CELEX: 62005TJ0038
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Espanjassa
Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan
Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen
Sakot
Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen
Enimmäismäärä, joka on 10 % liikevaihdosta
Varoittava vaikutus
Yhdenvertainen kohtelu
Lieventävät olosuhteet
Yhteistyö

Asian tausta
A
Kantaja ja hallinnollinen menettely
Kantaja, Agroexpansión, SA, on yksi neljästä raakatupakan ensijalostusta harjoittavasta espanjalaisesta yrityksestä (jäljempänä
jalostajat).
Kolme muuta espanjalaista jalostajaa ovat Compañia española de tabaco en rama, SA (jäljempänä Cetarsa), Tabacos Españoles,
SL (jäljempänä Taes) ja World Wide Tobacco España, SA (jäljempänä WWTE).
Kantaja oli alun perin perheyritys. Sen perusti vuonna 1988 B., joka oli sen toimitusjohtaja vuoden 2004 loppuun asti. Vuodesta
1994 vuoteen 1997 asti B:n puoliso ja espanjalainen yhtiö WW Marpetrol, SA omistivat yhtä suuret osuudet sen pääomasta.
Intabex Netherlands BV (jäljempänä Intabex) osti kantajan koko osakekannan 18.11.1997. Intabex kuului tuolloin Intabex-konserniin,
jonka Dimon Inc. oli ostanut huhtikuussa 1997.
Dimon on yhdysvaltalainen yhtiö, jonka kotipaikka on Virginia (Yhdysvallat). Se on noin sata tupakka-alan yhtiötä sisältävän
konsernin (jäljempänä Dimon-konserni) emoyhtiö. Se harjoittaa pääasiallisesti jalostetun tupakan toimittamista savukkeiden
valmistajille. Tässä tarkoituksessa se hankkii jalostettua tupakkaa erityisesti kantajalta.
Euroopan komissio, jonka hallussa olevien tietojen mukaan espanjalaiset raakatupakan jalostajat ja tuottajat olivat mahdollisesti
rikkoneet EY 81 artiklaa, suoritti 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus)
(EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan nojalla 3.10.2001 ja 4.10.2001 tarkastukset kolmen jalostajan eli kantajan, Cetarsan ja
WWTE:n toimitiloissa sekä Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabacon (jäljempänä Anetab) toimitiloissa.
Komissio suoritti 3.10.2001 tarkastuksen myös Maison des métiers du tabacin ja Fédération européenne des transformateurs de
tabacin toimitiloissa ja 5.10.2001 Federación nacional de cultivadores de tabacon (jäljempänä FNCT) toimitiloissa.
Jalostajat ja Anetab ilmoittivat 16.1.2002 päivätyssä kirjeessään viitaten sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä
kartelleja koskevissa asioissa annettuun komission tiedonantoon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) olevansa
halukkaita yhteistyöhön.
Ne toimittivat komissiolle joitakin tietoja 21.1.2002 päivätyllä kirjeellään.
Kantaja, Cetarsa ja WWTE toimittivat 15.2.2002 päivätyillä kirjeillään ja Taes 18.2.2002 päivätyllä kirjeellään komissiolle
joitakin lisätietoja.
Komissio osoitti tämän jälkeen useita tietopyyntöjä asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla espanjalaisille jalostajille, Anetabille
ja FNCT:lle. Komissio pyysi myös Espanjan maatalous-, kalastus- ja elintarvikeministeriöstä tietoja maataloustuotteita koskevasta
Espanjan lainsäädännöstä.
Komissio aloitti 11.12.2003 nyt käsiteltävään asiaan johtaneen menettelyn ja antoi väitetiedoksiannon, jonka se osoitti 20
yritykselle ja yhdistykselle, muun muassa jalostajille, Dimonille, Intabexille, Anetabille, FNCT:lle ja Deltafina SpA:lle.
Deltafina on italialainen yhtiö, jonka pääasialliseen toimintaan kuuluu raakatupakan ensijalostaminen Italiassa ja jalostetun
tupakan markkinointi. Se kuuluu Taesin kanssa samaan konserniin, jota johtaa Universal Corp. ‑niminen yhdysvaltalainen yhtiö.
Kyseisillä yrityksillä ja yhteenliittymillä oli mahdollisuus saada tietoja komission tutkinta-asiakirjoista CD-ROMilla lähetettyinä
kopioina, ja ne toimittivat kirjalliset huomautukset vastauksena komission esittämiin väitteisiin.
Kuuleminen järjestettiin 29.3.2004.
Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa ja otettuaan huomioon kuulemismenettelystä
vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen komissio teki 20.10.2004 [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä
(asia COMP/C.38.238/B.2 – Raakatupakka-ala – Espanja) päätöksen K (2004) 4030 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös),
jonka tiivistelmä julkaistiin 19.4.2007 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 102, s. 14).
B
Riidanalainen päätös
Riidanalainen päätös koskee kahta Espanjan raakatupakkamarkkinoilla sovittua ja toteutettua horisontaalista kartellia.
Ensimmäisen kartellin, jossa olivat osallisina jalostajat ja Deltafina, tavoitteena oli vahvistaa vuosina 1996–2001 kunkin
vuoden (korkein) keskimyyntihinta kullekin raakatupakkalajille, kaikki laadut mukaan luettuina, ja jakaa jokaisen raakatupakkalajin
määrät, jotka jokainen jalostaja saattoi ostaa tuottajilta (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 74–76 ja 276 perustelukappale).
Jalostajat ja Deltafina sopivat vuosina 1999–2001 myös kunkin raakatupakkalajin laatuluokkien hintahaarukoista, jotka esitetään
”viljelysopimusten” liitteenä olevissa taulukoissa, sekä ”lisäehdoista” eli tuottaja- ja tuottajaryhmittymäkohtaisesta keskimääräisestä
vähimmäishinnasta (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 77–83 ja 276 perustelukappale).
Edellä 17 kohdassa kuvailtuun kartelliin viitataan jäljempänä nimellä ”jalostajien kartelli”.
Toiseen riidanalaisessa päätöksessä mainittuun kartelliin kuului kolme espanjalaista maatalousalan etujärjestöä eli Asociación
agraria de jóvenes agricultores (jäljempänä ASAJA), Unión de pequeños agricultores (jäljempänä UPA) ja Coordinadora de organizaciones
de agricultores y ganaderos (jäljempänä COAG) ja lisäksi Confederación de cooperativas agrarias de España (jäljempänä CCAE).
Tämän kartellin tavoitteena oli vahvistaa vuosina 1996–2001 kullekin vuodelle kunkin raakatupakkalajin laatuluokkien hintahaarukat,
jotka ovat ”viljelysopimusten” liitteenä olevassa taulukossa, sekä ”lisäehdot” (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 77–83 ja 277
perustelukappale).
Edellä 19 kohdassa kuvailtuun kartelliin viitataan jäljempänä nimellä ”tuottajien edustajien kartelli”.
Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että kummassakin näistä kartelleista oli kyse EY 81 artiklan 1 kohdan yhtenä
kokonaisuutena pidettävästä jatketusta rikkomisesta (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 275–277 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa se katsoi, että jalostajien kartellista olivat vastuussa viimeksi mainitut, Deltafina,
Dimon ja WWTE:n emoyhtiöt, toisin sanoen Standard Commercial Corp. (jäljempänä SCC), Standard Commercial Tobacco Co., Inc.
(jäljempänä SCTC) ja Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd (jäljempänä TCLT), ja että tuottajien edustajien kartellista
olivat vastuussa ASAJA, UPA, COAG ja CCAE (jäljempänä yhdessä tuottajien edustajat).
Komissio määräsi riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa nämä yritykset ja tuottajien edustajat lopettamaan välittömästi 1 artiklassa
tarkoitetut kilpailusääntöjen rikkomiset, jos ne eivät ole vielä näin tehneet, ja pidättäytymään vastaisuudessa kaikista tavoitteiltaan
tai vaikutuksiltaan vastaavista rajoittavista menettelytavoista.
Riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa komissio määräsi mainituille yrityksille ja tuottajien edustajille sakkoja ja katsoi,
että Dimon oli yhteisvastuussa kantajalle määrätyn sakon maksamisesta ja että SCC, SCTC ja TCLT olivat yhteisvastuussa WWTE:lle
määrätyn sakon maksamisesta (ks. jäljempänä 67 ja 68 kohta).
C
Riidanalaisen päätöksen adressaatit
Riidanalaisen päätöksen 2.4 kohdassa käsitellään adressaatteja koskevaa kysymystä (riidanalaisen päätöksen 357–400 perustelukappale).
Siinä komissio totesi ensimmäiseksi, että oli osoitettu, että espanjalaiset jalostajat ja Deltafina osallistuivat suoraan
jalostajien kartelliin ja että tuottajien edustajat olivat osallistuneet tuottajien edustajien kartelliin, minkä vuoksi jokaista
näistä yrityksistä ja yhdistyksistä ”[kehotettiin] ottamaan vastuu kilpailusääntöjen rikkomisesta ja että ne [olivat] näin
ollen kaikki [riidanalaisen päätöksen] adressaatteja” (riidanalaisen päätöksen 357 ja 358 perustelukappale). Tämän päätöksen
359–369 perustelukappaleessa komissio arvioi erityisesti sitä, mikä tehtävä Deltafinalla oli jalostajien kartellissa.
Seuraavaksi komissio arvioi kysymystä emoyhtiön joutumisesta vastuuseen tytäryhtiön kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä
toiminnasta ja totesi, että nyt käsiteltävässä asiassa tämä kysymys nousi esille kolmessa tapauksessa, joita ovat kantajan,
WWTE:n ja Taesin tapaukset (riidanalaisen päätöksen 370–400 perustelukappale).
Tältä osin komissio muistutti ensimmäiseksi periaatteista, joita sen mukaan asiassa oli sovellettava (riidanalaisen päätöksen
371–374 perustelukappale).
Erityisesti komissio esitti seuraavat toteamukset:
–        Sen määrittelemiseksi, onko emoyhtiön katsottava olevan vastuussa tytäryhtiönsä lainvastaisesta toiminnasta, on tarpeellista
osoittaa, että tytäryhtiö ”ei päätä markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti vaan noudattaa pääasiallisesti emoyhtiön antamia
ohjeita” (asia 48/69, Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok., s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 132 ja
133 kohta).
–        Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, voidaan perustellusti olettaa, että
emoyhtiö todella on vaikuttanut ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan (asia 107/82, AEG-Telefunken v. komissio, tuomio 25.10.1983,
Kok., s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 50 kohta; asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000,
Kok., s. I-9925, 29 kohta; yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja
T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II-931, 961 ja 984 kohta, ns. PVC II ‑tapaus).
–        Tämä olettama voidaan vahvistaa ”tietyille asioille ominaisten erityisten tekijöiden” avulla.
–        Sellaisten tytäryhtiöiden tapauksessa, jotka eivät ole kokonaan emoyhtiön määräysvallassa, emoyhtiö voi unionin tuomioistuimen
mukaan vaikuttaa tytäryhtiönsä politiikkaan, kun sillä on sinä ajankohtana, jolloin rikkominen tapahtuu, hallussaan enemmistö
tytäryhtiön osakepääomasta (em. asia Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomion 136 kohta) tai kun sille annetaan ”jatkuvasti”
tietoa kyseisen tytäryhtiön toimintatavoista ja kun se määrittelee suoraan sen toiminnan (em. asia AEG-Telefunken v. komissio,
tuomion 52 kohta).
–        Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksen käsitteellä on katsottava tarkoitettavan kilpailuoikeuden alalla taloudellista
kokonaisuutta kysymyksessä olevan sopimuksen kohteen kannalta arvioiden, vaikka oikeudellisesti katsoen tämän taloudellisen
kokonaisuuden muodostaisikin useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio
20.3.2002, Kok., s. II-1487, 66 kohta, jossa viitataan asiaan 170/83, Hydrotherm, tuomio 12.7.1984, Kok., s. 2999, 11 kohta).
Toiseksi ja ennen kantajan ja WWTE:n tapausten yksityiskohtaisempaa tarkastelua komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 375
perustelukappaleessa seuraavaa:
”Nyt käsiteltävässä asiassa kolme neljästä espanjalaisesta raakatupakan jalostajasta ovat (100- tai 90-prosenttisesti) yhdysvaltalaisten
ylikansallisten yhtiöiden määräysvallassa. Lisäksi on olemassa muita tosiseikkoja, jotka vahvistavat olettaman, jonka mukaan
[kantajan] ja WWTE:n emoyhtiöiden on katsottava olevan vastuussa niiden toiminnasta. Tässä tapauksessa molempien yhtiöiden
– emoyhtiön ja sen tytäryhtiön – on katsottava olevan yhteisvastuussa – – [riidanalaisessa] päätöksessä todetuista kilpailusääntöjen
rikkomisista.”
Komissio lisää riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa seuraavaa:
”[Sitä vastoin] väitetiedoksiannon toimittamisen ja asianosaisten kuulemisen jälkeen kävi ilmi, että asiakirja-aineistoon
lisättyjen todisteiden avulla ei voitu perustella samankaltaista toteamusta siltä osin kuin on kyse Universalin – – ja Universal
Leafin [Tobacco Co. Inc:n] omistusosuuksista Taesissa ja Deltafinassa. Emoyhtiöiden ja niiden tytäryhtiöiden yhtiöoikeudellista
yhteyttä lukuun ottamatta asiakirja-aineistossa ei ole mitään viitteitä Universalin – – ja Universal Leafin aineellisesta
osallistumisesta [riidanalaisessa päätöksessä] tarkasteltuihin tekoihin. Ei siis ole aiheellista yksilöidä niitä päätöksen
adressaateiksi tässä asiassa. Sama toteamus on tehtävä sitä suuremmalla syyllä Intabexin osalta, koska sen 100-prosenttinen
omistusosuus [kantajassa] oli puhtaasti rahoituksellinen.”
Riidanalaisen päätöksen 377–386 perustelukappaleessa komissio tarkasteli kantajan tapausta.
Komissio totesi muun muassa, että vuoden 1997 jälkimmäisestä puoliskosta lähtien kantaja oli ollut kokonaan Dimonin määräysvallassa
sen kokonaan omistaman tytäryhtiön Intabexin välityksellä (riidanalaisen päätöksen 377 perustelukappale). Komissio päätteli
tästä, että oli perusteltua olettaa, että Dimonilla oli ollut ainakin kyseisestä ajankohdasta lähtien ratkaiseva vaikutus
kantajan toimintaan (riidanalaisen päätöksen 378 perustelukappaleen ensimmäinen virke). Komissio lisäsi, että muut sen asiakirja-aineiston
seikat – joita se kuvaili riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappaleessa – vahvistivat ”olettaman, [jonka mukaan] Dimon
pystyi käyttämään ratkaisevaa vaikutusvaltaa” (riidanalaisen päätöksen 378 perustelukappaleen toinen virke). Riidanalaisen
päätöksen 380 perustelukappaleessa komissio totesi, että edellä esitetyn perusteella Dimon sai tietoa tytäryhtiönsä käyttämistä
menettelytavoista, joita tämä päätös koskee, sekä siitä asiayhteydestä, jossa ne tapahtuivat, ja että koska Dimonin tytäryhtiön
koko pääoma oli Dimonin hallussa vuodesta 1997 lähtien, Dimon kykeni tosiasiallisesti käyttämään vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä
toimintaan. Kyseisen päätöksen 382 perustelukappaleessa komissio täsmensi, että Dimonin olisi pitänyt välittömästi reagoida
niihin tosiseikkoihin, jotka kantaja saattoi sen tietoon kirjeenvaihdossaan, joko ottamalla tarvittavalla tavalla etäisyyttä
mahdolliseen kilpailusääntöjen rikkomiseen tai vaatimalla, että kantajan johto lopettaa mahdollisen kilpailunvastaisen toiminnan.
Tämän jälkeen se totesi, ettei Dimon ollut tehnyt mitään sellaista.
Lisäksi komissio piti riidanalaisen päätöksen 381 perustelukappaleessa perusteettomina väitteitä, jotka Dimon oli esittänyt
väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa osoittaakseen, että kantaja toimi markkinoilla itsenäisesti.
