelmises punktis viidatud kohtupraktika kohaselt on, st viis läbi juurdluse, et teha koostöös abitaotluse
esitajaga kindlaks faktilised asjaolud, mille tõttu see taotlus esitati.
Argument, et EMSK oleks pidanud algatama haldusjuurdluse personalieeskirjade artikli 86 lõike 2, selle IX lisa artiklite 1
ja 2 ning selle IX lisa üldiste rakendussätete artikli 2 tähenduses, tuleb tagasi lükata. Kui nendest õigusnormidest tuleneb,
et nendes ette nähtud haldusjuurdlused on osa distsiplinaarmenetlusest ning need tuleb algatada üksnes juhul, kui tõendid
võimaldavad oletada, et ametnike kohustused on jäetud täitmata, siis abitaotluses ei olnud midagi, mis oleks õigustanud –
isegi ilma eelneva esialgse uurimiseta – niisuguse distsiplinaarset laadi haldusjuurdluse algatamist peasekretäri suhtes.
Lõpuks ei saa nõustuda etteheitega, et EMSK jättis kaitseõigusi rikkudes enne abitaotluse rahuldamata jätmist hagejale edastamata
presidendi kabinetiülema aruandes tehtud järeldused ja tema läbi viidud uurimise käigus korraldatud ülekuulamiste erinevad
aruanded. Mõistagi on kaitseõiguste austamine kõigis isiku vastu suunatud menetlustes, mis puudutavad tõenäoliselt isiku õigusi
kahjustavat akti, liidu õiguse üldpõhimõte ja see tuleb tagada ka siis, kui asjaomast menetlust ei ole kuidagi reguleeritud
(vt näiteks Esimese Astme Kohtu 10. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas T-36/96: Gaspari
vs.
parlament, punkt 32). Käesolevas asjas ei saa abitaotluse esitamise tulemusena algatatud menetlust siiski pidada menetluseks,
mis algatati hageja vastu (vt Esimese Astme Kohtu 27. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas T-67/99: K
vs.
komisjon, punkt 72). Seega ei olnud 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles jäeti rahuldamata abitaotlus, niisugune otsus,
mille puhul tuli järgida kaitseõigusi.
Seetõttu tuleb esitatud teine väide tagasi lükata.
Väide, et on rikutud personalieeskirjade artiklit 24 ja abistamiskohustust, on eiratud hartat ja on tehtud ilmne hindamisviga
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et ta on psühholoogilise ahistamise ohver ja seega tegi president abistamistaotlust rahuldamata jättes ilmse
hindamisvea, rikkus personalieeskirjade artiklit 24 ja abistamiskohustust ning eiras harta artiklit 1 ja artikli 31 lõiget 1,
milles on vastavalt ette nähtud, et „[i]nimväärikus on puutumatu [ja s]eda tuleb austada ja kaitsta” ning et „[i]gal töötajal
on õigus töötingimustele, mis on tema tervise, ohutuse ja väärikuse kohased”.
EMSK väidab vastu, et hageja kvalifitseerib psühholoogiliseks ahistamiseks selle, mis kujutab endast tegelikult ainult raskusi
suhtlemisel peasekretäriga ja erimeelsusi õiguslike küsimuste osas.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 on psühholoogilist ahistamist määratletud kui „sobimatut käitumist”, mille olemasoluks
peavad korraga olema täidetud kaks tingimust. Esimese tingimuse kohaselt peab olema tegemist füüsilise käitumise, kõne- või
kirjakeele, žestide vm tegevustega, mis „[leiavad] aset aja jooksul, on korduv[ad] või süstemaatili[sed]”, mis tähendab seda,
et psühholoogilist ahistamist tuleb mõista kui protsessi, mis toimub tingimata aja jooksul ja eeldab korduvaid või pidevaid
tegusid, mis on „tahtlikud”. Teise tingimuse kohaselt ‐ mis on esimesest eraldatud sidesõnaga „ja” ‐ peavad see füüsiline
käitumine, kõne- või kirjakeel, need žestid vm tegevused kahjustama inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist
terviklikkust. Asjaolust, et omadussõna „tahtlik” on kasutatud esimese, mitte teise tingimuse puhul, võib teha kaks järeldust.
Esiteks peavad personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 silmas peetud füüsiline käitumine, kõne- või kirjakeel, žestid vm
tegevused olema tahtlikud, mis jätab selle sätte kohaldamisalast välja kogemata asetleidvad teod. Teisalt ei ole seevastu
nõutud, et see füüsiline käitumine, kõne- või kirjakeel, need žestid vm tegevused oleksid toime pandud kavatsusega kahjustada
isiku isiksust, väärikust, füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
Teiste sõnadega võib psühholoogilise ahistamisega personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses olla tegemist ka siis,
kui ahistaja ei kavatsenud oma tegudega tahtlikult ohvri mainet või tema töötingimusi kahjustada. Piisab sellest, kui tema
tahtlikult toime pandud teod tõid objektiivselt niisugused tagajärjed kaasa (vt selle kohta Avaliku Teenistuse Kohtu 9. detsembri
2008. aasta otsus kohtuasjas F-52/05: Q
vs.
komisjon, punkt 135, mida selle punkti osas ei tühistatud Euroopa Liidu Üldkohtu 12. juuli 2011. aasta otsusega kohtuasjas T-80/09 P:
komisjon
vs.
Q, ja 16. mai 2012. aasta otsus kohtuasjas F-42/10: Skareby
vs.
komisjon, punkt 65).
Psühholoogilise ahistamise etteheite kohta tulebki otsus teha, lähtudes nendest kaalutlustest, mis eeldab, et analüüsitakse
nende tegude tegelikku laadi, mida hageja peasekretärile ette heidab, ja tehakse kindlaks, kas need teod kahjustasid objektiivselt
hageja isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
Esiteks väidab hageja, et peasekretär püüdis talle avaldada survet, et ta allkirjastaks õigustalituse juhatajana õiguslikult
vääri õiguslikke arvamusi. Nii oli see eelkõige ühe ametniku tagasiulatuva edutamise puhul.
Selles osas ilmneb kohtutoimikust, et 2008. aasta edutamise raames otsustas president 25. jaanuaril 2009 edutada ühte ametnikku
tagasiulatuvalt 2008. aasta 1. jaanuarist, eirates ilmselgelt EMSK-s kehtivaid nõudeid.
Kuigi see otsus tehti „peasekretäri esildisel”, tuleb siiski märkida, et hageja ei süüdistanud teda selles, et see õigusvastane
otsus tehti tema algatusel, ning tunnistas isegi, et peasekretär tegutses ühe juhatuse liikme surve all, kes lootis saada
EMSK presidendiks.
Lisaks ei esita hageja ainsatki piisavat tõendit, mis kinnitaks väidet – millele EMSK pealegi ametlikult vastu vaidleb –,
et peasekretär andis talle 8. juunil 2009 toimunud koosolekul korralduse koostada õiguslik arvamus, milles kõnesolev otsus
tunnistatakse õiguspäraseks. Eelkõige tuleb märkida, et selle koosoleku protokollis – mille tegi veel hageja ise – ei ole
mingeid tõendeid niisugusest survest ega ka solvanguid, mis peasekretär olevat sellel koosolekul tema aadressil kuuldavale
toonud.