Komissio hylkäsi Dimonin väitteen, jonka mukaan komissio oli loukannut syrjimättömyysperiaatetta, kun se katsoi Dimonin olevan
vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta mutta ei katsonut, että Cetarsan emoyhtiö eli Sociedad estatal
de participaciones industriales (jäljempänä Sepi) oli vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Komissio
perusteli tätä erilaista kohtelua sillä, että toisin kuin Dimon oli esittänyt, ”[sen] asiakirja-aineistoon – – ei [sisältynyt]
Cetarsan ja Sepin välistä suoraa yhteydenpitoa nyt käsiteltävän asian kohteesta”, että ”Sepin omistusosuus Cetarsasta [vaikutti]
olevan ensisijaisesti rahoituksellinen ja [vastasi] Intabexin ja [kantajan] välistä yhteyttä”, että (toisin kuin [kantaja])
Cetarsa [huolehti] kaikesta Sepi-konsernin tupakanjalostustoiminnasta ja tästä samasta syystä [oli] ilmeistä, että sen hallinnointi
[tapahtui] erikseen” ja lopuksi että ”Cetarsa ei [ollut] Sepin kokonaan omistama tytäryhtiö” (riidanalaisen päätöksen 384
perustelukappale).
Komissio totesi näistä eri seikoista, että Dimonin ”[oli] katsottava olevan [kantajan] kanssa yhdessä vastuussa tämän viimeksi
mainitun toiminnasta, joka [riidanalaisessa päätöksessä] on näytetty toteen sen ajanjakson osalta, joka alkoi vuoden 1997
jälkimmäisen puolikkaan aikana ja päättyi 10.8.2001” (riidanalaisen päätöksen 386 perustelukappale).
Komissio tarkasteli riidanalaisen päätöksen 387–400 perustelukappaleessa WWTE:n tapausta. Se totesi, että vuodesta 1995 vuoden
1998 toukokuuhun asti WWTE oli SCC:n (SCTC:n ja TCLT:n kautta) sekä WWTE:n pääjohtajan ja hänen perheensä yhteisessä määräysvallassa,
ja ilmoitti useista tekijöistä, jotka komission mukaan osoittavat, että tämän saman jakson aikana SCC:llä ”ja/tai sen tytäryhtiöillä”
oli ollut tosiasiallista vaikutusta WWTE:n toimintaan Espanjassa (riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappale). Komissio
ilmoitti useita seikkoja, joista sen mukaan käy ilmi, että vuoden 1998 toukokuusta riidanalaisen päätöksen tekoajankohtaan
asti ulottuvalla ajanjaksolla WWTE oli yksinomaan SCC:n määräysvallassa joko suoraan tai SCTC:n ja TCLT:n kautta ja että SCC:llä
oli ratkaiseva vaikutus WWTE:n kaupalliseen politiikkaan. Se lisäsi, että ”väitteillä, jotka SCC esitti väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa, ei [voitu] perustella sitä, että tältä osin tehdään erilainen päätös” (riidanalaisen päätöksen 399
perustelukappale). Näiden eri seikkojen valossa komissio totesi, että ”SCC:llä ja/tai sen tytäryhtiöillä SCTC:llä ja TCLT:llä”
oli ollut ratkaiseva vaikutus WWTE:n kaupalliseen politiikkaan ainakin vuodesta 1996 ja että niiden oli siis katsottava olevan
yhteisvastuussa toiminnasta, josta WWTE:tä arvosteltiin, ja ne oli siis yksilöitävä riidanalaisen päätöksen adressaateiksi
(riidanalaisen päätöksen 400 perustelukappale).
D
Sakkojen määrän määrittäminen
Komissio tutki riidanalaisen päätöksen 404–458 perustelukappaleessa kysymystä kyseisen päätöksen adressaateille määrättävistä
sakoista.
Komissio määritti sakkojen määrät kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden ja keston perusteella, ja nämä kaksi arviointiperustetta
mainitaan nimenomaisesti [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa,
joka oli riidanalaisen päätöksen mukaan voimassa rikkomisten aikaan (riidanalaisen päätöksen 404 ja 405 perustelukappale).
Vahvistaakseen kullekin adressaatille määrätyn sakon määrän komissio sovelsi menetelmää, joka on määritelty suuntaviivoissa
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa (EYVL 1998,
C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat), vaikkakaan komissio ei viitannut siihen systemaattisesti. Riidanalaisessa päätöksessä
komissio arvioi myös, täyttivätkö adressaatit yhteistyötiedonannossa vahvistetut edellytykset ja jos täyttivät, missä määrin.
1.
Sakon laskentapohja
Ensiksi todettakoon, että komissio on riidanalaisen päätöksen 414 perustelukappaleessa määritellyt rikkomiset ”hyvin vakaviksi”
tarkasteltuaan ensin – kyseisen päätöksen 408–413 perustelukappaleessa – niiden laatua, niiden todellista vaikutusta markkinoihin,
merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuutta ja merkityksellisen tuotteen markkinoiden kokoa.
Komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 415 perustelukappaleessa, että on ”otettava huomioon kunkin yrityksen painoarvo ja
näin ollen sen lainvastaisen menettelyn todellinen vaikutus kilpailuun, jotta kullekin yritykselle määrättävän sakon ehkäisevä
vaikutus on oikeassa suhteessa siihen, miten yritys on osallistunut lainvastaiseen menettelyyn, josta määrätään seuraamuksia”.
Komissio erotti yhtäältä jalostajien kartellin (riidanalaisen päätöksen 416–424 perustelukappale) ja toisaalta tuottajien
edustajien kartellin (riidanalaisen päätöksen 425–431 perustelukappale).
Siltä osin kuin kysymys oli jalostajien kartellista, komissio katsoi ensiksi, että ”sakot [oli] porrastettava kunkin asianosaisen
laittomaan toimintaan osallistumisen ja markkina-aseman mukaan” (riidanalaisen päätöksen 416 perustelukappale).
Komissio totesi tästä, että ”Deltafinalle [oli] määritettävä suurin sakon laskentapohja, koska sen markkina-asema espanjalaisen
jalostetun tupakan suurimpana ostajana [oli] huomattava” (riidanalaisen päätöksen 417 perustelukappale).
Komissio katsoi, että jalostajien voitiin ”laajasti arvioiden katsoa osallistuneen” laittomaan toimintaan ”vastaavalla tavalla”
(riidanalaisen päätöksen 418 perustelukappale). Se katsoi, että oli kuitenkin syytä ottaa huomioon niiden väliset kokoerot
ja niiden markkinaosuudet ja tämän perusteella jakaa ne kolmeen luokkaan.
Ensimmäiseen, ”erityiseen” luokkaan komissio asetti Cetarsan, koska se oli ”selkeästi johtava jalostaja Espanjassa”, ja sille
oli näin ollen määrättävä korkein sakon laskentapohja (riidanalaisen päätöksen 419 perustelukappale). Toiseen luokkaan se
asetti kantajan ja WWTE:n todeten, että kummallakin niistä oli noin 15 prosentin suuruinen markkinaosuus ja että niille oli
määrättävä sama laskentapohja (riidanalaisen päätöksen 420 perustelukappale). Se asetti lopuksi Taesin kolmanteen luokkaan
sen vuoksi, että tämän markkinaosuus oli vain 1,6 prosenttia, minkä vuoksi sille oli määrättävä alhaisin laskentapohja (riidanalaisen
päätöksen 421 perustelukappale).
Toiseksi komissio katsoi tehdäkseen sakosta varoittavan, että WWTE:lle määritettyyn laskentapohjaan oli sovellettava kerrointa
1,5 – eli 50 prosentin korotusta – ja kantajalle määritettyyn laskentapohjaan kerrointa 2 – eli 100 prosentin korotusta (riidanalaisen
päätöksen 423 perustelukappale). Se katsoi, että oli otettava huomioon se, että vaikka näillä kahdella jalostajalla oli suhteellisen
pienet markkinaosuudet espanjalaisen raakatupakan ostomarkkinoilla, ne kuuluivat monikansallisiin yhtiöihin, joilla on huomattava
taloudellinen ja rahoituksellinen voima ja että ”lisäksi” ne olivat toimineet ”emoyhtiöidensä ratkaisevan vaikutusvallan alaisina”
(riidanalaisen päätöksen 422 perustelukappale).
Komissio otti huomioon nämä eri seikat ja vahvisti jalostajille ja Deltafinalle määrättävien sakkojen laskentapohjat riidanalaisen
päätöksen 424 perustelukappaleessa seuraavasti:
–        Deltafina: 8 000 000 euroa;
–        Cetarsa: 8 000 000 euroa;
–        kantaja: 1 800 000 euroa x 2 = 3 600 000 euroa;
–        WWTE: 1 800 000 euroa x 1,5 = 2 700 000 euroa;
–        Taes: 200 000 euroa.
Komissio katsoi, että tuottajien edustajille oli kullekin määrättävä vain symbolinen 1 000 euron suuruinen sakko (riidanalaisen
päätöksen 425–430 perustelukappale). Se perusteli kantaansa sillä, että ”vakiosopimusten kollektiivisia neuvotteluja koskeva
lainsäädännöllinen kehys saattaa aiheuttaa epävarmuutta tuottajien edustajien ja jalostajien toiminnan laillisuudesta vakiosopimuksia
koskevien neuvottelujen tarkoin määrätyssä asiayhteydessä” (riidanalaisen päätöksen 428 perustelukappale), ja joillakin riidanalaisen
päätöksen 427 perustelukappaleessa mainituilla seikoilla. Se huomautti myös, että ”vakiosopimuksia koskevat neuvottelut hoidettiin
yleensä julkisesti – – eikä yksikään viranomainen [ollut] koskaan kyseenalaistanut niiden yhteensopivuutta yhteisön tai Espanjan
lainsäädännön kanssa ennen näiden menettelyjen aloittamista” (riidanalaisen päätöksen 429 perustelukappale).
2.
Sakon perusmäärä
Komissio tarkasteli riidanalaisen päätöksen 432 ja 433 perustelukappaleessa sen rikkomisen kestoa, josta jalostajia ja Deltafinaa
syytetään. Se vahvisti kestoksi viisi vuotta ja neljä kuukautta, mikä vastasi pitkäaikaista rikkomista. Tämän johdosta se
korotti kullekin jalostajalle ja Deltafinalle määrätyn sakon perusmäärää 50 prosentilla.
Riidanalaisen päätöksen adressaateille määrättyjen sakkojen perusmäärät vahvistettiin siis seuraavasti:
–        Deltafina: 12 000 000 euroa;
–        Cetarsa: 12 000 000 euroa;
–        kantaja: 5 400 000 euroa;
–        WWTE: 4 050 000 euroa;
–        Taes: 300 000 euroa;
–        ASAJA: 1 000 euroa;
–        UPA: 1 000 euroa;
–        COAG: 1 000 euroa;
–        CCAE: 1 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 434 perustelukappale).
3.
Raskauttavat ja lieventävät olosuhteet
Deltafinalle määrätyn sakon perusmäärää korotettiin 50 prosentilla raskauttavien olosuhteiden vuoksi sen perusteella, että
kyseisellä yrityksellä oli ollut johtava rooli jalostajien kartellissa (riidanalaisen päätöksen 435 ja 436 perustelukappale).
Komissio huomautti lieventävistä olosuhteista riidanalaisen päätöksen 437 perustelukappaleessa, että ”[riidanalaisen päätöksen]
427–429 perustelukappaleessa esitettyjä samoja tekijöitä [voitiin] soveltaa jalostajien toimintaan ainoastaan siltä osin kuin
kyse on niiden julkisista neuvotteluista ja vakiosopimusten tekemisestä (erityisesti hintahaarukoita ja lisäehtoja koskevista
neuvotteluista) tuottajien edustajien kanssa”.
Komissio lisäsi riidanalaisen päätöksen 438 perustelukappaleessa, että kunkin raakatupakkalajin (korkeinta) keskimyyntihintaa
ja jokaisen raakatupakkalajin määrien jakamista koskevien jalostajien tekemien ”salaisten” sopimusten osalta viimeksi mainittujen
toiminta oli mennyt ”asianomaisen lainsäädäntökehyksen puitteissa käytäviä julkisia neuvotteluja sekä tuottajien edustajien
kanssa tehtäviä sopimuksia pidemmälle”. Se myönsi kuitenkin, että ”tuottajien edustajien ja jalostajien välisissä julkisissa
neuvotteluissa [oli päätetty] ainakin jossain määrin niistä aineellisista puitteista (erityisesti yhteistoimintaa koskevien
tilaisuuksien ja yhteisen kannan hyväksymisen osalta), joissa jalostajat [olivat saattaneet] kehittää paitsi julkisissa neuvotteluissa
omaksumaansa yhteistä kantaa, myös (korkeinta) keskimyyntihintaa ja määriä koskevaa salaista strategiaansa”.
Komissio päätti edellä 54 ja 55 kohdassa mainittujen seikkojen valossa alentaa jalostajille ja Deltafinalle määrättyjen sakkojen
perusmäärää 40 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 438 perustelukappale). Kantajalle asetetun sakon lopullinen määrä oli siten
3 240 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 439 perustelukappale).
4.
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetty sakon enimmäismäärä
Riidanalaisen päätöksen 440–447 perustelukappaleessa komissio tarkasteli sitä, oliko siten määritettyjä perusmääriä tarpeen
mukauttaa eri yrityksiä varten, jotta ne eivät ylittäisi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä rajaa, joka
on 10 prosenttia liikevaihdosta.
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 441 perustelukappaleessa, että jos asianomaiset yritykset kuuluvat konserniin ja jos
on todettu, että näiden yhtiöiden emoyhtiöillä on ollut ratkaiseva vaikutus viimeksi mainittuihin ja että kyseiset emoyhtiöt
ovat näin ollen yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrättyjen sakkojen maksamisesta, edellä tarkoitetun enimmäismäärän määrittämisessä
on otettava huomioon konsernin maailmanlaajuinen liikevaihto.
Huomautettuaan riidanalaisen päätöksen 442 perustelukappaleessa, että Dimon oli yhteisvastuussa kantajalle määrätyn sakon
maksamisesta, komissio totesi kyseisen päätöksen 446 perustelukappaleessa, ettei mainitun sakon määrää voitu mukauttaa, koska
Dimonin konsolidoitu liikevaihto oli 1 271 700 000 Yhdysvaltain dollaria (USD) vuonna 2003. Kantajalle ennen yhteistyötiedonannon
soveltamista asetettujen sakkojen määrä jäi siten 3 240 000 euroon (riidanalaisen päätöksen 447 perustelukappale).
5.
Yhteistyötiedonannon soveltaminen
Komissio tarkasteli riidanalaisen päätöksen 448–456 perustelukappaleessa yhteistyötiedonannon soveltamista jalostajien ja
Deltafinan tapauksessa.
Se totesi ensiksi erityisesti, että viimeksi mainitut olivat pyytäneet ennen väitetiedoksiannon tiedoksisaamista, että yhteistyötiedonantoa
sovellettaisiin niihin (riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappale).
Se totesi toiseksi, että yhteistyötiedonannon D kohtaa voitiin soveltaa jalostajiin. Se huomautti, että vaikka sillä oli jo
hallussaan suurin osa olennaisista todisteista, jotka osoittivat rikkomisen olemassaolon, viimeksi mainittujen sille toimittamat
tiedot olivat auttaneet sitä rikkomisen selvittämisessä ja toteen näyttämisessä (riidanalaisen päätöksen 450 ja 451 perustelukappale).
Komissio katsoi kolmanneksi, että Taesille oli myönnettävä 40 prosentin alennus sakosta yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan
ensimmäisen ja toisen luetelmakohdan mukaisesti, koska se teki ”erityisen arvokasta” yhteistyötä varsinkin Deltafinan rikkomiseen
osallistumisen suhteen menettelyn aikana ja koska se ei ollut missään vaiheessa kiistänyt väitetiedoksiannossa esitettyjä
tosiseikkoja (riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappale).
Komissio totesi neljänneksi, että vaikka Cetarsan ja WWTE:n toimittamat tiedot olivat merkittäviä, ne eivät olleet osoittautuneet
sen tutkimusten kannalta yhtä hyödyllisiksi kuin Taesin toimittamat (riidanalaisen päätöksen 453 perustelukappale). Se lisäsi,
että väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa Cetarsa ja WWTE olivat todenneet, että ”toisaalta (korkeimpia) keskimyyntihintoja
koskeva jalostajien kartelli ja toisaalta erilaiset tuottajien ja jalostajien tekemät tuottajaryhmittymäkohtaista keskihintaa
koskevat sopimukset olivat samanlaiset ja että näin ollen jalostajien ja tuottajien toiminnan mahdolliset kilpailua rajoittavat
vaikutukset [neutralisoivat] toisensa”. Tämän jälkeen se huomautti, ettei tämä väite vastannut vallinnutta tilannetta. Nämä
seikat huomioon ottaen komissio päätti alentaa näiden kahden jalostajan sakkoa 25 prosenttia yhteistyötiedonannon D kohdan
2 alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti.
Komissio totesi viidenneksi kantajan osalta, että myös se oli toimittanut hyödyllisiä tietoja mutta että se oli kiistänyt
tosiseikkoja väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa ”samalla tavoin kuin Cetarsa ja WWTE” (riidanalaisen päätöksen 454
perustelukappale). Komissio totesi myös, että kantaja oli kiistänyt jalostajien (korkeinta) myyntihintaa koskeneiden sopimusten
olleen salaisia. Näiden seikkojen perusteella komissio alensi sen sakkoa 20 prosenttia.
Kuudenneksi komissio alensi Deltafinalle määrättyä sakkoa 10 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 456 perustelukappale).
6.
Sakkojen lopullinen määrä
Komissio vahvisti lopuksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan perusteella riidanalaisen päätöksen adressaatteina oleville
yrityksille ja yritysten yhteenliittymille määrättävien sakkojen määrät seuraavasti:
–        Deltafina: 11 880 000 euroa;
–        Cetarsa: 3 631 500 euroa;
–        kantaja: 2 592 000 euroa;
–        WWTE: 1 822 500 euroa;
–        Taes: 108 000 euroa;
–        ASAJA: 1 000 euroa;
–        UPA: 1 000 euroa;
–        COAG: 1 000 euroa;
–        CCAE: 1 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 458 perustelukappale).
Dimonin todettiin olevan yhteisvastuussa kantajalle määrätyn sakon maksamisesta ja SCC:n, SCTC:n ja TCLT:n yhteisvastuussa
WWTE:lle määrätyn sakon maksamisesta (riidanalaisen päätöksen 458 perustelukappale ja 3 artikla).

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 22.1.2005 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Edellisenä päivänä SCC, SCTC ja TCLT olivat nostaneet kanteen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi (asia T-24/05), ja WWTE
oli nostanut kanteen sille kyseisellä päätöksellä määrätyn sakon määrän alentamiseksi (asia T-37/05).
Dimon nosti 28.1.2005 kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista osittain tai toissijaisesti sille tässä päätöksessä
määrätyn sakon määrän alentamista (asia T‑41/05).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 17.8.2005 toimittamallaan kirjeellä kantaja vaati nyt käsiteltävän asian
yhdistämistä asioihin T-24/05, T-37/05 ja T-41/05.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 7.9.2005 toimittamallaan kirjeellä komissio ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimelle katsovansa, ettei menettelyn tehokkuutta voitu huomattavasti parantaa yhdistämällä mainitut neljä asiaa ja
että se antaisi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättää, oliko yhdistämistä koskeva vaatimus aiheellista hyväksyä
vai ei.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei hyväksynyt yhdistämistä koskevaa vaatimusta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn ja pyysi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisia
vastaamaan tiettyihin kysymyksiin. Asianosaiset vastasivat näihin pyyntöihin asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 9.9.2009 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa osittain riidanalaisen päätöksen 3 artiklan
–        alentaa sille määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi neljään perusteeseen:
–        ensimmäinen koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista sekä suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamista ja perustelujen puutteellisuutta
–        toinen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
–        kolmas luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista
–        neljäs yhteistyötiedonannon rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen sekä luottamuksensuojan ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden
loukkaamista.
Ensimmäiseen kanneperusteeseen on vedottu riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista koskevien vaatimusten tueksi. Kolmella
muulla kanneperusteella tuetaan kyseisen päätöksen muuttamista koskevia vaatimuksia.
A
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista sekä suhteellisuusperiaatteen
ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ja perustelujen puutteellisuutta
Ensimmäisessä kanneperusteessa on kolme osaa. Kaksi ensimmäistä koskevat kumpikin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan
rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, mutta toinen on esitetty toissijaisesti ensimmäiseen nähden. Vastausvaiheeseen
liittyvä kolmas osa koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ja perustelujen puutteellisuutta. Kolmas osa tutkitaan
ennen toista.
1.
Ensimmäinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
sakon maksamista koskevan yhteisvastuun olemassaolon yhteydessä
a)     Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on virheellisesti pitänyt Dimonia yhteisvastuullisena rikkomisesta ja ettei sillä näin ollen
ollut oikeutta käyttää Dimonin konsolidoitua liikevaihtoa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun 10 prosentin
liikevaihtorajan soveltamisen perusteena. Kantajan mukaan sen riidanalaisen päätöksen tekoa edeltävän tilikauden liikevaihto
oli 8 163 815 euroa, ja se katsoo, että sille määrätty sakko on siten huomattavasti suurempi kuin kyseinen enimmäismäärä.
Väitteidensä tueksi kantaja ensiksikin toteaa, että tosiseikat, joihin komissio on vedonnut katsoakseen Dimonin olevan vastuussa,
ovat merkityksettömiä ja ettei voida katsoa osoitetuksi, että Dimon olisi vaikuttanut ratkaisevasti sen osallistumiseen kyseisiin
kilpailua rajoittaviin menettelytapoihin.
Huomautettuaan, että sillä oli ”oma paikallinen johto”, kantaja vetoaa tässä yhteydessä ensiksi seuraaviin tekijöihin, jotka
sen mukaan osoittavat, että se harjoitti raakatupakan ostotoimintaa täysin itsenäisesti:
–        mikään Dimon-konsernin yhtiö ei määrännyt kyseisestä toiminnasta suoraan tai välillisesti
–        kun Intabex hankki sen, se teki pääjohtajansa B:n kanssa ”johtamissopimuksen” (jäljempänä johtamissopimus), jolla B:lle delegoitiin
”kokonaisuudessaan ja yksinomaan” yhtiön johtovalta ja tarkemmin sanottuna ostoja koskeva suunnittelu- ja hallinnointivalta
(mukaan lukien vuotuisten talousarvioiden laadinta ja sopimusten tekeminen tuottajaryhmittymien kanssa)
–        sen hallitus ei ole koskaan ottanut käyttöön sisäisiä menettelyjä tai järjestelmiä, joita B:n olisi pitänyt noudattaa, eikä
johtamissopimuksen perusteella voida katsoa, että B:n toiminta olisi edellyttänyt hallituksen etukäteishyväksyntää tai jälkeenpäin
tapahtuvaa ratifiointia
–        yhdelläkään sen hallituksen tai henkilöstön jäsenellä B:tä lukuun ottamatta ei ollut valtaa osallistua raakatupakan ostosopimusten
hallinnointiin, neuvotteluihin tai tekemiseen eikä puuttua tuottajien kanssa muodostettuihin sopimussuhteisiin
–        hankittuaan sen Intabex säilytti B:n kantajan hallituksen puheenjohtajan toimessa ja nimitti hallitukseen kolme muuta jäsentä,
joista kaksi (T. ja G.) oli Intabex-konsernista ja kolmas oli ”itsenäinen ammatinharjoittaja”
–        johdosta ja ostojen hallinnoinnista vastannut B:n vanha ryhmä säilytettiin sen jälkeen, kun Intabex oli hankkinut yhtiön
–        yksikään sen hallituksen jäsen ei ollut samanaikaisesti Intabexin tai Dimonin hallituksen tai johtoelinten jäsen eikä viimeksi
mainittujen yhtiöiden työntekijä
–        se ei kuullut Dimonia eikä mitään muutakaan Dimon-konsernin yhtiötä ostopolitiikastaan tai kyseisistä kilpailua rajoittavista
menettelytavoista
–        se ei saanut kyseisiin menettelytapoihin osallistumista koskevia ohjeita Dimonilta eikä miltään muulta Dimon-konsernin yhtiöltä
–        komission asiakirja-aineistoon ei sisälly mitään todistetta Dimonin tai muun Dimon-konserniin kuuluvan yhtiön suorasta osallistumisesta
rikkomiseen.
Toiseksi kantaja kiistää toimittaneensa Dimonille riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappaleessa mainittuja ”toimintakertomuksia”
ja ”kenttäraportteja”. Se väittää, ettei komissiolla ole mitään todistetta kyseisten raporttien toimittamisesta sen hallituksen
tai sen johtoelinten ulkopuolisille henkilöille. Se täsmentää, että kyseiset raportit oli järjestelmällisesti käännetty englanniksi,
jotta helpotettaisiin T:n tehtävien suorittamista. T. ei osannut espanjaa, ja hän työskenteli vuonna 1998 Dimon International
Services Ltd.:ssä, joka oli Dimon-konsernin Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautunut operationaalisia palveluja tarjoava
yhtiö. Kantaja toteaa lisäksi, ettei T. lähettänyt kyseisiä raportteja yhtiön toimipaikkaan sen hallituksen jäsenen ominaisuudessa
vaan ainoastaan sen vuoksi, että hän työskenteli siellä ja vastaanotti siellä kaiken kantajalta peräisin olevan kirjeenvaihdon.
Kolmanneksi kantaja väittää, ettei mikään riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappaleessa mainittu kirje ollut myöskään osoitettu
Dimonille. Se kävi kirjeenvaihtoa toisaalta T:n kanssa, joka oli sen hallituksen jäsen, ja toisaalta S:n kanssa, joka oli
vuodesta 2000 työskennellyt Euroopan toiminnan koordinaattorina Dimon International Services ‑yhtiössä. Se toteaa lisäksi,
ettei suurin osa kyseisistä kirjeistä liittynyt millään tavoin sen raakatupakan ostopolitiikkaan tai moitittuihin käytäntöihin.
Se täsmentää, että S:lle 30.10.2000 ja 9.5.2001 lähettämissään sähköpostiviesteissä B. ainoastaan ilmoittaa S:lle epämääräisesti
ja yleisesti joistakin yleisistä ja notorisista seikoista, toisin sanoen toisaalta jalostajien välisten kollektiivisten hintaneuvottelujen
olemassaolosta ja toisaalta tuottajaryhmittymistä ja maatalousalan etujärjestöistä. B:n 14.12.1998 lähettämä telekopio lähetettiin
Dimon International Inc. -yhtiölle eikä Dimonille, ja se koski ainoastaan kysymyksiä, jotka liittyivät kantajan Deltafinan
kanssa ennen Dimon-konserniin liittymistä tekemään jalostettua tupakkaa koskevaan myyntisopimukseen.
Kantaja kiistää vastauksessaan komission T:lle ja S:lle osoittaman roolin ja heille osoittamat tehtävät vedoten seuraaviin
seikkoihin:
–        mikään seikka asiakirja-aineistossa ei osoita, että T. olisi toimittanut Dimonille kantajan hallituksen jäsenen ominaisuudessa
saamansa tiedot tai että hän olisi valvonut kantajan ostopolitiikkaa tiedottaakseen siitä Dimonille
–        T:llä ei ollut Dimon-konsernissa tärkeitä tehtäviä, eikä hän vastannut kantajan toiminnan sisällyttämisestä Dimon-konserniin
–        T:n jäsenyys Dimon International Services ‑yhtiön hallituksessa päättyi elokuussa 1998 Dimonin ja T:n perheen välisen kiistan
johdosta
–        T. on ollut Dimon-konsernin muiden – ”hyvin merkityksettömien” – yhtiöiden hallituksen jäsen ainoastaan tilapäisesti
–        ajankohtana, jolloin S. sai ainoat riidanalaisia rajoittavia menettelytapoja koskevat kaksi kirjettä, hän oli Dimon International
Services -yhtiön työntekijä eikä kuulunut Dimon-konsernin minkään yhtiön hallitukseen
–        S. ei ole koskaan hoitanut kantajan raakatupakan ostopolitiikkaan liittyviä tehtäviä, eikä hän ole koskaan ollut Dimonin työntekijä
eikä sen hallituksen jäsen.
Toiseksi kantaja väittää, että komission riidanalaisen päätöksen 371–374 perustelukappaleessa tarkoittamasta oikeuskäytännöstä
ja erityisesti edellä 29 kohdassa mainitussa asiassa Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio annetun tuomion 28 ja 29
kohdasta käy selvästi ilmi, ettei se, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, yksin riitä tueksi oletukselle, jonka mukaan
se vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiöönsä. Jotta emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen
rikkomista merkitsevästä toiminnasta, edellytetään muitakin, osallistumisasteeseen liittyviä tekijöitä, erityisesti kun –
kuten nyt käsiteltävässä asiassa – asianomaiset yhtiöt ovat hallinnollisen menettelyn aikana vastustaneet tämän oletuksen
soveltamista.
Kantaja väittää, ettei nyt käsiteltävässä asiassa ole sellaisia tekijöitä. Tarkemmin sanottuna se korostaa sitä, ettei Dimon
määrännyt sen raakatupakan ostopolitiikasta ja ettei ole näytetty toteen, että Dimon olisi osallistunut suoraan rikkomiseen
tai neuvonut sitä rikkomaan kilpailusääntöjä. Sen mukaan sitä, että emoyhtiö on saanut yksittäisiä ja epätäsmällisiä tietoja
tietyistä tytäryhtiönsä kilpailua rajoittavista menettelytavoista, ei ole koskaan katsottu ”itsessään ja yksinään” riittäväksi
perusteeksi pitää emoyhtiötä vastuullisena tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta. Oikeuskäytännön
mukaan emoyhtiön on täytynyt olla jatkuvasti tietoinen kartellin toiminnasta ja sen on täytynyt siten voida tuntea hyvin yksityiskohtaisesti
tytäryhtiönsä kilpailua rajoittavat menettelytavat. Kantajan mukaan se ei koskaan antanut Dimonille tietoja ostopolitiikastaan
ja vielä vähemmän moitituista käytännöistä.
Komission mukaan ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Komissio esittää ensin näkökohtia, jotka koskevat yrityksen käsitettä kilpailuoikeudessa sekä ehtoja, joiden mukaisesti emoyhtiön
voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta. Näistä ehdoista se toteaa viittaamalla
edellä 29 kohdassa mainittuun asiassa AEG-Telefunken vastaan komissio annettuun tuomioon, että sen lisäksi, että emoyhtiön
on kyettävä käyttämään ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toimintaan, sen on täytynyt tosiasiallisesti myös käyttää
tätä valtaa.
Edellä 91 kohdassa mainitun toisen ehdon osalta komissio kiistää, että emoyhtiön olisi täytynyt neuvoa tytäryhtiötään rikkomaan
EY 81 artiklaa. Komissio toteaa, että kun oikeuskäytännössä määritellään tämä edellytys, siinä viitataan jatkuvasti siihen,
ettei tytäryhtiö päätä itsenäisesti markkinatoiminnastaan, eikä siinä edellytetä erityistä yhteyttä kilpailusääntöjen vastaiseen
toimintaan.
Komissio väittää, että se, että emoyhtiö on edustettuna tytäryhtiön hallituksessa, on yksi todiste, joka saattaa osoittaa,
että valtaa määrätä tytäryhtiön politiikasta on tosiasiallisesti käytetty. Komissio lisää, että tytäryhtiö on todennäköisesti
vähemmän itsenäinen, kun se toimii emoyhtiön kanssa samoilla markkinoilla tai emoyhtiön markkinoihin läheisesti liittyvillä
markkinoilla. Näiden yleisten tekijöiden lisäksi tietyt erityiset tekijät voivat edesauttaa sen osoittamista, että emoyhtiö
osallistuu tytäryhtiönsä kaupalliseen politiikkaan tai että se on ottanut käyttöön mekanismeja, joiden avulla se voi valvoa
tytäryhtiönsä toimintaa.
Komissio lisää, että oikeuskäytännössä on katsottu, että kun emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä kokonaan, emoyhtiön oletetaan
käyttävän mahdollisuuttaan vaikuttaa tytäryhtiönsä toimintaan. Emoyhtiö voi kumota tämän olettaman esittämällä todisteita,
jotka osoittavat, että todellisuudessa kyseinen tytäryhtiö toimii markkinoilla itsenäisesti.