Lisaks tuleb juhtida tähelepanu, et samal päeval, 8. juunil 2009 saatis peasekretär tõesti EMSK töötajatele e-kirja, milles
märkis, et juhul kui asjaomase tagasiulatuva edutamisotsuse peale esitatakse hagi, tuleb kasutada advokaadi teenuseid, sest
„on selge, et hageja ei ole võimeline abistama administratsiooni viimase määratud suunas”.
Võttes aga arvesse selle e-kirja saatmise asjaolusid, leiab Avaliku Teenistuse Kohus siiski, et selle kirjaga ei seatud mitte
kahtluse alla hageja erialast suutlikkust, vaid tõdeti ‐ arvestades hageja korduvat kriitikat kõnesoleva edutamisotsuse õiguspärasuse
aadressil ‐ vajadust usaldada EMSK kaitsmine hagi korral advokaadile. Protokollis, mille hageja tegi 8. juuni 2009. aasta
koosolekust, mainis ta pealegi, et ta ise tegi peasekretärile ettepaneku kasutada seda lahendust.
Seega tuleb etteheide, et peasekretär püüdis õigustalitusele survet avaldada, tagasi lükata.
Teiseks väidab hageja, et EMSK avaldas teate vaba ametikoha kohta, milles valikumenetluses osalemise tingimused olid koostatud
meelega nii, et tema kandidatuur oleks välistatud.
Selles osas ilmneb kohtutoimikust, et 6. juulil 2009 avaldati EMSK siseveebis personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 ette
nähtud korras teade vaba ametikoha kohta nr 26/09 (edaspidi „esimene teade vaba ametikoha kohta”), mille eesmärk oli täita
EMSK ülddirektoraadi direktori ametikoht palgaastmega AD 14, ning et selles teates, mis oli adresseeritud EMSK ja liidu teiste
institutsioonide ametnikele, oli muu hulgas nõutud „kahe Euroopa Liidu ametliku keele suurepärast oskust ja veel vähemalt
ühe Euroopa Liidu ametliku keele oskust” ning täpsustatud, et „teenistuse huvidega seotud põhjustel on väga soovitav [inglise]
ja [prantsuse] keele hea oskus”. Hageja esitas oma kandidatuuri ametikohale, mille kohta oli avaldatud esimene teade vaba
ametikoha kohta.
Seejärel, pärast seda, kui juhatus otsustas 29. septembril 2009 võtta esimese teate vaba ametikoha kohta tagasi ja „avaldada
uus teade [vaba ametikoha kohta] vastavalt personalieeskirjade artikli 29 [lõigetele 1 ja 2]”, avaldati nii EMSK siseveebis
kui ka Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 247 A, lk 1) teade vaba ametikoha kohta nr 43/09, mille eesmärk oli täita seesama ülddirektoraadi
direktori ametikoht (edaspidi „uus teade vaba ametikoha kohta”). Nõudmised keelteoskusele olid uues teates vaba ametikoha
kohta nüüd järgmised: „Ühe Euroopa Liidu ametliku keele suurepärane oskus ja veel vähemalt kahe Euroopa Liidu ametliku keele
väga hea oskus. Teenistuse huvides on väga soovitav inglise ja prantsuse keele hea oskus.” Hageja kinnitas enda kandideerimist
uues teates vaba ametikoha kohta osutatud ametikohale, kuid võttis oma kandidatuuri 3. detsembril 2009 tagasi.
Nagu Avaliku Teenistuse Kohus tänases eraldiseisvas kohtuotsuses (25. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas F-51/10: Bermejo
Garde
vs.
EMSK) leidis, välistas keelteoskusele esitatavate nõuete niisugune muutmine mõistagi praktikas hageja kandideerimise ülddirektoraadi
direktori ametkohale, sest tema oskab ainult ühte Euroopa Liidu ametlikku keelt (hispaania keelt) suurepäraselt, ühte teist
ametlikku keelt (prantsuse keelt) väga hästi, kuid kolmandat ametlikku keelt (inglise keelt) üksnes „hästi”. Avaliku Teenistuse
Kohus järeldab sellest, et uus teade vaba ametikoha kohta oli otsus, mis kahjustas hageja huve.
Hageja ei esita siiski täpseid ja kokkulangevaid andmeid, mis kinnitaksid väidet, et nõudeid keelteoskusele muudeti eesmärgiga
välistada tema kandideerimine.
Vastupidi, kohtutoimikust ilmneb, et EMSK teatas hagejale samamoodi nagu teistele kandidaatidele, kes nagu temagi olid esitanud
pärast esimest teadet vaba ametikoha kohta oma kandidatuuri, et neid käsitatakse kuni nendepoolse vastupidise teateni ka uue
teate puhul vaba ametikoha kohta kandidaatidena – asjaolu, mis ei kinnita võimu kuritarvitamise väidet.
Lisaks tuleb märkida – ja see ilmneb ka kohtutoimikust –, et samasugused nõuded keelteoskusele nagu uues teates vaba ametikoha
kohta olid toodud ka ühes varasemas teates vaba ametikoha kohta, mis avaldati 24. veebruaril 2009 ning mille eesmärk oli täita
inim- ja rahaliste ressursside direktoraadi direktori ametikoht.
Kolmandaks väidab hageja, et peasekretär kutsus ta ühele koosolekule, mis korraldati 15. oktoobril 2009 ettekäändel taastada
head suhted peasekretäri ja õigustalituse vahel, kuid mis antud asjaoludel kujutas endast tõelist „distsiplinaarset laadi
ülekuulamist”. Hageja ei tõenda siiski kuidagi, et kõnesolev koosolek oli niisugune. Eelkõige ei saa selliseks tõendiks olla
asjaolu, et sellel koosolekul viibis peasekretäri kõrval personali abistamise, individuaalsete õiguste ja võrdsete võimaluste
osakonna juhataja.
Selles olukorras tuleb tõdeda, et kuna faktilised asjaolud, mida hageja peasekretärile ette heidab, ei ole ei üksikult ega
kõik koos kahjustanud objektiivselt hageja isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust, tuleb väide,
et president tegi ilmse hindamisvea, kui keeldus tuvastamast, et ta on psühholoogilise ahistamise ohver, ja jättis abitaotluse
rahuldamata, tagasi lükata.
Lõpuks tuleb märkida, et kuigi hageja väidab, et president püüdis teda veenda oma abitaotlust lihtsalt tagasi võtma – mis
tõendab eriti selgelt tema erapoolikust –, näitab see asjaolu ainult seda, et president, kes oli veendunud, et hageja esitatud
psühholoogilise ahistamise süüdistused on põhjendamatud, püüdis hoolitsemiskohustust ja hea halduse põhimõtet järgides vaidlust
kompromissiga lahendada. Igal juhul ei saa see katse muuta 3. märtsi 2010. aasta otsust õigusvastaseks osas, milles jäeti
rahuldamata abitaotlus, kusjuures see otsus tehti – nagu märgitud – õiguspärases menetluses ja selle puhul ei tehtud mingit
ilmset hindamisviga.
Eelnevast tuleneb, et nõue tühistada 3. märtsi 2010. aasta otsus osas, milles jäeti rahuldamata abitaotlus, tuleb jätta rahuldamata.
2.
Nõue tühistada endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus
Nõuet tühistada need otsused, mis kujutavad endast nende ulatust arvestades hageja huve kahjustavaid otsuseid (vt Esimese
Astme Kohtu 16. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas T-51/01: Fronia
vs.
komisjon, punkt 32), põhjendati sisuliselt seitsme väitega, mille kohaselt:
–        oli otsuse tegija ebapädev seda tegema;
–        rikuti kaitseõiguste tagamise põhimõtet;
–        rikuti põhjendamiskohustust;
–        rikuti personalieeskirjade artikleid 12a, 22a ja 86;
–        tehti ilmne hindamisviga;
–        rikuti hoolitsemiskohustust ja hea halduse põhimõtet;
–        rikuti personalieeskirjade artikli 22b lõiget 1.