Toiseksi komissio palauttaa mieleen syyt, joiden vuoksi se on riidanalaisessa päätöksessä pitänyt Dimonia vastuullisena kantajan
tekemästä rikkomisesta.
Ensiksikin komissio toteaa, että vuoden 1997 jälkipuoliskosta alkaen Dimon omisti Intabexin välityksellä kantajan kokonaan,
joten sen voitiin katsoa käyttävän tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa kantajan toiminnassa.
Toiseksi komissio väittää, että sen asiakirja-aineistossa on muita seikkoja, jotka vahvistavat tämän oletuksen. Komissio huomauttaa
tässä yhteydessä ensiksi, että tupakan osto ja myynti ovat olennainen osa Dimon-konsernin toimintaa, että Dimon on ostanut
vuodesta 1999 alkaen suuren osan kantajan jalostetusta tupakasta ja että Dimon on tehnyt Cetarsan ja Deltafinan kanssa useita
sopimuksia, jotka koskevat kantajan harjoittamaa alihankintaa ja tupakan myyntiä. Tämän jälkeen komissio toteaa, että kantaja
laati ”toimintakertomuksia” ja ”kenttäraportteja”, joissa kuvailtiin yksityiskohtaisesti sen toimintaa ja erityisesti jalostajien
välisiä sopimuksia sekä kollektiivisia neuvotteluja tuottajien kanssa. Se korostaa sitä, että kantajan ja muiden Dimon-konsernin
yhtiöiden hallituksen jäsenenä ja näin ollen Dimonin puolesta toimivana T. sai näistä kertomuksista jäljennökset. Lopuksi
komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappaleessa mainittuihin kirjeisiin ja toteaa, että osa niistä liittyi
kyseisiin kilpailua rajoittaviin menettelytapoihin ja oli osoitettu T:lle tai S:lle, jotka toimivat Dimonin nimissä, ja osa
koski Dimonin Cetarsan ja Deltafinan kanssa tekemiä tupakan jalostus- tai myyntisopimuksia.
Kolmanneksi komissio esittää, että väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kantaja ja Dimon eivät kumpikaan ole kyenneet
kumoamaan edellä 94 kohdassa tarkoitettua olettamusta. Se katsoo, että se, että kantajalla on oma paikallinen johto, ei itsessään
riitä osoittamaan sen toimineen itsenäisesti. Lisäksi komissio huomautti, että johtamissopimuksen mukaan B:n on noudatettava
kantajan hallituksen määräämiä ”järjestelmiä” ja ”menettelyjä”.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On aiheellista muistuttaa, että kilpailuoikeus koskee yritysten toimintaa (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00
P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 59 kohta) ja että
yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön oikeudellisesta
muodosta tai rahoitustavasta (yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C 208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri
ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 112 kohta).
Oikeuskäytännössä on myös täsmennetty, että yrityksen käsitteellä on tässä samassa asiayhteydessä katsottava tarkoitettavan
taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen
henkilö tai oikeushenkilö (asia C-217/05, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, tuomio 14.12.2006,
Kok., s. I-11987, 40 kohta ja asia T-325/01, DaimlerChrysler v. komissio, tuomio 15.9.2005, Kok., s. II-3319, 85 kohta).
Kun tällainen taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata
kyseisestä rikkomisesta (ks. vastaavasti asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125,
145 kohta; asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9693, 78 kohta ja asia C-280/06, ETI ym.,
tuomio 11.12.2007, Kok., s. I-10893, 39 kohta).
Siitä, millä edellytyksillä oikeushenkilölle, joka ei ole kilpailuoikeuden rikkoja, voidaan kuitenkin määrätä seuraamuksia,
vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön menettelystä erityisesti
silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, kyseinen tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään
vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita (edellä 29 kohdassa mainittu asia Cour Imperial Chemical
Industries v. komissio, tuomion 132 ja 133 kohta; asia 52/69, Geigy v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok., s. 787, 44 kohta
ja asia 6/72, Europemballage ja Continental Can v. komissio, tuomio 21.2.1973, Kok., s. 215, Kok. Ep. II, s. 89, 15 kohta)
erityisesti näitä kahta oikeussubjektia yhdistävien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten suhteiden vuoksi (ks.
vastaavasti edellä 99 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 117 kohta ja edellä 101
kohdassa mainittu asia ETI ym., tuomion 49 kohta).
Tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat nimittäin samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin
ollen yhden ainoan edellä 99 ja 100 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun yrityksen. Kyse ei siis ole yllytyksestä
rikkomiseen emoyhtiön ja sen tytäryhtiön välillä eikä varsinkaan edellisen syyllistymisestä kyseiseen rikkomiseen vaan siitä,
että ne muodostavat yhden ainoan yrityksen EY 81 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä, mikä antaa komissiolle toimivallan
osoittaa emoyhtiölle päätös, jossa määrätään sakkoja (asia T-112/05, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok.,
s. II-5049, 58 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, ettei komissio voi tyytyä toteamaan, että emoyhtiö kykenee käyttämään ratkaisevaa vaikutusvaltaa
tytäryhtiönsä toimintaan, vaan sen on myös tarkastettava, onko tätä vaikutusvaltaa tosiasiallisesti käytetty (ks. vastaavasti
edellä 29 kohdassa mainitut asia Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomion 137 kohta ja asia AEG-Telefunken v. komissio,
tuomion 50 kohta).
Erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, joka on rikkonut kilpailusääntöjä, yhtäältä kyseisellä emoyhtiöllä
voi olla ratkaiseva vaikutus tämän tytäryhtiön käyttäytymiseen (ks. vastaavasti edellä 29 kohdassa mainittu asia Imperial
Chemical Industries v. komissio, tuomion 136 ja 137 kohta) ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan
kyseinen emoyhtiö todella käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen (ks. vastaavasti edellä 29 kohdassa
mainitut asia AEG-Telefunken v. komissio, tuomion 50 kohta ja PVC II ‑tapaus, tuomion 961 ja 984 kohta).
Tällaisessa tilanteessa riittää, että komissio osoittaa emoyhtiön omistavan tytäryhtiön kokonaan voidakseen olettaa, että
emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kyseisen tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan. Komissio voi sitten katsoa, että
emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, paitsi jos tämä emoyhtiö, jolle kuuluu tämän olettaman
kumoaminen, näyttää riittävällä tavalla toteen, että sen tytäryhtiö käyttäytyy itsenäisesti markkinoilla (ks. vastaavasti
edellä 29 kohdassa mainittu asia Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomion 29 kohta).
Vaikka yhteisöjen tuomioistuin mainitsi edellä 29 kohdassa mainitussa asiassa Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio
antamansa tuomion 28 ja 29 kohdassa sen ohella, että emoyhtiöllä on täysi määräämisvalta tytäryhtiössään, muita seikkoja,
joihin kuuluu esimerkiksi se, että emoyhtiön vaikutusta tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan ei kiistetä ja että kahdella
yhtiöllä on yhteinen edustus hallinnollisessa menettelyssä, yhteisöjen tuomioistuin mainitsi nämä seikat yksinomaan tarkoituksenaan
esittää kaikki seikat, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli perustanut päättelynsä, eikä asettaakseen edellä 129
kohdassa mainitun olettaman soveltamisen edellytykseksi muiden todisteiden esittämistä emoyhtiön tosiasiallisesti käyttämästä
vaikutusvallasta (asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2567, 57 kohta).
Lopuksi on täsmennettävä, että olettama, joka johdetaan siitä, että yhtiöpääoma on kokonaan emoyhtiön omistuksessa, on sovellettavissa
paitsi tapauksissa, joissa emoyhtiön ja tytäryhtiön välillä on suora yhteys, myös nyt käsiteltävän kaltaisissa tapauksissa,
joissa tämä yhteys on välillinen ja muodostuu niiden väliin sijoittuvan tytäryhtiön avulla.
Lisäksi on muistutettava, että komissio voi määrätä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla EY 81 artiklan 1 kohtaa
rikkoneille yrityksille sakon, joka on enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden
liikevaihdosta. Samaan määrään viitattiin myös asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa.
Näissä säännöksissä mainittu liikevaihto koskee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan asianomaisen yrityksen kokonaisliikevaihtoa (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio,
tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 119 kohta; yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01
ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 367 kohta ja yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00,
T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501, 533 kohta) eli sen yrityksen kokonaisliikevaihtoa,
jonka syyksi rikkominen on luettu ja jonka on tämän vuoksi todettu vastaavan siitä (asia T-31/99, ABB Asea Brown Boveri v.
komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1881, 181 kohta ja asia T-304/02, Hoek Loos v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s.
II-1887, 116 kohta).
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa mainitun ”edellisen tilikauden” käsitteen on katsottava tarkoittavan komission
päätöksen tekemistä edeltänyttä tilikautta lukuun ottamatta erityistilanteita, joissa viimeksi mainitun tilikauden liikevaihto
ei anna mitään hyödyllistä tietoa kyseessä olevan yrityksen tosiasiallisesta taloudellisesta tilanteesta eikä sille määrättävän
sakon asianmukaisesta tasosta (ks. vastaavasti asia C-76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007,
Kok., s. I-4405, 25, 29 ja 30 kohta), mistä ei ole kyse nyt käsiteltävässä asiassa.
Edellä esitetystä seuraa, että tämän osan yhteydessä herää kysymys, oliko komissiolla perustelut katsoa nyt käsiteltävässä
asiassa, että asianomainen yritys muodostui kantajasta ja sen konsernin, johon se kuuluu, johdossa olevasta yhtiöstä, toisin
sanoen Dimonista. Mikäli vastaus tähän kysymykseen on myöntävä, edellä 109–111 kohdassa mainittujen periaatteiden nojalla
on pääteltävä, että komissio on riidanalaisen päätöksen 442 ja 446 perustelukappaleessa perustellusti käyttänyt Dimonin vuoden
2003 konsolidoitua liikevaihtoa edellä tarkoitetun 10 prosentin liikevaihtorajan soveltamisen perusteena.
Mainitun kysymyksen tarkastelemiseksi on ensin määritettävä, mitä arviointiperusteita komissio on käyttänyt riidanalaisessa
päätöksessä katsoakseen, että emoyhtiö on vastuussa kilpailuoikeuden rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö on syyllistynyt, sekä
näiden perusteiden yhteensoveltuvuus oikeuskäytännössä aiheesta esitettyihin periaatteisiin, ja tämän jälkeen on tarkistettava,
onko komissio soveltanut näitä arviointiperusteita oikein päätellessään, että kantaja ja Dimon muodostavat yhden ainoan taloudellisen
yksikön.
Arviointiperusteet, joita komissio on käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä katsoakseen, että emoyhtiö on vastuussa kilpailusääntöjen
rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö on syyllistynyt
Riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että kun komissio katsoi emoyhtiön olevan vastuussa sen tytäryhtiön tekemästä kilpailusääntöjen
rikkomisesta, osoitti tämän jälkeen riidanalaisen päätöksen emoyhtiölle ja tytäryhtiölle ja totesi emoyhtiön olevan yhteisvastuussa
kyseiselle tytäryhtiölle määrätyn sakon maksamisesta, se noudatti seuraavaksi kuvattua päättelyä.
Komissio käytti lähtökohtana sitä, että tällainen syyksi lukeminen on mahdollista, kun emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat samaan
taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen (ks. riidanalaisen
päätöksen 374 perustelukappale).
Keskeinen tekijä, jolla komissio perusteli väitettään, jonka mukaan emoyhtiön ja tytäryhtiön tapaus on tällainen, on se, ettei
viimeksi mainittu ole markkinatoiminnassaan itsenäinen (ks. riidanalaisen päätöksen 371 perustelukappale) ja että tämä itsenäisyyden
puuttuminen on seurausta siitä, että emoyhtiö käyttää ”ratkaisevaa vaikutusvaltaa” tytäryhtiönsä toimintaan (ks. riidanalaisen
päätöksen 18, 372, 373, 378, 380, 381, 383, 391, 392, 397, 399, 400, 422 ja 441 perustelukappale).
Komissio katsoi, ettei se voinut vain todeta, että emoyhtiöllä oli mahdollisuus käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä
toiminnassa, vaan sen tehtävänä oli osoittaa, että tätä vaikutusvaltaa tosiasiallisesti käytettiin (ks. mm. riidanalaisen
päätöksen 18, 376, 384, 391, 392, 397, 399 ja 400 perustelukappale).
Näin ollen etenkin riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio katsoi, ettei Sepin voitu katsoa
olevan vastuussa Cetarsan, jonka osakepääomasta se kuitenkin omisti lähes 80 prosenttia, kilpailusääntöjen rikkomisesta, koska
komission asiakirja-aineistossa mikään ei osoittanut, ettei Cetarsa määritellyt itsenäisesti toimintaansa markkinoilla.
Samalla tavoin riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappaleesta käy ilmi, ettei komissio katsonut Universalin tai sen kokonaan
omistaman tytäryhtiön, Universal Leafin, olevan vastuussa viimeksi mainitun 90-prosenttisesti omistaman tytäryhtiön Taesin
kilpailusääntöjen rikkomisesta, koska sillä ei ollut riittävää selvitystä siitä, että ne käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa
vaikutusvaltaa Taesiin.
Komissio päätti soveltaa WWTE:n emoyhtiöiden tapauksessa näitä samoja periaatteita vuoden 1998 toukokuuta edeltäneen jakson
osalta. Näin ollen aluksi komissio pyrki osoittamaan, että näillä emoyhtiöillä oli WWTE:ssä yhdessä määräysvalta sen pääjohtajan
ja kahden hänen perheenjäsenensä kanssa, ja komissio antoi näin ymmärtää, että kantajat kykenivät käyttämään ratkaisevaa vaikutusvaltaa
kyseisen yhtiön toimintaan (ks. riidanalaisen päätöksen 388–391 perustelukappale). Seuraavassa vaiheessa komissio pyrki osoittamaan,
että mainitut emoyhtiöt käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa WWTE:n toiminnassa, käyttäen perusteena joukkoa
riidanalaisen päätöksen 391 perustelukappaleessa mainittuja seikkoja (ks. riidanalaisen päätöksen 391, 392 ja 400 perustelukappale).
Lisäksi komissio totesi, että siinä erityisessä tapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä kokonaan, oikeuskäytännön
mukaan voitiin olettaa, että emoyhtiö käytti tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toimintaan (ks. riidanalaisen
päätöksen 372 perustelukappale).
Katsoakseen käsiteltävässä asiassa, että tällaisessa tilanteessa olevat emoyhtiöt ovat vastuussa tytäryhtiöidensä kilpailusääntöjen
rikkomisesta, komissio kuitenkin päätti olla käyttämättä tätä olettamaa ja käyttää perusteena myös tosiseikkoja, joilla se
pyrki osoittamaan, että emoyhtiöt käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöihinsä, ja näin ollen tukemaan
kyseistä olettamaa (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 372, 375, 376 ja 378 perustelukappale).
Näin ollen riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappaleesta käy nimenomaisesti ilmi, ettei komissio katsonut Deltafinan ylimmän
portaan emoyhtiön ja välissä olevan emoyhtiön eli Universalin ja Universal Leafin olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen
vastaisesta toiminnasta siitä huolimatta, että Deltafina oli kokonaan niiden määräysvallassa, koska sillä ei ollut riittävää
selvitystä siitä, että ne käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tässä tytäryhtiössään. Riidanalaisen päätöksen
376 perustelukappale on käsitettävä samalla tavalla, vaikka sen sanamuoto ei ole täysin yksiselitteinen. Vaikka komissio toteaa
kyseisessä perustelukappaleessa, ettei sen asiakirja-aineistossa ole ”mitään viitteitä Universalin – – ja Universal Leafin
aineellisesta osallistumisesta [riidanalaisessa päätöksessä] tarkasteltuihin tekoihin”, on todettava, että kun tätä toteamusta
luetaan yhdessä riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappaleen kanssa ja kun se sijoitetaan tämän perustelukappaleen asiayhteyteen,
sitä ei kuitenkaan voida tulkita niin, että se merkitsee, että syy, jonka vuoksi komissio ei katsonut näiden kahden emoyhtiön
olevan vastuussa, on se, etteivät ne olleet osallisia kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Samalla tavoin riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappaleesta käy yhtä nimenomaisesti ilmi, että syy siihen, ettei komissio
katsonut Intabexin olevan vastuussa kantajan kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta, vaikka kantaja oli kokonaan sen määräysvallassa,
oli se, ettei ollut riittävää näyttöä siitä, että ensin mainittu käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa jälkimmäiseen, sen takia,
että sen osuus viimeksi mainitussa on puhtaasti rahoituksellinen (ks. myös riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappale).