Väide, et otsuse tegija oli ebapädev seda tegema
Poolte argumendid
Hageja märgib, et erinevalt sellest, kuidas näib, tegi endiste ametikohustuste lõpetamise otsuse ja üleviimisotsuse tegelikult
peasekretär, mitte president, nagu näitab asjaolu, et president delegeeris endiste ametikohustuste lõpetamise otsuses hageja
uute volituste kindlaksmääramise ülesande peasekretärile.
Hageja lisab igatahes, et kõnesolevate otsuste sõnastus näitab, et need tehti pärast konsulteerimist peasekretäriga ja tema
nõusolekul, samal ajal kui EMSK kodukorra artikli 72 lõikes 1 on selles osas peasekretärile antud ainult esildise tegemise
õigus.
EMSK vastab, et president oli pädev tegema endiste ametikohustuste lõpetamise otsust ja üleviimisotsust.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 69 märgitud, kasutab EMSK kodukorra artikli 72 lõike 1 kolmanda taande kohaselt ametisse
nimetavale asutusele antud volitusi administraatorite (AD) tegevusüksuse palgaastmete 13, 12 ja 11 ametnike suhtes komitee
president peasekretäri esildisel.
Käesolevas asjas ilmneb endiste volituste lõpetamise otsuse ja üleviimisotsuse sõnastusest, et need otsused tegi president,
nagu tõendab ka tema allkiri nende otsuste all.
Hageja tugineb siiski asjaolule, et 24. märtsi 2010. aasta lisas märkis president, et endiste volituste lõpetamise otsuses
osutatud „[ülevõtmis]meetmed”, milleks on tema uute volituste kindlaksmääramine, „[võtab] peasekretär”. Ainuüksi sellest sõnastusest
ei saa aga tuletada, et endiste volituste lõpetamise otsuse ja üleviimisotsuse, millel on presidendi allkiri, tegi tegelikult
peasekretär, mitte president. Pealegi rõhutas president 24. märtsi 2010. aasta lisas, et need „[ülevõtmis]meetmed” viiakse
ellu „tema juhtimisel”.
Lõpuks tuleb tõdeda, et kuigi president märkis endiste ametikohustuste lõpetamise otsuses ja üleviimisotsuses tõesti, et need
tehti „peasekretäri nõusolekul”, ei tähenda see sõnastus – isegi kui see on ebaõnnestunud –, et president arvas ekslikult,
et peasekretäri heakskiit on talle siduv, ja eiras nii nende volituste ulatust, mis tal EMSK kodukorra artikli 72 lõike 1
kolmanda taande kohaselt on.
Sellest järeldub, et väide, et otsuse tegija oli ebapädev seda tegema, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Väide, et on rikutud kaitseõiguste tagamise põhimõtet
Poolte argumendid
Hageja väidab, et kuna president ei kuulanud enne endiste ametikohustuste lõpetamise otsuse ja üleviimisotsuse tegemist teda
ära, eiras ta kaitseõiguste tagamise põhimõtet, mis on sätestatud harta artikli 41 lõikes 2.
EMSK palub lükata see väide tagasi.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
On leitud, et ametniku vastu tema tahtmist üleviimise otsuse puhul, mis soovitakse teha niisuguste suhtlemisraskuste korral
nagu käesolevas asjas, on vaja kohaldada kaitseõiguste tagamise põhimõtet, mis on liidu õiguse aluspõhimõte, isegi kui asjaomast
menetlust ei reguleeri mingid õigusnormid (Euroopa Kohtu 6. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-59/06 P: Marcuccio
vs.
komisjon, punkt 46).
Seega võib niisuguse otsuse teha alles pärast seda, kui asjaomasel isikul on võimaldatud esitada tõhusalt oma seisukoht selle
otsuse projekti kohta ametisse nimetava asutuse korraldatud suulises ja/või kirjalikus vestluses, mida peab tõendama see asutus
(eespool viidatud kohtuotsus Marcuccio
vs.
komisjon, punkt 47).
Käesolevas asjas ilmneb kohtutoimikust, et president teatas 3. märtsi 2010. aasta otsuses hagejale oma kavatsusest ta üle
viia, sest ta märkis, et viimasele antakse varsti „tema kvalifikatsioonile ja palgaastmele vastav ülesanne [...] mõnes teises
osakonnas kui õigustalitus”.
Hagejal, kellele 3. märtsi 2010. aasta otsus oli adresseeritud, oli seega võimalik esitada kõik oma märkused selle üleviimiskavatsuse
kohta, mis teda puudutas.
Selles olukorras tuleb tõdeda, et kuna hagejal võimaldati esitada enne seda, kui president tegi endiste ametikohustuste lõpetamise
otsuse ja üleviimisotsuse, oma seisukoht, tuleb kaitseõiguste tagamise põhimõtte rikkumise väide tagasi lükata.

Põhjendamiskohustusel põhinev väide
Poolte argumendid
Hageja väidab, et endiste ametikohustuste lõpetamise otsust ja üleviimisotsust ei põhjendatud, millega on rikutud harta artikli 41
lõiget 2.
EMSK palub see väide tagasi lükata.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on personalieeskirjade artikli 25 teises lõigus kehtestatud põhjendamiskohustuse
eesmärk esiteks anda asjaomasele isikule piisavalt teavet, et ta saaks hinnata tema huve kahjustava otsuse põhjendatust ja
otsustada, kas tuleks esitada hagi Avaliku Teenistuse Kohtule, ning teiseks võimaldada sellel kohtul teostada kontrolli otsuse
õiguspärasuse üle (Esimese Astme Kohtu 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-132/03: Casini
vs.
komisjon, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks on harta artikli 41 lõike 2 punktis c kinnitatud, et põhiõigus
heale haldusele kätkeb „asutuste kohustust põhjendada oma otsuseid”.
Ka on otsus, millega ametnik viiakse vastu tema tahtmist üle, huve kahjustav otsus personalieeskirjade artikli 25 tähenduses
ja seda tuleb seega põhjendada (Esimese Astme Kohtu 23. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas T-129/98: Sabbioni
vs.
komisjon, punkt 28).
Lõpuks tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb põhjendamiskohustuse ulatust igal üksikul juhul hinnata,
võttes arvesse konkreetseid asjaolusid (Euroopa Kohtu 14. juuli 1977. aasta otsus kohtuasjas 61/76: Geist
vs.
komisjon, punkt 28, ja 13. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C-169/88: Prelle
vs.
komisjon, punkt 9). Eelkõige on otsus piisavalt põhjendatud, kui see tehti olukorras, mis on asjaomasele ametnikule teada,
ja võimaldab tal mõista tema suhtes võetud meetme ulatust (Esimese Astme Kohtu 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas T-198/02:
N
vs.
komisjon, punkt 70).
Nagu ilmneb kohtupraktikast, on otsus tehtud olukorras, mis on asjaomasele ametnikule teada, ning vastab seega personalieeskirjade
artiklis 25 sätestatud põhjendamisnõuetele, kui asjaolud, milles see otsus tehti, ning märgukirjad ja muud sellega kaasasolevad
teatised võimaldavad mõista põhilist, mille tõttu administratsioon selle otsuse tegi (vt eespool viidatud kohtuotsus Sabbioni
vs.
komisjon, punktid 29 ja 30).