Sen sijaan juuri se, että tällaista näyttöä väitettiin olevan WWTE:n emoyhtiöiden tapauksessa toukokuun 1998 jälkeiseltä ajanjaksolta,
minkä lisäksi kyseiset emoyhtiöt omistivat WWTE:n koko osakepääoman – muutaman kuukauden aikana lähes koko osakekannan – sai
komission katsomaan, että nämä emoyhtiöt olivat vastuussa rikkomisesta (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 375, 393,
396 ja 398 perustelukappale).
Komission tarkoitus oli soveltaa samaa menetelmää Dimoniin. Katsoakseen täten, että Dimon on vastuussa kantajan kilpailunvastaisesta
toiminnasta vuoden 1997 jälkipuoliskosta alkaen, komissio ei tyytynyt käyttämään perusteena olettamaa, joka johtui siitä seikasta,
että Dimon omisti siitä lähtien kantajan koko pääoman (ks. riidanalaisen päätöksen 375, 377 ja 378 perustelukappale), vaan
se otti huomioon myös tiettyjä lisätekijöitä, jotka komission mukaan osoittavat, että tämä yhtiö käytti tosiasiallisesti ratkaisevaa
vaikutusvaltaa kantajan toiminnassa (ks. riidanalaisen päätöksen 375 ja 378–380 perustelukappale).
Tämä voidaan johtaa erityisesti riidanalaisen päätöksen 378 perustelukappaleen toisesta virkkeestä, vaikka siinä todetaan,
että kyseiset lisätekijät vahvistavat, että Dimon ”kykeni” käyttämään sellaista vaikutusvaltaa (ks. edellä 33 kohta). On totta,
että tämä virke olisi voitu ”muotoilla selkeämmin”, kuten komissio toteaa vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen
kysymykseen. Luettuna yhdessä riidanalaisen päätöksen 372 ja 377 perustelukappaleen sekä 378 perustelukappaleen ensimmäisen
virkkeen kanssa se voidaan kuitenkin ymmärtää ainoastaan edellä 126 kohdassa kuvatulla tavalla.
Lopuksi komissio tarkasteli, voitiinko kyseisten tytäryhtiöiden (ja/tai niiden emoyhtiöiden) väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa esittämät väitteet, joiden tarkoituksena oli osoittaa, että ne toimivat itsenäisesti markkinoilla, hyväksyä (ks.
erityisesti riidanalaisen päätöksen 381 ja 399 perustelukappale). Komissio hylkäsi Dimonin esittämät väitteet puutteellisina
ja huomautti erityisesti, että ”se, että sen espanjalaisella tytäryhtiöllä on paikallinen johto, [ei sulkenut pois] Dimonin
mahdollisuutta käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tähän tytäryhtiöön” (riidanalaisen päätöksen 381 perustelukappale).
On täsmennettävä, että komissio valitsi edellä 115–117, 121 ja 122 kohdassa esitetyn lähestymistavan paitsi ylimmän portaan
emoyhtiöitä myös välissä olevia emoyhtiöitä varten, kuten – kun on kyse näistä viimeksi mainituista – Universal Leafin, Intabexin,
SCTC:n ja TCLT:n tapaukset osoittavat.
On syytä lisätä, että kyseinen menetelmä – tämän vaikuttamatta myöhemmin tarkasteltavaan kysymykseen siitä, onko sitä sovellettu
kantajan tapauksessa asianmukaisesti – on täysin oikeuskäytännössä asetettujen periaatteiden mukainen, sellaisena kuin ne
on kerrattu edellä 99–108 kohdassa.
Vaikka kyse on erityistapauksesta, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan kilpailusääntöjä rikkoneen tytäryhtiön, komissio ei käyttänyt
ainoana perusteena oikeuskäytännössä esille tuotua olettamaa (ks. edellä 105 ja 106 kohta) osoittaakseen, että emoyhtiö käytti
tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön kaupallisen politiikan määrittämisessä, vaan se otti huomioon myös
muita tosiseikkoja, joilla se pyrki osoittamaan tämän vaikutusvallan käyttämisen. Komissio osoitti istunnossa tässä yhteydessä,
että riidanalaisen päätöksen ajankohtana merkityksellisen oikeuskäytännön perusteella se oli katsonut parhaaksi noudattaa
varovaisuutta.
Täten toimiessaan komissio kuitenkin vain lisäsi vaadittua selvityksen määrää, jota edellytetään sen päätelmän tueksi, että
ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttämistä koskeva edellytys tosiasiallisesti täyttyy, noudattaen samalla täysin
taloudellisen kokonaisuuden peruskäsitettä, joka on kaiken sen oikeuskäytännön taustalla, joka koskee sitä, millä edellytyksin
yhden yrityksen muodostavien useiden oikeushenkilöiden voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisista.
On täsmennettävä, että kun komissio käyttää asiassa, jossa on kyseessä useita yrityksiä koskeva kilpailusääntöjen rikkominen,
oikeuskäytännössä vahvistetuissa puitteissa tiettyä menetelmää ratkaistakseen, onko sekä tytäryhtiöiden, jotka ovat aineellisesti
toteuttaneet tämän kilpailusääntöjen rikkomisen, että emoyhtiöiden katsottava olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta,
sen on käytettävä tässä tarkoituksessa perusteena samoja arviointiperusteita kaikkien näiden yritysten tapauksissa, jollei
erityisistä olosuhteista muuta johdu. Komission on nimittäin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, joka vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia
kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984,
Kok., s. 4209, 28 kohta ja asia T-311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1129, 309 kohta). Lisäksi
on todettava, että komissio on noudattanut tätä kantaa, kun se riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappaleessa toteaa, että
”vaikka täsmälliset olosuhteet, joiden vuoksi [se] voi katsoa, että emoyhtiö on vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta, voivat
vaihdella eri tapauksissa, kyseessä ei kuitenkaan voi olla syrjintäkiellon periaatteen loukkaaminen niin kauan, kun vastuun
periaatteita sovelletaan johdonmukaisesti”.
Yhden taloudellisen yksikön olemassaolo kantajan ja Dimonin tapauksessa
On tarkasteltava, sovelsiko komissio asianmukaisesti edellä 115–117, 121 ja 122 kohdassa esitettyjä arviointiperusteita, kun
se totesi, että kantaja ja Dimon ovat muodostaneet yhden taloudellisen yksikön vuoden 1997 toisesta puoliskosta lähtien, ja
näin ollen katsoi, että Dimon on yhteisvastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta ja sakon maksamisesta, ja luokitteli sen riidanalaisen
päätöksen adressaatiksi.
On selvää, että ajanjaksolla, joka alkoi 18.11.1997 ja päättyi riidanalaisen päätöksen tekoajankohtaan, Dimon omisti Intabexin
välityksellä kantajan kokonaan. Näin ollen ei voida kiistää sitä, että koko tämän ajanjakson Dimon kykeni käyttämään ratkaisevaa
vaikutusvaltaa kantajan toimintaan (ks. edellä 105 kohta).
Tämän vuoksi on syytä tarkistaa, täyttikö Dimon samalla ajanjaksolla ratkaisevan vaikutusvallan tosiallista käyttämistä koskevan
edellytyksen, kuten komissio väittää.
Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että komissio päätti riidanalaisessa päätöksessä, että kun on kyse tytäryhtiöistä, jotka
ovat kokonaan emoyhtiöidensä määräysvallassa, se ei tyydy käyttämään perusteena edellä 105, 106 ja 121 kohdassa tarkoitettua
olettamaa katsoakseen näiden viimeksi mainittujen olevan vastuussa kyseisten tytäryhtiöiden tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta,
vaan se aikoi ottaa huomioon myös lisätekijöitä, jotka osoittavat, että ratkaisevaa vaikutusvaltaa käytettiin tosiasiallisesti
(ks. edellä 122–127 kohta).
On siis tarkastettava, osoitetaanko komission riidanalaisessa päätöksessä huomioon ottamilla seikoilla – sen seikan ohella,
että kantajan koko pääoma oli Dimonin hallussa – oikeudellisesti riittävällä tavalla, että ensin mainittu käytti tarkastellun
ajanjakson aikana tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa jälkimmäisen toiminnassa. Nämä seikat mainitaan riidanalaisen
päätöksen 379 perustelukappaleessa ja alaviitteissä 303–305. Kyse on lähinnä erilaisista kantajan raporteista ja kirjeistä,
jotka on komission mukaan tarkoitettu Dimonille.
Mikäli vastaus on myöntävä, on tarkastettava, voivatko kantajan väitteet, sellaisina kuin ne on esitetty edellä 84 kohdassa,
kumota tämän päätelmän.
–       ”Toimintakertomukset” ja ”kenttäraportit”
Komissio vetoaa joukkoon kantajan laatimia ”toimintakertomuksia” ja ”kenttäraportteja” ja huomauttaa erityisesti, että niissä
viitattiin usein kyseisiin laittomiin toimintatapoihin. Nämä kertomukset, joita on yhteensä 14 ja jotka kattavat ajanjakson
joulukuusta 1998 toukokuuhun 2001, luetellaan riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 303.
Ensimmäiseksi on huomautettava, että mainittuihin kertomuksiin sisältyy yksityiskohtaisia tietoja kantajan kaupallisiin toimiin
liittyvistä näkökohdista, kuten raakatupakan ostokampanjoiden kulusta (ostetut määrät, ostohinnat jne.), jalostetun raakatupakan
määristä ja tiettyyn tupakkamäärään sovellettavaa puintia koskevista Cetarsan kanssa tehdyistä sopimuksista, tupakka-alaa
koskevan sääntelyn kehityksestä ja Anetabin puitteissa samoin kuin maatalousalan etujärjestöjen ja tuottajaryhmittymien kanssa
pidetyistä kokouksista, mutta myös – kuten riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappaleessa korostetaan – kyseisistä laittomista
menettelytavoista.
Tämän jälkeen on todettava, että asiakirja-aineistosta ilmenee, että kyseiset kertomukset olivat B:n laatimia ja että kantajan
omien toteamusten mukaan ne oli osoitettu sen hallituksen jäsenille.
Viimeksi mainitusta seikasta on huomautettava, että samana päivänä, jona Dimon osti kantajan koko osakekannan, se – toimien
kokonaan omistamansa tytäryhtiönsä Intabexin, joka omisti ainoastaan puhtaasti rahoituksellisen osan kantajasta, välityksellä
– korvasi kolme neljästä tämän hallituksen jäsenestä ja nimitti hallitukseen muun muassa kaksi henkilöä (G:n ja T:n), joilla
oli jo tuolloin tehtäviä Dimon-konsernin muissa yhtiöissä. Kyseisenä ajankohtana G. oli myös Compañia de Filipinas, SA:n –
Intabexin Espanjaan sijoittautunut tytäryhtiö, joka valmistaa tummaa tupakkaa – toimitusjohtaja, ja T. oli myös Dimon International
Services ‑yhtiön työntekijä ja sen hallituksen jäsen (elokuuhun 1998 asti).
Tässä yhteydessä on syytä korostaa erityisesti T:n Dimon-konsernissa hoitamien tehtävien tärkeyttä. Sen lisäksi, että T. oli
kantajan hallituksen jäsen koko rikkomisajanjakson ajan ja Dimon International Services ‑yhtiön hallituksen jäsen elokuuhun
1998 asti, hän kuului kahden muun Dimon-konserniin kuuluvan yhtiön, toisin sanoen Intabex Holding Worldwide, SA:n (1998–1999)
ja LRH Travel Ltd:n hallitukseen (marraskuuhun 2000 asti). Lisäksi kuten kantaja on todennut väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa, sen tehtävänä oli ”taata Intabex-konsernin tehokas yhdistyminen Dimon-konserniin”. Kuten jäljempänä 160 kohdassa
todetaan, useista asiakirja-aineistoon sisältyvistä kirjeistä käy lisäksi ilmi, että kantaja kuuli T:tä useissa kaupallisiin
toimiinsa liittyvissä kysymyksissä tai pyysi sen lupaa ennen tiettyjen tärkeiden päätösten tekemistä. Näiden seikkojen perusteella
komissio saattoi perustellusti katsoa, että T. toimi Dimon-konsernin johdossa olevan yhtiön, toisin sanoen Dimonin, nimissä
ja toimi välittäjänä sen ja kantajan välillä. Tätä päätelmää ei horjuta se, että T:llä väitettiin olleen Dimonin kanssa kiista,
jonka johdosta Dimon erotti sen elokuussa 1998 Dimon International Services ‑yhtiön hallituksesta. Kyseisen päivämäärän jälkeen
T. oli edelleen sekä kyseisen yhtiön työntekijä että kantajan, Intabex Holding Worldwiden ja LRH Travelin hallituksen jäsen.
Edellä 142–144 kohdassa esitetyt seikat osoittavat, että Dimon aikoi kantajan hallitukseen nimittämiensä jäsenten ja erityisesti
T:n välityksellä valvoa kantajan toimintaa ja varmistaa, että se kehittyy Dimon-konsernin kauppapolitiikan mukaisesti. Vaikka
kyseiset ”toimintakertomukset” ja ”kenttäraportit” toimitettiin virallisesti kyseisille jäsenille eikä suoraan Dimonille,
komissiolla oli sen vuoksi perusteet katsoa riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappaleessa, että tälle yhtiölle tiedotettiin
kertomusten sisällöstä ja erityisesti kyseisistä laittomista toimintatavoista. Tätä toteamusta tukee se riidanalaisen päätöksen
379 perustelukappaleessa esitetty seikka, että mainitut kertomukset käännettiin järjestelmällisesti espanjasta englantiin,
joka on Dimonin työkieli.
Lopuksi huomautettakoon, että Dimon, joka kiistatta pystyi käyttämään ratkaisevaa vaikutusvaltaa kantajan toimintaan (ks.
edellä 105 ja 135 kohta), ei ole koskaan ilmaissut vastustavansa tiedossaan siten olleita laittomia toimintatapoja eikä toteuttanut
mitään tytäryhtiötään koskevia toimia estääkseen sitä jatkamasta rikkomiseen osallistumista. Näin oli huolimatta siitä – Dimonille
tällaisesta toiminnasta aiheutuneesta – riskistä, että kolmannet nostavat kanteen tai vahingonkorvausvaatimuksen sitä vastaan
(ks. myös riidanalaisen päätöksen 382 perustelukappale). Komissio saattoi perustellusti päätellä tästä, että Dimon hyväksyi
hiljaisesti tämän osallistumisen, ja katsoa, että tällainen toimintatapa oli lisäosoitus siitä, että se käytti ratkaisevaa
vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toiminnassa.
–       Kantajan ja Dimonin välinen kirjeenvaihto
Komissio käyttää perusteena myös tiettyjä kirjeitä, jotka sisältyivät sen mukaan kantajan ja Dimonin väliseen kirjeenvaihtoon,
ja huomauttaa, että osassa niistä kuvailtiin kyseisiä laittomia toimintatapoja, kun taas osa koski Dimonin Cetarsan kanssa
tekemiä tupakan jalostussopimuksia tai jalostetun tupakan myyntisopimuksia ja osa yleisemmin Espanjassa sovellettavia raakatupakan
ostoehtoja ja sääntelyjärjestelmää.
Ensimmäiseen edellä 147 kohdassa mainittuun luokkaan kuuluvien kirjeiden osalta komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 379
perustelukappaleessa muun muassa päätöksen 168 ja 179 perustelukappaleeseen sekä alaviitteisiin 217 ja 229.
Tässä yhteydessä on aivan ensiksi todettava, että näissä kirjeissä viitataan todellakin kyseisiin laittomiin toimintatapoihin.