Tuleb siiski tõdeda, et käesolevas asjas ei ole endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus tõesti õiguslikult
piisavalt põhjendatud, ning eelkõige tuleb märkida, et endiste ametikohustuste lõpetamise otsuses piirduti sellega, et viidati
üldiselt „teenistuse huvidele”.
Tuleb siiski tõdeda, et endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus tehti olukorras, mis oli hagejale teada.
President teatas 3. märtsi 2010. aasta otsuses hagejale, et tema üleviimine, mis peatselt aset leiab, on põhjendatud nende
„tööl tagakiusamise” väidete tagasilükkamise seisukohast, milles ta peasekretäri süüdistas, ning lisas, et selle meetmega
nagu ka teiste meetmetega, mis võidakse selle üleviimise raames võtta, soovitakse „parandada haldustegevust” ja aidata kaasa
„vääritimõistmiste ja erimeelsuste ületamisele peasekretariaadis, järgides seejuures hea halduse põhimõtet ning põhimõtet,
mille kohaselt kasutavad erinevad üksused volitusi ja täidavad ülesandeid, mis on neile antud”. Lisaks näitab selle vaide
sisu, mille hageja vaidlusaluste otsuste peale esitas, et ta oli teadlik, et need otsused olid tehtud seetõttu, et abitaotlus
ja OLAF poole pöördumise taotlus olid administratsiooni arvates põhjendamatud.
Igal juhul isegi eeldusel, et olukord, milles endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus tehti, ei võimaldanud
hagejal nende otsuste ulatust mõista, tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt on ebapiisavad põhjendused võimalik korvata
täiendavate täpsustustega, mida administratsioon menetluse käigus jagab (vt Esimese Astme Kohtu 19. septembri 1996. aasta
otsus kohtuasjas T-158/94: Brunagel
vs.
parlament, punkt 115). Käesolevas asjas oli see aga just nii, sest EMSK esitas oma kostja vastuses ja vasturepliigis üksikasjalikult
faktilised ja õiguslikud põhjendused, mille tõttu ta endiste ametikohustuste lõpetamise otsuse ja üleviimisotsuse tegi. Eelkõige
kostja vastuses märkis EMSK, et „kuna need erinevad süüdistused, mis hageja oma kaebuses eelkõige peasekretäri isiku vastu
esitas, olid nii isiklikud ja mürgised, kõigutas see usaldust, mida on vaja just selles ametis, mis on hagejale kui õigustalituse
juhatajale usaldatud”, ning et „ainus nii institutsiooni kui ka hageja huvide seisukohast mõeldav lahendus on anda viimasele
ametikoht, mis ei eelda tihedat kokkupuudet peasekretäriga”.
Sellest järeldub, et esitatud kolmas väide, mille kohaselt rikuti põhjendamiskohustust, tuleb tagasi lükata.

Väide, et on rikutud personalieeskirjade artikleid 12a, 22a ja 86
Poolte argumendid
Hageja väidab, et talle määrati – personalieeskirjade artikleid 12a, 22a ja 86 rikkudes ‐ varjatud karistus selle eest, et
ta palus oma tööandja abi ja teatas talle tõsistest rikkumistest, mis peasekretär on toime pannud.
EMSK palub see väide tagasi lükata.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikli 12a lõikes 2 on sätestatud, et „[i]nstitutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise
või seksuaalse ahistamise ohver”, ja et „[i]nstitutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse
ahistamise tunnistajaks, eeldusel et ametnik on käitunud ausalt”. Personalieeskirjade artikli 22a lõikes 3 on nähtud ette,
et kui ametnik, kellele saavad teatavaks personalieeskirjade artikli 22a lõikes 1 osutatud asjaolud, st asjaolud, mille alusel
võib eeldada võimaliku ebaseadusliku tegevuse olemasolu, „sealhulgas pettuse- või korruptsioonijuhtumid, mis kahjustavad [liidu]
huvisid” või võivad endast kujutada liidu ametnike kohustuste täitmata jätmist, teatab sellest viivitamata oma ülemusele või
otse OLAF-le, siis „[i]nstitutsioon ei tee ametnikule kahju [...], tingimusel et ametnik tegutses põhjendatult ja ausalt”.
Lõpuks on personalieeskirjade artikli 86 lõikes 1 sätestatud, et „ametnik või endine ametnik, kes kas tahtlikult või süülise
hooletuse tõttu ei täida oma personalieeskirjadest tulenevaid kohustusi, kannab distsiplinaarvastutust”.
Käesolevas asjas ei saa vaidlustada, et hageja kandis kahju seetõttu, et ta edastas oma 7. detsembri 2009. aasta noodi, milles
olid esitatud abitaotlus ja OLAF poole pöördumise taotlus. Nimelt jäi asjaomane isik just selle noodi saatmise tõttu ilma
oma õigustalituse juhataja ametikohast, millel ta töötas alates 1997. aasta 1. juunist.
See kahju võib tõendada, et EMSK on rikkunud personalieeskirjade artikleid 12a ja 22a, siiski ainult juhul, kui tehakse kindlaks,
et hageja edastas teabe, mille alusel võib eeldada esiteks psühholoogilist ahistamist, mille ohver ta väidetavalt oli, ning
teiseks õigusvastast tegevust, eelkõige pettust või korruptsiooni või ametnike kohustuste täitmata jätmist, tõesti ausate
kavatsustega.
Selles osas tuleb märkida, et selle väljaselgitamisel, kas ametnik on kasutanud personalieeskirjade artiklites 12a ja 22a
ette nähtud avalikustamisõigust ausalt, peab Avaliku Teenistuse Kohus arvesse võtma teatavat hulka tegureid.
Avaliku Teenistuse Kohus peab kõigepealt kontrollima, kas teave rikkumiste kohta, mille ametnik otsustab oma ülemustele või
võimaluse korral otse OLAF-le edastada, on juhul, kui need rikkumised on tõesti toime pandud, ilmselgelt tõsine. Seda näitab
asjaolu, et personalieeskirjade artikli 22a lõikes 1 on niisuguse õigusvastase tegevuse hulgas, millest on ette nähtud teada
anda, nimetatud pettust ja korruptsiooni, ning lisatud, et see peab „kahjusta[ma] [liidu] huvisid”. Ka ametnike kohustuste
täitmata jätmisest võib personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 kohaselt teada anda üksnes tingimusel, et see on „raske”.
Teine tegur, mida tuleb võtta arvesse, on avalikustatud teabe tõelevastavus või vähemalt tõenäosus. Sõnavabaduse kasutamine,
mille hulka kuulub ametniku võimalus esitada kaebus seoses psühholoogilise ahistamise või õigusvastaste asjaolude või ametniku
kohustuste täitmata jätmisega, hõlmab õigusi ja kohustusi ning isik, kes otsustab niisuguse teabe avalikustada, peab hoolikalt
kontrollima – nii palju kui asjaolud seda võimaldavad –, et see on õige ja usaldusväärne. Nii et ametnik, kes teatab rikkumistest,
mis kuuluvad tema arvates personalieeskirjade artiklite 12a ja 22a kohaldamisalasse, on kohustatud veenduma, et tema süüdistused
rajanevad tõelevastavatel faktilistel asjaoludel või vähemalt „piisaval faktilisel materjalil” (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu
21. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas nr 28274/08, punkt 79). Selles osas on leitud, et personalieeskirjade artiklis 22a
on silmas peetud üksnes teatamist niisugustest konkreetsetest faktilistest asjaoludest, mille esmane hindamine võis tekitada
nendest teatanud ametnikus mõistliku oletuse, et tegemist on õigusvastase tegevuse või kohustuste täitmata jätmisega, ning
et see õigusnorm tuleb lisaks kokku sobitada objektiivsus- ja erapooletuskohustustega, mis ametnikel on, kusjuures neil on
ka kohustus hoida oma ametikoha mainet ja lojaalsuskohustus, samuti kohustus kaitsta asjaomaste isikute au ja järgida nende
süütuse presumptsiooni (Avaliku Teenistuse Kohtu 13. jaanuari 2011. aasta otsus kohtuasjas F-77/09: Nijs
vs.
kontrollikoda, punktid 66‐70).