Päinvastoin kuin kantaja väittää, B:n (Dimon-konsernin Yhdysvaltoihin sijoittautuneessa tytäryhtiössä Dimon Internationalissa
toimivalle) D:lle 14.12.1998 lähettämä telekopio, joka mainitaan riidanalaisen päätöksen 168 perustelukappaleessa, ei koskenut
yksinomaan sen Deltafinan kanssa tekemää jalostetun tupakan myyntisopimusta vaan myös kyseisiä toimintatapoja. Tämä käy selvästi
ilmi kyseisen telekopion kolmannesta kohdasta, jossa B. on esittänyt seuraavaa:
”Heti kun olen saanut neljän yhtiön hinnat, ilmoitan niistä teille. Voin kuitenkin jo nyt kertoa, että ongelmat, jotka vaikuttivat
niin vakavilta vieraillessanne Espanjassa, ovat kadonneet, sillä kaikki yhtiöt noudattavat sovittua 87 [espanjan pesetan (ESP)]
hintaa (2 tai 3 ESP:n tarkkuudella) [kiloa kohti]; nämä hinnat ovat virallisia hintoja. Oletamme kuitenkin, että Cetarsa on
meidän tavoin suorittanut muita maksuja tuottajille.”
Riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappaleessa viitataan 5.5.1998 päivättyyn B:n raporttiin, joka oli osoitettu T:lle ja
jonka jäljennöksen B. oli toimittanut edellisenä päivänä telekopiona kahdelle muulle kantajan hallituksen jäsenelle. Todettakoon,
että kyseisessä raportissa, jossa kuvaillaan vuoden 1998 tupakan ostokampanjaa, todetaan erityisesti, että ”[kantaja] on merkittävällä
tavalla myötävaikuttanut siihen, että yritykset saavat tehtyä tiettyjä sopimuksia, jotta vältetään [edellisen] vuoden hintasota”,
että ”hinnoista on neuvoteltu etujärjestöjen ja [tupakantuottajaryhmittymien] kanssa”, että ”ensimmäistä kertaa – – yritysten
väliseltä sodalta [on vältytty] ja jokainen on voinut ostaa haluamansa määrät” ja että ”neuvottelut [näiden ryhmittymien]
kanssa olivat vaikeita, mutta kaikki yritykset ovat pysyneet kannassaan vakavasti ja osoittaneet yhteistyön henkeä”. Kyseisen
raportin mukaan kantaja ja WWTE ovat lisäksi sitoutuneet ostamaan samat määrät tupakkaa kuin edellisenä vuonna ja jalostajat
ovat sopineet siitä, että tuottajaryhmittymille maksetaan ennakkomaksuja 35 ESP/kg Virginia-lajikkeesta ja 45 ESP/kg Burley-lajikkeista.
Lopuksi mainitaan ”mahdollisuus tehdä tulevaisuudessa muita jalostajien välisiä sopimuksia”. Näiden seikkojen perusteella
on kiistatonta, että 5.5.1998 päivätyssä raportissa viitattiin kyseisiin laittomiin toimintatapoihin.
Sama koskee B:n S:lle 30.10.2000 lähettämää sähköpostiviestiä, johon viitataan riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 217.
Kyseisessä viestissä B. huomauttaa ensin, että Anetabin puitteissa järjestetyssä kokouksessa jalostajat olivat keskustelleet
tuottajaryhmittymien ja alan etujärjestöjen vaatimasta hinnankorotuksesta ja olivat yksimielisesti sopineet, etteivät ne hyväksy
sitä. Tämän jälkeen siinä todetaan, että ryhmittymien ja etujärjestöjen kanssa pidetyssä kokouksessa jalostajat pysyivät kannassaan
ja osoittivat selvästi viimeksi mainituille, että ne hylkäsivät näiden esittämän 20 prosentin korotuspyynnön.
B:n S:lle 9.5.2001 lähettämässä sähköpostiviestissä, joka mainitaan riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 229, todetaan, että
jalostajat kokoontuivat Anetabin toimipaikassa ”valmistellakseen tuottajien kanssa käytäviä hintaneuvotteluja”, ja viitataan
siten selvästi siihen, että ensin mainitut sopivat raakatupakan ostohinnoista.
Tämän jälkeen on katsottava, kuten edellä mainittujen ”toimintakertomusten” ja ”kenttäraporttien” kohdalla, että komissiolla
oli perusteet katsoa riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappaleessa, että Dimonille oli ilmoitettu edellä 150–153 kohdassa
mainittujen asiakirjojen sisällöstä ja näin ollen kyseisistä laittomista menettelytavoista, vaikka raportteja ei ollut virallisesti
osoitettu sille.
B:n T:lle lähettämän 5.5.1998 päivätyn raportin (ks. edellä 151 kohta) osalta edellä 144 kohdassa on jo selostettu, että viimeksi
mainittu toimi Dimonin nimissä ja välittäjänä sen ja kantajan välillä. Dimon Internationalille lähetetystä 14.12.1998 päivätystä
telekopiosta (ks. edellä 150 kohta) on riittävää todeta, että vastauksessa kantaja itse totesi, että sen tarkoitus oli ilmoittaa
kyseisellä telekopiolla tiettyjä tietoja ”uudelle osakkaalleen”. Tämä oli nimenomaan Dimon eikä Dimon International.
Edellä mainitut 30.10.2000 ja 9.5.2001 lähetetyt sähköpostiviestit (ks. edellä 152 ja 153 kohta) olivat S:n lähettämiä. Toisin
kuin kantaja antaa ymmärtää, S. ei ollut pelkästään Dimon International Services ‑yhtiön työntekijä, vaan hänellä oli huomattava
asema Dimon-konsernissa, joten komissio saattoi – kuten T:n tapauksessa – perustellusti katsoa, että hän toimi konsernin johdossa
olevan yhtiön, toisin sanoen Dimonin, nimissä. Kantaja on ilmoittanut komission tietopyyntöön 18.3.2002 antamassaan vastauksessa,
että S. hoiti ”Dimon-konsernin Euroopan aluejohtajan” tehtäviä. Väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa ja kirjelmissään
se on lisäksi täsmentänyt, että vuodesta 2000 lähtien hän oli ”työskennellyt Euroopan-toiminnan koordinaattorina”. Tietyt
tiedot, jotka sisältyvät edellä mainittuun 9.5.2001 lähetettyyn sähköpostiviestiin ja S:n siihen antamaan vastaukseen, vahvistavat
hänen tärkeän asemansa Dimon-konsernissa. Kyseisessä viestissä B. myös ilmoittaa S:lle kokouksesta, jonka hän piti Deltafinan
pääjohtajan kanssa Anetabin toimipaikassa pidetyn kokouksen ohessa keskustellakseen kahdesta ”hyvin tärkeänä” pitämästään
kysymyksestä, ja kertoo, että viimeksi mainittu soittaisi hänelle mahdollisimman pian, jotta asiasta päästään sopimukseen.
S. vastasi B:lle samana päivänä lähettämällään sähköpostiviestillä, että hän oli juuri puhunut Deltafinan pääjohtajan kanssa
ja että he olivat sopineet tapaavansa toisensa hyvin pian. Lisäksi hän kertoi B:lle olevansa samaa mieltä ehdotuksista, joita
tämä oli esittänyt edellä tarkoitetuista kysymyksistä.
Siitä, ettei Dimon reagoinut siihen, että kantaja osallistui rikkomiseen, vaikka sille oli tiedotettu asiasta, komissio saattoi
perustellusti päätellä, että se hyväksyi hiljaisesti tytäryhtiönsä lainvastaisen toiminnan, ja katsoa, että tämä oli lisäosoitus
siitä, että se käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toiminnassa (ks. edellä 146 kohta).
Edellä 147 kohdassa mainittuun toiseen ryhmään kuuluvat kirjeet yksilöidään riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 304. Kyse
on pääasiallisesti toisaalta B:n ja toisaalta T:n ja S:n välisistä telekopioista tai sähköpostiviesteistä. Edellä 144 ja 156
kohdassa esitetyistä syistä viimeksi mainittujen on katsottava toimivan Dimonin nimissä.
Osa näistä viesteistä koskee syyskuussa 1998 tehtyä ja vuonna 2001 uudelleen neuvoteltua sopimusta, jolla Cetarsa teetti tietyt
kantajan tupakanjalostustoimet alihankintana. Kyseisistä viesteistä käy selvästi ilmi, että B. teki tämän sopimuksen Dimonin
nimissä ja lukuun ja että viimeksi mainittu tosiasiallisesti käytti – T:n ja S:n välityksellä – ratkaisevaa vaikutusvaltaa
mainittua sopimusta koskevissa neuvotteluissa.
Ilmoitettuaan, että hänellä oli ollut juuri useita kokouksia Cetarsan kanssa ”Dimonin avoinna olevien kysymysten ratkaisemiseksi”,
B. pyrki T:lle 9.9.1998 lähettämässään telekopiossa nimenomaisesti sopimaan T:n kanssa tietyistä sopimusehdoista, jotka mainitaan
tämän telekopion liitteenä olevassa erään tällaisen kokouksen pöytäkirjassa. Korostettakoon, että mainitussa pöytäkirjassa
B. nimenomaisesti yksilöidään Dimonin edustajaksi. Vastaavasti on huomautettava, että 14.9.1998 lähettämässään telekopiossa
B. ilmoittaa T:lle, että ”[antamiensa] tietojen mukaisesti” hän tapasi Cetarsan uudelleen ja että viimeksi mainitun kanssa
allekirjoitettavaan sopimukseen on tehty muutoksia, joihin hän pyytää T:n hyväksyntää. B. ilmoitti T:lle 15.9.1998 lähettämässään
telekopiossa, että hän oli ilmoittanut Cetarsalle muutosehdotuksesta, jonka viimeksi mainittu oli toimittanut hänelle edellisenä
päivänä, ja että tämä jalostaja oli esittänyt vastaehdotuksen. B. kehotti T:tä ilmoittamaan hänelle, oliko tämä hyväksyttävä.
Lopuksi huomautettakoon, että Cetarsan kanssa tehdyn sopimuksen lopullisessa versiossa, jonka B. lähetti T:lle telekopiona
18.9.1998, Dimon nimenomaisesti yksilöidään yhdeksi kahdesta sopimuspuolesta ja B. sen edustajaksi.
Samoin on huomautettava, että 3.4.2001 lähetetyssä sähköpostiviestissä B. on ilmoittanut S:lle edellä 160 kohdassa mainitun
sopimuksen uudelleenneuvottelujen kulusta ilmaisemalla pelon, että Cetarsa vaatii Dimonilta samoja ehtoja kuin ne, joista
se oli sopinut M:n (Deltafinan pääjohtaja) kanssa viimeksi mainitun kanssa samanaikaisesti Universalin nimissä tehdyn sopimuksen
yhteydessä ja kehottanut sen vuoksi S:ää ottamaan yhteyttä M:ään. S:n B:lle seuraavana päivänä lähettämästä sähköpostiviestistä
käy ilmi, että ensin mainittu yritti todellakin tavoittaa M:n.
Lopuksi huomautettakoon, että 7.3.2001 lähetetyssä sähköpostiviestissä, jossa B. selostaa S:lle tapaamista, joka hänellä oli
ollut ”Camberleyssä sovitun mukaisesti” (Camberleyssä on Dimon International Services ‑yhtiön Yhdistyneen kuningaskunnan toimipaikka)
edellisenä päivänä erään Cetarsan edustajan kanssa ja jonka aikana he keskustelivat erityisesti viimeksi mainitun kanssa tuolloin
uudelleen neuvoteltavana olleen sopimuksen tietyistä näkökohdista.
Osa toiseen edellä 147 kohdassa mainituista luokista kuuluvista viesteistä koskee sopimusta, jolla Deltafina ostaa suuren
osan kantajan jalostetusta tupakasta. T. pyytää B:tä 14.9.1998 päivätyssä telekopiossa antamaan hänelle täsmennyksiä tietyistä
hinnoista ja muista tämän sopimuksen yhteydessä sovituista ehdoista. B. toimitti T:lle nämä täsmennykset samana päivänä lähettämällään
telekopiolla. Samoin 14.12.1998 lähetetyssä telekopiossa, joka mainitaan edellä 150 kohdassa, B. viittaa kyseisiin laittomiin
toimintatapoihin ja vastaa erääseen D:n – joka oli muun muassa Dimonin hallituksen jäsen – hänelle tämän sopimuksen täytäntöönpanosta
esittämään kysymykseen. Edellä 153 ja 156 kohdassa mainittu 9.5.2001 lähetetty sähköpostiviesti osoittaa, että Dimonille oli
tiedotettu mainituista toimintatavoista ja lisäksi että sillä oli vaikutus kantajan ja Deltafinan välisiin kaupallisiin suhteisiin.
Kantajan väite, jonka mukaan edellä 158–163 kohdassa tarkastellut viestit eivät liity millään tavoin raakatupakan ostoon,
on merkityksetön. Tytäryhtiön itsenäisyyttä emoyhtiöön nähden ei pidä arvioida yksinomaan sen rikkomisessa kyseessä olleiden
tuotteiden alaan liittyvän toiminnan kannalta. Kuten edellä 102 kohdassa on jo todettu, sen osoittamiseksi, päättääkö tytäryhtiö
itsenäisesti toiminnastaan markkinoilla, on otettava huomioon kaikki merkitykselliset tekijät, jotka koskevat tytär- ja emoyhtiön
välisiä taloudellisia, organisatorisia ja oikeudellisia yhteyksiä, jotka voivat vaihdella tapauskohtaisesti ja joita ei siis
voida luetella tyhjentävästi.
Edellä 147 kohdassa mainittuun kolmanteen viestityyppiin kuuluvat viestit esitetään yksityiskohtaisesti riidanalaisen päätöksen
alaviitteessä 305.
Kyse on B:n S:lle lähettämistä sähköpostiviesteistä, jotka koskevat yleisemmin Espanjassa sovellettavia raakatupakan ostoehtoja
ja sääntelyjärjestelmää, kuten komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappaleessa. Nämä viestit ovat merkityksellisiä,
koska ne osoittavat, että Dimon seurasi tiiviisti S:n välityksellä tilannetta Espanjan markkinoilla.
–       Väitteet, joilla kantaja pyrkii osoittamaan, että se toimi markkinoilla itsenäisesti
Ensin on huomautettava, että kantaja käyttää päättelynsä perusteena pääasiallisesti väitettä, jonka mukaan ratkaisevan vaikutusvallan,
jota emoyhtiön on käytettävä, jotta sen katsottaisiin olevan vastuussa kilpailuoikeuden rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö
on syyllistynyt, on koskettava kyseiseen rikkomiseen, tässä tapauksessa raakatupakan ostamiseen, suoraan liittyviä toimia.
Edellä 102 ja 164 kohdassa esitetyistä syistä tätä väitettä ei voida hyväksyä.
Kantajan väite, jonka mukaan mikään Dimon-konsernin yhtiö ei käyttänyt määräysvaltaa raakatupakan ostotoimintaan, ei pidä
paikkaansa, kuten jäljempänä olevasta perusteluista käy ilmi, eikä se myöskään riitä osoittamaan, että kantaja toimi markkinoilla
itsenäisesti sen jälkeen, kun Dimon oli ostanut sen. Sama koskee kantajan väitettä, jonka mukaan se ei kuullut Dimonia eikä
mitään muuta Dimon-konsernin yhtiötä raakatupakan ostopolitiikkaansa liittyvissä kysymyksissä. Nämä väitteet ovat sitäkin
puutteellisempia, kun – kuten käy ilmi edellä 158–163 kohdassa tarkastelluista asiakirjoista – Dimon puuttui T:n tai S:n välityksellä
aktiivisesti muihin kantajan kauppapolitiikan näkökohtiin, toisin sanoen tiettyjen raakatupakan jalostustoimien alihankintaan
ja jalostetun tupakan myyntiin.
On hylättävä suoralta kädeltä myös kantajan väite, jonka mukaan komissio ei ole osoittanut riittävän hyvin, että Dimon – tai
muu Dimon-konsernin yhtiö – oli neuvonut sitä rikkomaan kilpailusääntöjä tai oli suoraan syyllistynyt kyseiseen rikkomiseen.
Kuten edellä 103 kohdassa on jo todettu, perusteena sille, että komissio voi määrätä päätöksellään emoyhtiölle sakkoa, ei
ole se, että emoyhtiö olisi yllyttänyt tytäryhtiötään kilpailusääntöjen rikkomiseen, eikä varsinkaan se, että emoyhtiö on
osallistunut kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen, vaan se, että ne muodostavat yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun
yrityksen, mikä antaa komissiolle toimivallan osoittaa päätös, jossa määrätään sakkoja, konsernin emoyhtiölle.