Avaliku Teenistuse Kohus peab arvesse võtma ka vahendeid, mida ametnik avalikustamiseks kasutas, ja konkreetselt personalieeskirjade
artikli 22a lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvate rikkumiste puhul peab ta kontrollima, kas ametnik on pöördunud pädeva ametiasutuse
või institutsiooni, s.o „oma ülemuse[...] või peadirektori[...] või juhul, kui ta peab seda vajalikuks, peasekretäri[...]
või samaväärsetel ametikohtadel olevate[...] isikute[...] või otse [OLAF]” poole.
Lõpuks on ka rikkumistest teada andnud ametniku motiiv üks tegur, mis võimaldab hinnata, kas ta on käitunud ausalt. Kaebust,
mis oli ajendatud isiklikust etteheitest või vaenust või ka isikliku eelise, eelkõige rahalise kasu saamise võimalusest, ei
saa pidada teadaandmiseks ausate kavatsustega.
Selle väite põhjendatust, et rikutud on personalieeskirjade artikleid 12a, 22a ja 86, peab Avaliku Teenistuse Kohus analüüsima
nendest kaalutlustest lähtudes.
Käesolevas asjas on selge, et hageja süüdistas 7. detsembri 2009. aasta noodis karmis sõnastuses peamiselt peasekretäri, väites,
et viimane ahistas teda psühholoogiliselt ning pani toime õigusvastaseid tegusid, millest mõned kujutavad endast Belgia karistusseadustiku
rikkumisi.
Avaliku Teenistuse Kohus arvab aga, et 7. detsembri 2009. aasta noodis ei olnud midagi, mis laseks oletada psühholoogilist
ahistamist personalieeskirjade artikli 12a tähenduses või ebaseaduslikku tegevust või ametnike kohustuste täitmata jätmist
personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 tähenduses.
Esiteks heitis hageja peasekretärile ette, et viimane ahistas teda psühholoogiliselt, eelkõige sellega, et nõudis, et ta koostaks
õiguslikult vääri õiguslikke arvamusi. Hageja ei esitanud – nagu eespool märgitud – siiski ühtegi tõendit, mis võimaldaks
tuvastada või vähemalt oletada, et talle sai osaks käitumine, mis kahjustas tema isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist
terviklikkust.
Teiseks süüdistas hageja peasekretäri ka selles, et viimane ei pöördunud OLAF poole ühe ametniku asjus, kes oli toimetanud
kõrvale EMSK-le kuuluva varustuse, ega määranud sellele ametnikule mingit distsiplinaarkaristust. Peasekretäri sellist käitumist
ei saa siiski kvalifitseerida ebaseaduslikuks ega ametnike kohustuste täitmata jätmiseks personalieeskirjade artikli 22a lõike 1
tähenduses, arvestades eelkõige selle varustuse tagasihoidlikku väärtust, mille kõnesolev ametnik kõrvale toimetas, ja distsiplinaarnõukogu
arvamust, et talle ei ole vaja distsiplinaarkaristust määrata. Pealegi tuleb rõhutada, et peasekretär tegi personalieeskirjade
IX lisa artikli 3 punkti b alusel sellele ametnikule hoiatuse.
Kolmandaks süüdistas hageja peasekretäri selles, et viimane eiras nii finantsmääruse artiklit 27 kui ka personalieeskirjade
IX lisa artikli 21 lõiget 1. Hageja sõnul andis peasekretär nimelt korralduse, et eelmises punktis nimetatud ametniku advokaadile
makstaks välja 32 019 euro suurune summa, mis vastab kulutustele, mis see ametnik tegi selle advokaadi tasu näol mitte ainult
tema vastu algatatud distsiplinaarmenetluses, vaid ka enne distsiplinaarmenetluse algatamist läbi viidud juurdluses. Nagu
hageja meenutab, on personalieeskirjade IX lisa artikli 21 lõikes 1 ette nähtud, et institutsioon on kohustatud võtma enda
kanda üksnes kulutused, mis tehti distsiplinaarmenetluses, mille tulemusena ei määratud mingit karistust.
Ei ole siiski tõendatud, et seda tasu ei tulnud maksta eranditult seoses süütegudes süüdi oleva ametniku vastu algatatud distsiplinaarmenetlusega.
Lisaks tuleb märkida, et kuigi hageja võis osakonnajuhatajana õiguspäraselt huvi tunda selle summa suuruse vastu võrreldes
Euroopa Liidu avalikku teenistust käsitlevate samasuguste menetlustega, ei ilmne kohtutoimikust, et võttes arvesse distsiplinaarmenetluse
kestust ja distsiplinaarnõukogu koosolekute arvu, oli see summa ilmselgelt liiga suur ning et seega õigustas peasekretäri
korraldus see välja maksta OLAF poole pöördumise taotluse esitamist.
Neljandaks teatas hageja 7. detsembri 2009. aasta noodis rikkumistest, mis pandi tema sõnul 2009. aastal toime nõuandetegevuse
direktoraadi A ja inim- ja rahaliste ressursside direktoraadi direktorite ametikohtade täitmisel – rikkumised, mis puudutasid
peamiselt nendel ametikohtadel töötamiseks vajalikku kvalifikatsiooni, valikukomisjonide koosseisu ja kandidatuuride analüüsimist.
Kuigi presidendi kabinetiülem kinnitas tõesti ka ise oma uurimisaruandes, et oli tehtud „kahetsusväärseid vigu”, ei ilmne
kohtutoimikust siiski, et need olid nii rasked, nagu on nõutud personalieeskirjade artikli 22a lõikes 1 nimetatud rikkumiste
puhul. Lõpuks tuleb märkida, et hageja täpsustas 7. detsembri 2009. aasta noodis ise esiteks, et nõuandetegevuse direktoraadi A
direktori ametikohale kandideerinud isikute hulgast välja valitud kandidaat valiti välja menetluses, milles ei olnud „praktikas
vigade tegemise või pettuste toimepanemise võimalusi”, ning teiseks, et menetlus, mis oli korraldatud inim- ja rahaliste ressursside
direktoraadi direktori töölevõtmiseks, tühistati viimaks veidi aega enne 7. detsembri 2009. aasta noodi saatmist.
Viiendaks tuleb märkida, et – vastupidi 7. detsembri 2009. aasta noodis väidetule – ei ilmne kohtutoimikust, et peasekretär
oleks kasutanud tegelikult juhatusele või presidendile kuuluvaid volitusi nimetada ametisse teatavaid EMSK kõrgeid ametnikke.
Lisaks on vaja tõdeda, et kuigi 7. detsembri 2009. aasta noodi saatmise kuupäeval täitis peasekretär tõesti juba enam kui
aasta inim- ja rahaliste ressursside direktoraadi direktori ametikohustusi asendajana, ei olnud niisugune olukord, vaatamata
sellele, et presidendi kabinetiülem nimetas seda oma uurimisaruandes „ebanormaalseks”, nii raske, et selle peale oleks võinud
esitada kaebuse personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 alusel. Sama võib öelda hageja etteheite kohta peasekretärile, et
viimane ei kirjeldanud piisavalt täpselt asepeasekretäri ametikohustusi ja volitusi.
Kuuendaks ja viimasena tuleb märkida, et hageja süüdistas 7. detsembri 2009. aasta noodis ka inim- ja rahaliste ressursside
direktoraadi töölevõtmise, edutamise ja koolituse osakonna juhatajat, nimelt selles, et viimane eiras personalieeskirjade
artikli 11a lõiget 1, mille kohaselt „ei tegele ametnik oma kohustuste täitmisel küsimustega, milles tal on otseselt või kaudselt
tema sõltumatust kahjustada võivad isiklikud huvid, eelkõige perekondlikud ja finantshuvid [...]”. Selles osas ilmneb kohtutoimikust,
et see inim- ja rahaliste ressursside direktoraadi osakonnajuhataja kandideeris sama direktoraadi direktori ametikohale ning
et ta püüdis veenda õigustalituse töötajaid, et üks arvamus, mille see talitus oli esitanud palgaastmega AD 14 ametniku võimaluse
kohta kandideerida sellele ametikohale, on vale. Arvestades selle osakonnajuhataja ametikohustusi, ei saa tema mittenõustumine
õigustalituse arvamuse sisuga siiski iseenesest näidata, et see ametnik eiras kohustusi, mis tulenevad personalieeskirjade
artikli 11a lõikest 1.
Seega ei paljasta 7. detsembri 2009. aasta noodis toodud teave administratsiooni nii tõsiseid rikkumisi, et need võimaldaksid
oletada psühholoogilist ahistamist, mille ohver hageja väidab end olevat, ega üldisemalt ebaseaduslikku tegevust, eelkõige
pettust või korruptsiooni või ametnike kohustuste täitmata jätmist personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 tähenduses.
Lisaks tuleb märkida, et kuigi personalieeskirjade artikli 22a lõikes 1 on nähtud ette, et ametnik, kes kasutab oma selle
artikliga antud kaebeõigust, peab „sellest viivitamata [teatama] oma vahetule ülemusele või peadirektorile või juhul, kui
ta peab seda vajalikuks, peasekretärile või samaväärsetel ametikohtadel olevatele isikutele”, ei piirdunud hageja 7. detsembri
2009. aasta noodi saatmisega presidendile ja rühmade esimeestele, vaid 7. detsembri 2009. aasta noodi saatmise päeval teatas
hageja ka juhatuse teistele liikmetele e-kirjaga, et ta jättis neile igaühele nende rühma ruumidesse ümbriku selle noodi ärakirjaga.
Soovides avalikustada noodis esitatud süüdistusi eriti laiale ringile isikutele, eiras asjaomane isik kohustust ilmutada OLAF
pädevusse kuuluvate väidete avalikustamisel nii suurt ettevaatust ja vaoshoitust kui võimalik (eespool viidatud kohtuotsus
Nijs
vs.
kontrollikoda, punkt 80).
Selles olukorras tuleb tõdeda, et hageja väide, et endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus – millega temalt
ei võetud pealegi tema osakonnajuhataja ametikohta – tehti personalieeskirjade artikli 12a lõiget 2 ja artikli 22a lõiget 3
rikkudes või kujutasid endast varjatud karistust, millega eirati personalieeskirjade artiklit 86, ei ole põhjendatud.
Järelikult ei saa esitatud neljanda väitega nõustuda.

Väide, et on tehtud ilmne hindamisviga
Poolte argumendid
Hageja väidab, et endiste ametikohustuste lõpetamise otsuse ja üleviimisotsuse puhul tehti ilmne hindamisviga, sest need tehti
teenistuse huve eirates. Hageja rõhutab eelkõige, et talle kui õigustalituse juhatajale ei määratud asendajat ning EMSK ei
toonud niipea oma organisatsioonilises struktuuris välja muudatusi, mis sisemises korralduses nende otsustega tehti, rikkudes
sellega EMSK kodukorra artikli 71 lõiget 6. Lõpuks lisab ta, et tema uued ametikohustused on sisuliselt madalama taseme kohustused
võrreldes nendega, mida ta enne üleviimist täitis.
EMSK väidab vastu, et endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus tehti teenistuse huve silmas pidades, sest
hageja ja peasekretäri vahelistes suhetes ei olnud enam usaldust esimese põhjendamatute isiklike rünnakute tõttu, mis olid
suunatud teise vastu. EMSK sõnul oli ainus mõeldav võimalus nii EMSK huvide kui ka hageja huvide seisukohast anda viimasele
ametikoht, mis välistab tema igasuguse tiheda kontakti peasekretäriga.
EMSK märgib veel, et hageja uus ametikoht ei tähendanud – vastupidi hageja väidetele – tema ametikohustuste sisulist vähendamist.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kohtupraktikas on sedastatud, et ehkki administratsiooni huvides on igati arvestada ametnike ametikohale määramisel nende
konkreetsete võimete ja isiklike eelistustega, ei tulene sellest ametnike õigust konkreetsete teenistusülesannete täitmisele
või säilitamisele. Vaatamata sellele, et personalieeskirjad, eriti nende artikkel 7 ei näe sõnaselgelt ette võimalust „määrata
ametnik teisele ametikohale”, tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast niisiis, et ühenduse institutsioonidel on ulatuslik kaalutlusõigus
oma teenistuste korraldamisel vastavalt neile antud ülesannetele ning nende käsutuses oleva personali ametisse nimetamisel
neid ülesandeid arvestades, ent seda tingimusel, et ametisse nimetamine toimub teenistuse huvides ja ametikohtade võrdväärsusest
kinni pidades (Euroopa Kohtu 23. märtsi 1988. aasta otsus kohtuasjas 19/87: Hecq
vs
. komisjon, EKL 1988, punkt 6, ja Avaliku Teenistuse Kohtu 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas F-55/06: Albuquerque
vs.
komisjon, EKL 2007, punkt 55).
Käesolevas asjas tuleb seega analüüsida, kas endiste ametikohustuste lõpetamise otsuse ja üleviimisotsuse puhul olid need
tingimused täidetud.
–       Teenistuse huvid
Kõigepealt tuleb meenutada, et võttes arvesse institutsioonide kaalutlusõigust teenistuse huvide hindamisel, peab Avaliku
Teenistuse Kohtu kontroll küsimuses, kas järgiti teenistuse huvidega seotud tingimust, piirduma küsimusega, kas ametisse nimetav
asutus jäi mõistlikesse piiridesse ega ole oma kaalutlusõigust ilmselgelt vääralt kasutanud (Esimese Astme Kohtu 12. detsembri
2000. aasta otsus kohtuasjas T-223/99: Dejaiffe
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 53).