Väite, jonka mukaan Intabex päätti kantajan ostettuaan korvata kolme neljästä kantajan hallituksen jäsenestä, ei suinkaan
kumoa komission väitettä vaan pikemminkin osoittaa, kuten edellä 145 kohdassa on todettu, ettei Dimon ollut aikeissa myöntää
kantajalle täyttä itsenäisyyttä vaan aikoi valvoa tämän toimintaa ja varmistaa, että se kehittyy Dimon-konsernin liiketoimintapolitiikan
mukaisesti. Huomautettakoon tässä yhteydessä, että Intabex oli kokonaan Dimonin määräysvallassa ja omisti ainoastaan puhtaasti
rahoituksellisen osan kantajasta, ja toisaalta, että kahdella uusista kantajan hallituksen jäsenistä oli jo ajankohtana, jolloin
Intabex nimitti heidät, tehtäviä Dimon-konsernin muissa yhtiöissä (ks. edellä 143 kohta).
Se, että Intabexin ostettua kantajan B. säilytti asemansa hallituksen puheenjohtajana ja ostojen hallinnoinnista vastannut
vanha ryhmä säilytettiin, ei itsessään osoita edes pelkän raakatupakan ostotoiminnan osalta, että kantaja toimi markkinoilla
itsenäisesti. Kuten kantaja on todennut väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, tämä oli seurausta Dimonin eikä sen
omasta valinnasta. Toisaalta on aivan tavanomaista, että kun kansainvälinen konserni ostaa sellaisilla määrätyillä kansallisilla
markkinoilla, joilla se ei ole koskaan aiemmin ollut, toimivan yhtiön koko osakepääoman – kuten asia oli Dimon-konsernin tapauksessa
– se säilyttää osittain yhtiön johdon ja sen ostojen hallinnoinnista aiemmin vastanneen ryhmän.
Vaikka pitää paikkansa, että johtamissopimuksessa myönnetään B:lle laajat valtuudet kantajayhtiön johtamisessa ja erityisesti
raakatupakan ostossa, sen 1 artiklan 1 kohdassa määrätään nimenomaisesti, että B:n on noudatettava erityisesti ”[kantajan]
hallituksen sille määräämiä menetelmiä ja menettelyjä”. Lisäksi B. velvoitetaan johtamissopimuksen 1 artiklan 2 kohdassa ”tiedottamaan
[tälle hallitukselle] säännöllisesti ja yksityiskohtaisesti yhtiön toiminnan kehityksestä ja laatimaan ja esittelemään sille
osoitettuina ajankohtina sille osoitetussa muodossa kertomukset, joita [mainittu] hallitus mahdollisesti pyytää”. On siten
selvää, että hoitaessaan tehtäviään, raakatupakan ostotoiminta mukaan luettuna, B. pysyi kantajayhtiön hallituksen valvonnassa
ja joutui noudattamaan tämän sille osoittamia ohjeita. Kun unionin yleinen tuomioistuin kuuli kantajaa tästä seikasta istunnossa,
kantaja myönsi nimenomaisesti, että sen hallituksella oli valta hylätä, muuttaa tai kumota sen pääjohtajan tekemät sopimukset
ja että tämä koski muitakin yhtiöitä Espanjassa. Vaikka oletettaisiin toteen näytetyksi, ettei kantajayhtiön hallitus käytännössä
koskaan menetellyt siten eikä laatinut edellä tarkoitetun kaltaisia ”menetelmiä” tai ”menettelyjä”, B:llä ei ollut, päinvastoin
kuin viimeksi mainittu antaa ymmärtää, täyttä toimintavapautta yhtiön johtamisessa eikä edes sen raakatupakan ostopolitiikassa.
On syytä lisätä, että valtuuksien myöntämisessä B:lle johtamissopimuksessa ei ollut mitään poikkeuksellista, eikä kantajayhtiö
sen johdosta poikennut mitenkään muista Espanjan lainsäädännön mukaisista yhtiöistä, päinvastoin kuin viimeksi mainittu antaa
ymmärtää. On itse asiassa melko tavanomaista, ettei yhtiön hallitus huolehdi sen tavanomaisesta toiminnasta.
Johtamissopimukseen ja B:lle myönnettyihin valtuuksiin perustuvat väitteet eivät ole vakuuttavia, kun otetaan huomioon edellä
145 kohdassa esitetty toteamus, jonka mukaan Dimon kantajana olevan yhtiön hallitukseen nimittämiensä jäsenten ja erityisesti
T:n välityksellä valvoi tämän toimintaa. Vastaavasti yleisemmin siitä, että kantajalla on oma paikallinen johto, on komission
tavoin katsottava, ettei tämä seikka itsessään osoita, että se määrittää toimintansa markkinoilla itsenäisesti emoyhtiöönsä
nähden. Vaikka kantajan kohdalla tilanne oli tämä nyt käsiteltävässä asiassa, se toimi Dimonin valvonnassa, ja Dimonilla oli
tietyiltä osin jopa aktiivinen rooli sen liiketoimintapolitiikassa (ks. edellä esim. 158–163 kohta).
Edellä esitetyn perusteella komissiolla oli perusteet katsoa, että kantaja ja Dimon muodostivat yhden ainoan taloudellisen
yksikön 18.11.1997 alkaen ja että Dimon oli näin ollen yhteisvastuussa rikkomisesta sekä sakon maksamisesta, ja yksilöidä
tämä riidanalaisen päätöksen adressaatiksi.
Edellä 109–111 kohdassa mainittujen periaatteiden perusteella on todettava, että komissio toimi perustellusti myös käyttäessään
perusteena Dimonin riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneen vuoden 2003 konsolidoitua liikevaihtoa asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun 10 prosentin liikevaihtorajan määrittämiseksi.
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
2.
Kolmas osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ja perustelujen puutteellisuutta
a)     Asianosaisten lausumat
Ensiksi kantaja väittää, että vasta vastineen ajankohtana komissio perusteluvelvollisuutta loukaten esitti ensimmäisen kerran
syyt, joiden vuoksi Dimonia oli pidettävä yhteisvastuullisena kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta. Se huomauttaa erityisesti,
ettei komissio käyttänyt väitetiedoksiannossa eikä riidanalaisessa päätöksessä tässä yhteydessä perusteena sitä, että T. kuului
sen hallitukseen ja oli ”tärkeä johtaja” Dimonissa, että hän toimitti viimeksi mainitulle jäljennöksen B:ltä saamistaan kertomuksista
ja että hän varmisti, että Dimon tosiasiallisesti käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kantajaan.
Toiseksi kantaja väittää, että komissio arvioi ”täysin erilaisten” kriteerien pohjalta toisaalta Taesin ja Cetarsan emoyhtiöiden
ja toisaalta sen emoyhtiön mahdollista vastuuta, mikä on vastoin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Komission mukaan ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on jätettävä tutkimatta, koska sen muodostavat kaksi väitettä ovat
uusia.
Nämä kaksi väitettä ovat joka tapauksessa perusteettomia.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksikin väitteestä, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitettyä loukkaamista, on riittävää todeta, että kyse
on uudesta perusteesta, joka muotoiltiin ensimmäisen kerran vastausvaiheessa ja joka ei perustu asian käsittelyn aikana esille
tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin. Näin ollen se on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 48 artiklan
2 kohdan mukaan.
Toiseksi on todettava, että myös väitettyä perustelujen puuttumista koskevan väitteen kantaja on esittänyt ensimmäisen kerran
kantajan vastauksessa. Tämä seikka ei estä unionin yleistä tuomioistuinta tutkimasta sitä nyt käsiteltävässä asiassa. Kumoamiskanteen
yhteydessä kanneperuste, joka koskee toimen perustelujen puuttumista tai riittämättömyyttä, kohdistuu oikeusjärjestyksen perusteisiin
kuuluvaan seikkaan, jonka unionin yleinen tuomioistuin voi tutkia tai sen on jopa tutkittava viran puolesta ja jonka asianosaiset
voivat näin ollen esittää kaikissa oikeudenkäynnin vaiheissa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-45/98 ja T-47/98, Krupp Thyssen
Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II-3757, 125 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen
mukaisia, ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen toteuttaneen yhteisön toimielimen päättely siten,
että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen
laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun
muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita
se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä
tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut
EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt
(ks. asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen
ja edellä 110 kohdassa mainittu asia Hoek Loos v. komissio, tuomion 58 kohta).
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan myös, että jos EY 81 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun
kohdistaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin
osalta, erityisesti niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta
(asia T-38/92, AWS Benelux v. komissio, tuomio 28.4.1994, Kok., s. II-211, 26 kohta ja asia T-330/01, Akzo Nobel v. komissio,
tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3389, 93 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa sen riidanalaisen päätöksen osan tiivistelmästä, joka koskee sen adressaatteja ja joka on toistettu
edellä 27–37 kohdassa, ja edellä 114–129 kohdassa esitetyistä toteamuksista käy ilmi, että komissio perusteli kyseisessä päätöksessä
riittävällä tavalla sitä, minkä vuoksi se päätti katsoa Dimonin olevan vastuussa kantajan tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Viittaamalla unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön komissio esitti täten periaatteet,
joita se aikoi soveltaa kyseisten adressaattien määrittelemiseksi. Se huomautti ensin, että kantajan koko pääoma oli ollut
Dimonin hallussa vuoden 1997 toisesta puoliskosta lähtien. Seuraavaksi komissio katsoi, että oli osoitettu, että Dimon käytti
tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa kantajan toiminnassa. Komissio perusteli tätä paitsi olettamalla, joka johtuu
siitä, että tytäryhtiön osakepääoma oli emoyhtiön hallussa kokonaan, myös tietyillä lisätekijöillä, jotka tukevat kyseistä
olettamaa. Lopuksi komissio katsoi, ettei yksikään Dimonin väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa esittämä väite voinut
johtaa päinvastaiseen toteamukseen.
Kantaja ei voi myöskään vakavissaan väittää, ettei se voinut ymmärtää ennen komission vastineen tiedoksi saantia, että komission
mukaan T:n oli katsottava toimineen Dimonin välittäjänä. Suurin osa riidanalaisen päätöksen alaviitteissä 303 ja 304 nimenomaisesti
mainituista asiakirjoista oli osoitettu T:lle. Toisaalta sekä väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa että kannekirjelmässä
kantaja on esittänyt yksityiskohtaisia huomautuksia T:n roolista ja tehtävistä Dimon-konsernissa korostaen erityisesti sitä,
ettei T. olisi pystynyt käyttämään Dimonin nimissä ratkaisevaa vaikutusvaltaa tämän tytäryhtiön toimintaan.
Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on jätettävä osin tutkimatta ja hylättävä osin perusteettomana.
3.
Toinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista sakon
maksamista koskevan yhteisvastuun laajuudesta aiheutuvien seurausten osalta
a)     Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen kanneperusteen toisessa, toissijaisessa osassa kantaja arvostelee sitä, ettei komissio määrittäessään sen sakon
määrää ole tehnyt mitään johtopäätöstä sen riidanalaisen päätöksen 386 perustelukappaleessa esittämästä toteamuksesta, jonka
mukaan Dimonin ei voitu katsoa olevan sen kanssa yhteisvastuussa rikkomisesta, joka on tapahtunut ennen vuoden 1997 toista
puoliskoa. Se väittää, että tämä laskelma olisi pitänyt suorittaa siten, että käsitellään erikseen ajanjaksoa ennen 18.11.1997
– päivämäärä, jona Intabex osti sen – ja ajanjaksoa sen jälkeen.
Siten toisaalta ensin mainitusta ajanjaksosta kantaja katsoo, ettei komissiolla ollut perusteita käyttää kerrointa 2 sille
määrätyn sakon laskentapohjan varoittavassa tarkoituksessa tehdyn korotuksen yhteydessä, koska se ei kuulunut tuolloin monikansalliseen
yritykseen eikä ollut Dimonin ratkaisevan vaikutusvallan alainen. Se toteaa myös, että sen jälkeen, kun vuosina 1996 ja 1997
tapahtunutta rikkomista vastaavan sakon määrä on määritetty, on vielä varmistettava, ettei ”[sille] erikseen – – asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla mahdollisesti määrättävän seuraamuksen enimmäismäärä (816 381 euroa, toisin sanoen
10 prosenttia [sen] tilikauden 2003/2004 – – liikevaihdosta) ylity”.
Toisaalta kantaja katsoo, että jälkimmäistä ajanjaksoa vastaava sakon määrä olisi pitänyt määrittää vähentämällä sille määrätyn
sakon määrästä määrä, jonka se on yksinään velvollinen maksamaan kahdesta ensimmäisestä rikkomisvuodesta. Se lisää, että toisen
kanneperusteen yhteydessä esitetyistä syistä ei ollut syytä käyttää korotuskerrointa varoittavassa tarkoituksessa.
Komission mukaan toinen osa on hylättävä perusteettomana.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vaikka oletettaisiin, ettei Dimonin voitu katsoa olevan yhteisvastuussa kyseisestä rikkomisesta yhdessä kantajan kanssa 18.11.1997
edeltävän ajanjakson osalta, on todettava, ettei tämä seikka vaikuta viimeksi mainitulle määrätyn sakon määrään.
Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että vaikka Dimon tosiasiallisesti osti kantajayhtiön Intabexin välityksellä vasta 18.11.1997,
kantaja osallistui jalostajien kartelliin – mikä muodostaa jatkuvan ja yhtenäisen rikkomisen (ks. edellä 21 kohta) – koko
rikkomisajanjakson ajan, toisin sanoen 13.3.1996 alkaen. Ei ollut siten mitään syytä määrittää sen sakon määrää erikseen toisaalta
18.11.1997 edeltävän ja toisaalta sen jälkeisen ajanjakson osalta ja näin ollen määrätä sille kahden ajanjakson perusteella
kahdesta eri määrästä muodostuvaa sakkoa.
Seikka, johon kantaja vetoaa, ei vaikuta myöskään kertoimen 2 käyttämiseen kantajalle määrätyn sakon laskentapohjan varoittavassa
tarkoituksessa tehdyn korotuksen yhteydessä. Kuten jäljempänä esitetään yksityiskohtaisemmin toisen kanneperusteen tarkastelun
yhteydessä, komissio päätti perustellusti käyttää kyseistä kerrointa asianomaisen yrityksen – toisin sanoen, kuten edellä
on ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan tarkastelun yhteydessä osoitettu, kantajasta ja Dimon-konsernin johdossa olevasta
yhtiöstä eli Dimonista muodostuvan taloudellisen yksikön – (riidanalaisen päätöksen antamista edeltäneen) vuoden 2003 koon
ja kokonaisresurssien perusteella. Tämän vuoksi on täysin merkityksetöntä, ettei Dimon ennen 18.11.1997 muodostanut kantajan
kanssa yhtä taloudellista yksikköä ja ettei sen voitu tämän vuoksi katsoa olleen yhteisvastuussa rikkomisesta viimeksi mainitun
kanssa.
Sama koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä 10 prosentin enimmäismäärää, koska tämä määritetään asianomaisen
yrityksen komission päätöksen tekemistä edeltäneen tilikauden kokonaisliikevaihdon perusteella (ks. edellä 109–111 kohta).
Koska komissio käytti nyt käsiteltävässä asiassa – kuten ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan tarkastelun yhteydessä
on todettu – perustellusti Dimonin vuoden 2003 konsolidoitua liikevaihtoa tämän enimmäismäärän määrittämiseksi, sillä, ettei
viimeksi mainitun voida katsoa olleen yhteisvastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta 18.11.1997 edeltävän ajanjakson osalta,
ei ole merkitystä.
Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäistä kanneperustetta ei voida hyväksyä. Näin ollen vaatimukset, jotka koskevat riidanalaisen
päätöksen osittaista kumoamista, on hylättävä.
B
Toinen kanneperuste, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
1.
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska se on soveltanut varoittavassa tarkoituksessa
käytettävää korotuskerrointa sille muttei Taesille ja Deltafinalle määrätyn sakon laskentapohjaan.
Kantaja väittää, että komissio käytti perusteena sen kuulumista monikansalliseen yhtiöön, jolla on huomattava taloudellinen
ja rahoituksellinen voima, soveltaakseen siihen kyseistä kerrointa. Adverbin ”[l]isäksi” käyttö riidanalaisen päätöksen 422
perustelukappaleen viimeisessä virkkeessä (ks. edellä 48 kohta) osoittaa, että se, että se väitetysti toimi emoyhtiönsä ratkaisevan
vaikutusvallan alaisena, on pelkkä lisäperuste.