Selles osas on kohtupraktikas sedastatud, et kui raskused sisesuhtluses tekitavad teenistuse nõuetekohast toimimist kahjustavaid
pingeid, võivad need õigustada ametniku teisele ametikohale määramist teenistuse huvides, et teha lõpp talumatuks muutunud
halduslikule olukorrale (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. märtsi 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-116/88 ja C-149/88:
Hecq
vs.
komisjon, punkt 22, ja Euroopa Kohtu 12. novembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-294/95 P: Ojha
vs.
komisjon, punkt 41, ning Esimese Astme Kohtu 28. mai 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-78/96 ja T-170/96: W
vs.
komisjon, punkt 88). Niisuguseks üleviimiseks, mis otsustati teha teenistuse huvides, ei ole vaja asjaomase ametniku nõusolekut
(vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 15. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T-23/96: De Persio
vs.
komisjon, punkt 138). Lisaks ei ole selle analüüsimisel, kas need pinged suhtlemises võivad õigustada ametniku üleviimist
teenistuse huvides, oluline välja selgitada, kes on asjaomastes juhtumites süüdi, ega isegi teada, kas esitatud etteheited
on põhjendatud (vt selle kohta 12. juuli 1979. aasta otsus kohtuasjas 124/78: List
vs.
komisjon, punkt 13, ja eespool viidatud kohtuotsus Ojha
vs.
komisjon, punkt 41).
Käesolevas asjas olid kuupäeval, mil tehti endiste ametikohustuste lõpetamise otsus, asjaomase isiku ja peasekretäri suhted
7. detsembri 2009. aasta noodi esitamise tõttu ilmselgelt eriti konfliktsed. Need olid – arvestades õigustalitusele usaldatud
ülesandeid ja eelkõige abi, mida see talitus peab peasekretärile osutama – niisugused, et häirisid EMSK tööd.
Selles olukorras tuleb märkida, et kuna 7. detsembri 2009. aasta noot ei sisaldanud – nagu märgitud – midagi, mis võimaldaks
oletada psühholoogilist ahistamist või rikkumisi personalieeskirjade artikli 22a lõike 1 tähenduses, ei teinud president ilmset
hindamisviga, leides, et teenistuse huvides tuleb teha lõpp halduslikule olukorrale, mis on hakanud EMSK-d kahjustama, ja
hageja üle viia teisele ametikohale.
–       Ametikohtade võrdväärsus
Tuleb meenutada, et kui ametnikule antud ametikohustusi muudetakse, eeldab personalieeskirjade artiklis 7 sätestatud palgaastme
ja ametikoha vastavuse reegel, et võrreldavad peavad olema palgaaste ja ametniku praegused ametikohustused, mitte praegused
ja endised ametikohustused (Avaliku Teenistuse Kohtu 8. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas F-119/06: Kerstens
vs.
komisjon, punkt 96).
Seega ei takista palgaastme ja ametikoha vastavuse reegel teha otsust, mis toob kaasa selle, et antakse uued ametikohustused,
mis erinevad küll varem täidetud ametikohustustest ja mida asjaomane isik tajub oma volituste vähendamisena, kuid on siiski
vastavuses tema palgaastmele vastava ametikohaga. Seega rikutakse reeglit, mille kohaselt peab ametikoht vastama palgaastmele,
ametniku volituste vähendamisega üksnes siis, kui need uued volitused on tervikuna laadilt, tähtsuselt ja ulatuselt selgelt
väiksemad volitustest, mis vastavad tema palgaastmele ja ametikohale (eespool viidatud otsus kohtuasjas 19/87: Hecq
vs.
komisjon, punkt 7, ja Esimese Astme Kohtu 23. oktoobri 1990. aasta otsus kohtuasjas T-46/89: Pitrone
vs.
komisjon, punkt 35).
Lõpuks tuleb märkida, et kuigi personalieeskirjadega soovitakse tagada ametnikele saavutatud palgaaste ja sellele palgaastmele
vastav ametikoht, ei ole personalieeskirjadega antud ametnikele mingit õigust konkreetsele ametikohale, vaid ametisse nimetavale
asutusele on vastupidi jäetud pädevus määrata ametnikke teenistuse huvides ametikohtadele, mis vastavad nende palgaastmele
(eespool viidatud kohtuotsus W
vs.
komisjon, punkt 102). Lisaks on vaja rõhutada, et kuigi administratsioon on igati huvitatud sellest, et ametnikke määratakse
ametikohtadele vastavalt nende konkreetsetele võimetele ja isiklikele eelistustele, ei saa siiski nõustuda, et ametnikel on
õigus täita konkreetseid ametikohustusi või säilitada need või keelduda oma tüüpametikoha ükskõik missugusest muust ametikohustusest
(Euroopa Kohtu 22. oktoobri 1981. aasta otsus kohtuasjas 218/80: Kruse
vs.
komisjon, punkt 7, ja Euroopa Kohtu 1. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 36/81, 37/81 ja 218/81: Seton
vs.
komisjon, punktid 41‐44, ning eespool viidatud kohtuotsus W
vs.
komisjon, punkt 105).
Käesolevas asjas on teada, et üleviimisotsusega paigutati hageja logistikaosakonda „osakonnajuhatajana ja koos oma ametikohaga”,
„et ta tegeleks eelkõige õigusküsimustega, mis käsitlevad lepinguid ja hankemenetlusi”. Ei ole aga tõendatud, et need uued
ametikohustused ei vasta asjaomase isiku palgaastmele. Kuigi hageja märgib, et õiguslikel küsimustel, mis käsitlevad lepinguid
ja hankemenetlusi, oli enne üleviimisotsuse tegemist EMSK-s ainult teisejärguline tähtsus, ei saa sellest asjaolust järeldada,
et ülesanne, milleks on lepinguid ja hankemenetlusi käsitlevate õigusküsimustega tegelemine logistikadirektoraadis, ei või
alates hageja üleviimisest omandada suuremat tähtsust ega pälvida tänu asjaomase isiku pädevusele õigusvaldkonnas suuremat
tähelepanu EMSK-s. Muide, hageja tunnistab isegi, et talle usaldati lepinguid ja hankemenetlusi käsitlevate õigusküsimuste
teatmiku koostamine.
Lõpuks tuleb märkida, et asjaolu, et hageja uued ametikohustused ei hõlma enam töötajate juhtimise ülesandeid, ei saa olla
tõend selle kohta, et need ametikohustused jäävad selgelt alla hageja palgaastme, sest – nagu on leitud – kõige kõrgemad palgaastmed
ei ole tingimata isikutele, kelle ametikoht on juhtiv ametikoht, vaid neid palgaastmeid võib määrata ka ametnikele, kes täidavad
kõrgetasemelisi nõustamisülesandeid (eespool viidatud kohtuasi Kerstens
vs.
komisjon, punkt 101).
Selles olukorras ei ole hageja väide, et üleviimisotsusega eirati ametikohtade võrdväärsuse nõuet, põhjendatud.
Sellest järeldub, et esitatud viies väide, mille kohaselt tehti ilmne hindamisviga, tuleb tagasi lükata.

Väide, et on rikutud hoolitsemiskohustust ja hea halduse põhimõtet
Poolte argumendid
Hageja väidab, et ametisse nimetav asutus ei täitnud oma hoolitsemiskohustust ega järginud hea halduse põhimõtet, kui tegi
endiste ametikohustuste lõpetamise otsuse ja üleviimisotsuse kiirustades ja põhjendamatult. Hageja lisab, et ta jäeti ametikohata
vähemalt kolmeteistkümneks päevaks, ajavahemikul 2010. aasta 24. märtsist kuni 13. aprillini.
EMSK palub see väide tagasi lükata.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peegeldab haldusorgani kohustus hoolitseda oma teenistujate eest vastastikuste õiguste
ja kohustuste tasakaalu, mille personalieeskirjad on kehtestanud ametiasutuse ja avalike teenistujate vahelistes suhetes,
kuid selle kohustusega seotud nõuded ei takista ametisse nimetavat asutust võtmast meetmeid, mida ta peab vajalikuks teenistuse
huvides, sest iga ametikoha täitmine peab eeskätt rajanema teenistuse huvil. Arvestades institutsioonide kaalutlusõiguse ulatust
teenistuse huvide hindamisel, peab Avaliku Teenistuse Kohtu kontroll piirduma selle kontrollimisega, kas ametisse nimetav
asutus on jäänud mõistlikesse piiridesse ega ole oma kaalutlusõigust ilmselgelt vääralt kasutanud.
Käesolevas asjas tuleb märkida, et kuna endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus tehti – nagu märgitud ‐
teenistuse huvides ega ole üldse kindel, et need kujutasid endast varjatud karistust, tuleb väide, et nende otsustega eirati
hoolitsemiskohustust ja hea halduse põhimõtet, tagasi lükata. Lisaks tuleb märkida, et kuigi hageja väidab, et ta jäi ajavahemikul
2010. aasta 24. märtsist kuni 13. aprillini ametikohata, ei mõjuta see asjaolu – mis on küll kahetsusväärne – nende otsuste
õiguspärasust.
Sellest järeldub, et esitatud kuuenda väitega ei saa nõustuda.

Väide, et on rikutud personalieeskirjade artiklit 22b
Poolte argumendid
Viimaks väidab hageja, et ametisse nimetav asutus rikkus personalieeskirjade artiklit 22b, sest 60 päeva jooksul alates 7. detsembri
2009. aasta noodi esitamisest ei edastanud ta hagejale vajalikku teavet ajavahemiku kohta, mille möödumisel on tal õigus administratsiooni
tegevusetuse korral avalikustada oma noodis toodud teave Euroopa Komisjoni presidendile, Euroopa Liidu Kontrollikoja presidendile,
Euroopa Liidu Nõukogu eesistujale, Euroopa Parlamendi presidendile või Euroopa ombudsmanile.
EMSK palub see väide tagasi lükata.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikli 22b lõikes 1 on sätestatud: „Institutsioon ei tee kahju oma teenistuses olevale ametnikule, kes
avalikustab artiklis 22a määratletud teabe komisjoni või kontrollikoja presidendile, nõukogu eesistujale, Euroopa Parlamendi
presidendile või Euroopa ombudsmanile, tingimusel et järgmised tingimused on täidetud: a) ametnik usub ausalt ja põhjendatult,
et avaldatud teave ja selles sisalduvad väited on valdavalt õiged; ja b) ametnik on eelnevalt avaldanud sama teabe [OLAF-le]
või oma institutsioonile ning on võimaldanud [OLAF-l] või oma institutsioonil võtta asjakohaseid meetmeid [OLAF] või institutsiooni
poolt määratud ajavahemiku jooksul, arvestades juhtumi keerukust. Ametnikku teavitatakse kõnealusest ajavahemikust nõuetekohaselt
60 päeva jooksul.”
Käesolevas asjas on hageja esitatud argument asjakohane ainult siis, kui ametisse nimetav asutus tegi hageja huve kahjustava
otsuse seetõttu, et hageja pöördus personalieeskirjade artikli 22b alusel komisjoni presidendi, kontrollikoja presidendi,
nõukogu eesistuja, parlamendi presidendi või ombudsmani poole. Lisaks ei ole tuvastatud ega isegi väidetud, et hageja kasutas
seda personalieeskirjade artiklis 22b kirjeldatud menetlust, ning endiste ametikohustuste lõpetamise otsus ja üleviimisotsus
ei ole igatahes kuidagi seotud selle menetlusega.
Viimane esitatud väide tuleb seega tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Kuna kõik väited, millega kritiseeritakse endiste ametikohustuste lõpetamise otsust ja üleviimisotsust, on tagasi lükatud,
tuleb nende otsuste tühistamise nõue jätta rahuldamata.
Kõigest eelnevast tuleneb, et kõik tühistamisnõuded tuleb kas vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta või põhjendamatuse
tõttu rahuldamata jätta.
3.
Kahju hüvitamise nõuded

Poolte argumendid
Hageja väidab, et praeguse hagi raames vaidlustatud otsuste õigusvastasus tekitas talle mittevaralise kahju, mille ta hindab
ex æquo
ja
bono
15 000 eurole.
Kantud varalise kahju osas rõhutab hageja, et ta oli sunnitud tegema seoses kohtueelse menetlusega kulutusi advokaadile –
kulutused, mille hüvitamist ta taotleb summas 1000 eurot.
EMSK palub jätta kahju hüvitamise nõuded rahuldamata.

Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb nõuded hüvitada varaline või mittevaraline kahju jätta rahuldamata, kui need on
tihedalt seotud tühistamisnõuetega, mis jäeti ise põhjendamatuse tõttu rahuldamata (Esimese Astme Kohtu 10. juuni 2004. aasta
otsus kohtuasjas T-330/03: Liakoura
vs.
nõukogu, punkt 69). Kuna tühistamisnõuete põhjendamiseks esitatud etteheidete analüüs ei toonud praegusel juhul vaidlustatud
otsustes välja midagi õigusvastast, st mitte ühtegi viga, mis tooks kaasa administratsiooni vastutuse, tuleb nõuded hüvitada
varaline ja mittevaraline kahju, mida hageja vaidlustatud otsuste õigusvastasuse tõttu väidetavalt kandis, samuti rahuldamata
jätta.
Lisaks tuleb märkida, et kui hageja kavatseb taotleda, et EMSK-lt mõistetaks välja ka hüvitis ametialaste eksimuste eest,
millel ei ole tihedat seost tühistamisnõuetega, on niisugune nõue vastuvõetamatu, sest hageja ei esitanud administratsioonile
personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 nimetatud taotlust.
Kõiki eespool toodud asjaolusid arvesse võttes tuleb hagi jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 1 alusel, ilma et see piiraks kodukorra teise osa kaheksanda peatüki teiste sätete kohaldamist,
kannab kaotaja pool kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama artikli lõige 2 sätestab, et kui õiglus seda nõuab, võib
Avaliku Teenistuse Kohus otsustada, et kaotaja pool kannab vaid osa kohtukuludest või et ta ei kanna neid üldse.
Käesoleva kohtuotsuse põhjendustest tuleneb, et kohtuvaidluse on kaotanud hageja. Lisaks palus EMSK oma nõuetes sõnaselgelt,
et kohtukulud mõistetaks välja hagejalt. Kuigi teave, mille hageja oma 7. detsembri 2009. aasta noodis esitas, oli – nagu
märgitud – ebapiisav, et tõendada psühholoogilist ahistamist või raskeid rikkumisi personalieeskirjade artikli 22a tähenduses
või näidata, et need võisid aset leida, tõi see siiski välja hulga rikkumisi. Kuna käesoleva kohtuasja asjaolud õigustavad
kodukorra artikli 87 lõike 2 kohaldamist, tuleb kummagi poole kohtukulud jätta tema enda kanda, sealhulgas need, mis tehti
ajutiste meetmete kohaldamise menetluses.
Esitatud põhjendustest lähtudes
AVALIKU TEENISTUSE KOHUS
(esimene koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta poolte kohtukulud nende endi kanda.
Kreppel
Perillo
Barents
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. septembril 2012 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Esimese koja esimees
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.