Kantaja huomauttaa, että Taes ja Deltafina kuuluvat konserniin, jonka taloudellinen ja rahoituksellinen voima on paljon suurempi
kuin Dimon-konsernin. Näille kahdelle yhtiölle määrätyn sakon laskentapohjaa olisi tämän vuoksi myös pitänyt korottaa varoittavassa
tarkoituksessa.
Kantaja toteaa lisäksi, että vaikka hyväksyttäisiin se, että komissio saattoi määrätä kertoimen 2 ainoastaan käyttämällä rikkomisesta
vastuullisiksi katsottujen yhtiöiden liikevaihtoa, yhdenvertaisuuden periaatetta on loukattu. Se huomauttaa, ettei komissio
ole käyttänyt Deltafinan liikevaihtoa soveltaakseen kerrointa Taesille määrätyn sakon laskentapohjaan, vaikka myös ensin mainittu
osallistui rikkomiseen.
Toissijaisesti kantaja vaatii unionin yleistä tuomioistuinta pienentämään sakkonsa laskentapohjaan sovellettua kerrointa,
koska se on kantajan mukaan suhteeton WWTE:n tapauksessa sovellettuun kertoimeen nähden.
Edellä esitetyn perusteella kantaja vaatii unionin yleistä tuomioistuinta tarkistamaan sille määrätyn sakon määrän laskentatavan
kumoamalla kertoimen tai toissijaisesti pienentämällä sitä.
Komissio kiistää loukanneensa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se sovelsi kerrointa kantajalle määrätyn sakon laskentapohjaan
muttei Taesille ja Deltafinalle määrätyn sakon laskentapohjaan.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ehkäisevyyden käsitteestä on muistutettava, että se on yksi huomioon otettavista seikoista sakon määrää laskettaessa. Vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista ja joista säädetään asetuksen N:o 17 15 artiklan
2 kohdassa sekä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta
käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta kilpailusääntöjä tulevaisuudessa
(asia C-289/04 P, Showa Denko v. komissio, tuomio 29.6.2006, Kok., s. I-5859, 16 kohta).
Varoittavan vaikutuksen tarkoitus mainitaan erityisesti suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännessä alakohdassa, jonka
mukaan ”– – on tarpeen määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava”.
On myös todettava, että kyseessä olevan yrityksen koko ja taloudellinen voima ovat tekijöitä, jotka voidaan ottaa huomioon
sakkoa laskettaessa ja näin ollen sakon ehkäisevän vaikutuksen takaamiseksi käytettävän korotuskertoimen vahvistamisessa (ks.
edellä 205 kohdassa mainittu asia Showa Denko v. komissio, tuomion 16 ja 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Syy kyseisen yrityksen koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseen sakon ehkäisevää vaikutusta varmistettaessa piilee siinä
vaikutuksessa, joka mainitulle yritykselle halutaan aiheuttaa, koska seuraamus ei saa olla vähäinen varsinkaan sen taloudelliseen
kapasiteettiin nähden.
Yhteisöjen tuomioistuin on näin katsonut, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli perustellusti arvioinut, että ”valtavan”
kokonaisliikevaihtonsa avulla eräs yritys hankki muihin kartellin jäseniin nähden helpommin sakon maksamisen kannalta välttämättömät
varat, mikä oikeutti soveltamaan kerrointa sakon riittävän ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi (edellä 205 kohdassa mainittu
asia Showa Denko v. komissio, tuomion 18 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin päätyi tähän päätelmään huomautettuaan, että se oli
jo korostanut kunkin kartelliin kuuluvan yrityksen kokonaisliikevaihdon huomioon ottamisen tärkeyttä sakon määrän määrittämisessä
(ks. edellä 205 kohdassa mainittu asia Showa Denko v. komissio, tuomion 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on soveltanut kerrointa 2 (toisin sanoen 100 prosentin korotusta) kantajalle määrätyn
sakon laskentapohjaan ja kerrointa 1,5 (toisin sanoen 50 prosentin korotusta) WWTE:lle määrätyn sakon laskentapohjaan käyttäen
perusteena niiden konsernien kokoa, joihin nämä kaksi jalostajaa kuuluvat, sekä niiden ”kokoa muihin jalostajiin verrattuna”
(riidanalaisen päätöksen 423 perustelukappale). Näiden konsernien koon määrittämisessä komissio on käyttänyt kyseisten konsernien
johdossa olevan yhtiön vuoden 2003 konsolidoitua liikevaihtoa (sama perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 422 perustelukappaleen mukaan näiden korotusten tarkoituksena oli tehdä sakosta riittävän ehkäisevä.
Komissio on katsonut, että sakon laskentapohja, joka kuvastaa ainoastaan markkina-asemaa, ei ole riittävän varoittava kantajan
ja WWTE:n tapauksessa. Se huomautti tässä yhteydessä, että vaikka viimeksi mainituilla oli ainoastaan suhteellisen pienet
markkinaosuudet Espanjan raakatupakan ostomarkkinoilla, ne kuuluivat monikansallisiin yhtiöihin, joilla on ”huomattava taloudellinen
ja rahoituksellinen voima”, ja että ”lisäksi [ne olivat] toimineet emoyhtiöidensä ratkaisevan vaikutusvallan alaisina” (saman
perustelukappaleen toinen ja kolmas virke).
Kantajan esittämät väitteet ovat perusteettomia sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen kannalta.
Ensiksi – päinvastoin kuin kantaja väittää – komissio ei ole korottanut kantajan sakon laskentapohjaa sakon riittävän varoittavan
vaikutuksen takaamiseksi pelkästään sen vuoksi, että kantaja kuuluu konserniin, jolla on huomattava taloudellinen ja rahoituksellinen
voima. Vaikka korotuksella pyrittiin ottamaan huomioon Dimon-konsernin koko ja kokonaisresurssit, komissio teki korotuksen
ainoastaan sen vuoksi, että sen lisäksi, että kantaja kuuluu tähän konserniin, se muodosti konsernin johdossa olevan yhtiön
kanssa yhden ainoan taloudellisen yksikön, toisin sanoen EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden ainoan yrityksen. Todettakoon,
että 99–103 kohdassa ja riidanalaisen päätöksen 377–386 perustelukappaleessa, joissa komission tarkoituksena on ollut osoittaa,
että kantaja ja Dimon muodostivat yhdessä yhden ja saman yrityksen, mainitun oikeuskäytännön valossa kyseisen päätöksen 422
perustelukappaleen kaksi viimeistä virkettä (ks. edellä 211 kohta) on luettava yhdessä ja ovat ymmärrettävissä ainoastaan
näin.
Toiseksi on todettava, että jos – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – komissio käyttää varoittavassa tarkoituksessa käytettävän
kertoimen soveltamisesta päättämiseen vaikuttavina arviointitekijöinä asianomaisen yrityksen kokoa ja kokonaisresursseja,
tämä yritys voi sisältää unionin kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yhtiön emoyhtiön vain, jos se tosiasiallisesti
käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa mainitun yhtiön toimintaan.
Yritys, jonka koko ja kokonaisresurssit otetaan tällä tavoin huomioon, vastaa välttämättä EY 81 artiklassa tarkoitettua yritystä,
sellaisena kuin se on määritetty oikeuskäytännössä. Kuten jo edellä 208 kohdassa on todettu, syy näiden tekijöiden huomioon
ottamiseen sakon riittävän varoittavaa vaikutusta varmistettaessa piilee siinä vaikutuksessa, joka sakon kohteena olevalle
yritykselle halutaan aiheuttaa. Näin pyritään takaamaan sakon tehokkuus mukauttamalla sen määrä yrityksen kokonaisresurssien
ja sen mukaan, mikä on sen kyky hankkia tarvittavat varat sakon maksamiseen. Mikäli oletetaan, että kilpailusääntöjä rikkonut
yhtiö toimii markkinoilla itsenäisesti ja muodostaa siten yksinään yrityksen, tämä tavoite voi kyseisen itsenäisyyden vuoksi
luonnollisestikin koskea ainoastaan mainittua yhtiötä eikä sen ohella muita sen konsernin, johon se kuuluu, yhtiöitä. Jos
komission olisi tällaisessa tapauksessa otettava huomioon kyseisen konsernin koko ja taloudellinen voima päättääkseen varoittavassa
tarkoituksessa käytettävästä korotuskertoimesta, haluttu ehkäisevä vaikutus kohdistuisi rikkomisesta vastuussa olevan yrityksen
sijaan eri yksikköön, minkä lisäksi sakon määrä voisi nousta liian korkeaksi kyseisen yrityksen taloudelliseen kapasiteettiin
nähden, mikä olisi vastoin suhteellisuusperiaatetta.
Kolmanneksi huomautettakoon, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan ainoastaan,
jos toisiinsa rinnastettavia tilanteita kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavalla, ellei
tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (edellä 133 kohdassa mainitut asia Sermide, tuomion 28 kohta ja asia BPB
de Eendracht v. komissio, tuomion 309 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa toisaalta kantaja ja toisaalta Taes ja Deltafina eivät olleet toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa,
koska ensin mainitun emoyhtiön katsottiin viimeksi mainittujen emoyhtiöistä poiketen olevan yhteisvastuussa rikkomisesta,
johon sen tytäryhtiö oli syyllistynyt, siitä syystä, että se tosiasiallisesti käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tämän kauppapolitiikkaan
(ks. riidanalaisen päätöksen 18 ja 375–386 perustelukappale sekä edellä 32–36 kohta). Edellä 99–103 kohdassa mainittujen periaatteiden
mukaisesti kantajan ja Dimonin katsottiin yhdessä muodostavan EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden ja saman yrityksen, jonka
koko ja kokonaisresurssit määrittivät varoittavassa tarkoituksessa käytettävän kertoimen soveltamisen.
Samoista syistä kantaja ei voi moittia komissiota siitä, ettei se ole käyttänyt Deltafinan liikevaihtoa soveltaakseen kerrointa
Taesille määrätyn sakon laskentapohjaan. Komissio ei ole koskaan katsonut, että Deltafina kykeni käyttämään ratkaisevaa vaikutusvaltaa
sisaryhtiönsä Taesin toimintaan, eikä varsinkaan, että se tosiasiallisesti käytti sellaista valtaa. Koska näiden kahden yhtiön
ei ole katsottu muodostavan yhdessä yhtä taloudellista yksikköä, ensin mainitun kokoa ja resursseja ei voitu käyttää siitä
päättämiseen, sovelletaanko kerrointa varoittavassa tarkoituksessa jälkimmäisen laskentapohjaan.
Neljänneksi pelkästään vertaamalla toisiinsa Dimonin vuoden 2003 liikevaihtoa, joka oli 1 271 700 000 Yhdysvaltain dollaria,
ja SCC:n – WWTE:n konsernin emoyhtiön – saman vuoden liikevaihtoa, joka oli 993 716 000 Yhdysvaltain dollaria, voidaan päätellä,
että Dimonin tapauksessa sovellettu kerroin 2 ei ole selvästi suhteeton verrattuna WWTE:hen sovellettuun kertoimeen 1,5.
Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että toinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana ja että näin ollen ei ole
syytä poistaa tai alentaa kantajan sakon laskentapohjaan varoittavassa tarkoituksessa sovellettua kerrointa.
C
Kolmas kanneperuste, joka koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista
1.
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että se lopetti rikkomisen heti komission ensimmäisten toimenpiteiden jälkeen, ja moittii komissiota siitä,
että se on loukannut kantajan perusteltua luottamusta, koska se ei ole suuntaviivojen 3 kohdan ja päätöksentekokäytäntönsä
mukaisesti ottanut huomioon tätä lieventävää seikkaa määrittäessään kantajalle määrätyn sakon määrää.
Kantaja toteaa vastauksessaan, että vaikka komissiolla on asetuksen N:o 1/2003 nojalla harkintavaltaa sakon määrän määrittämisessä,
tämä ei kuitenkaan tarkoita, että se voisi olla noudattamatta itse itselleen asettamiaan, tässä tapauksessa suuntaviivoissa
vahvistamiaan sääntöjä. Se myöntää, ettei komission tarvitse automaattisesti myöntää alennusta sakon määrään tai ottaa huomioon
lieventävää seikkaa, mutta katsoo, että kun tällaisten seikkojen olemassaolosta on näyttöä, komission on otettava se huomioon
ja esitettävä päätöksessään perustelut, joiden vuoksi se katsoo, että kyseinen seikka on tai ei ole peruste sakon määrän alentamiselle.
Komissio ei myöskään voi kantajan mukaan väittää, ettei heti komission ensimmäisten toimenpiteiden jälkeen toteutetun rikkomisen
lopettamisen huomioon ottaminen lieventävänä seikkana ole asianmukaista, jos kilpailusääntöjä on rikottu vakavasti ja tahallisesti,
edes jos lopettaminen vaikutti myönteisesti kyseisen rikkomisen kestoon.
Edellä esitetyn perusteella kantaja vaatii unionin yleistä tuomioistuinta alentamaan sille määrätyn sakon määrää.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja moittii kannekirjelmässä komissiota siitä, ettei se ole ottanut sen tapauksessa huomioon lieventävänä seikkana sitä
sen väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa mainitsemaa seikkaa, että se oli lopettanut rikkomisen heti komission ensimmäisten
toimenpiteiden jälkeen.
Tässä yhteydessä on muistettava, että komission on lähtökohtaisesti noudatettava omia suuntaviivojaan sakkojen määriä vahvistaessaan.
Suuntaviivoissa ei kuitenkaan todeta, että komission pitäisi aina ottaa erikseen huomioon kaikki suuntaviivojen 3 kohdassa
luetellut lieventävät seikat, eikä sillä ole velvollisuutta myöntää tällä perusteella automaattisesti lisäalennusta, sillä
sitä, onko sakon mahdollinen alentaminen lieventävien seikkojen perusteella asianmukaista, on arvioitava kokonaisvaltaisesti
siten, että otetaan huomioon kaikki asiaan vaikuttavat seikat. Suuntaviivojen antaminen ei näet ole tehnyt merkityksettömäksi
aikaisempaa oikeuskäytäntöä, jonka mukaan komissiolla on harkintavaltaa, jonka perusteella se voi ottaa tai olla ottamatta
huomioon tiettyjä seikkoja, kun se vahvistaa erityisesti tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella niiden sakkojen määrän,
jotka se aikoo määrätä. Koska suuntaviivoissa ei ole pakottavaa toteamusta lieventävistä seikoista, jotka voidaan ottaa huomioon,
on katsottava, että komissio on pitänyt itsellään tiettyä harkintavaltaa, jotta se voi arvioida kokonaisvaltaisesti sitä,
missä määrin sakkoja on mahdollisesti alennettava lieventävien seikkojen perusteella (ks. yhdistetyt asiat T-259/02–T 264/02
ja T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 473 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Suuntaviivojen 3 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan lieventäviin seikkoihin kuuluu se, että ”yritys on lopettanut rikkomuksen
heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen (erityisesti tarkastukset)”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämä päättäminen voi loogisesti olla lieventävä seikka kuitenkin vain, jos on syytä olettaa,
että kyseiset komission toimenpiteet ovat saaneet aikaan sen, että kysymyksessä olevat yritykset ovat päättäneet kilpailunvastaiset
menettelynsä, koska tapaus, jossa rikkominen on jo päättynyt ennen komission ensimmäisten toimenpiteiden ajankohtaa, ei kuulu
suuntaviivojen tämän kohdan soveltamisalaan (asia T-50/00, Dalmine v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2395, 328 ja
329 kohta, tuomio pysytetty valituksen jälkeen asiassa C-407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-829,
158 kohta).
Nyt käsitellyssä asiassa rikkominen oli kuitenkin päättynyt 10.8.2001 eli ennen komission ensimmäisiä tarkastuksia 3.10.2001.
Riidanalaisen päätöksen 432 perustelukappaleesta käy ilmi, että vaikka jalostajat ovat ilmoittaneet, että niiden kartelli
oli päättynyt viimeksi mainittuna ajankohtana, komissio on katsonut rikkomisen päättymisen ajankohdaksi ensin mainitun päivämäärän
sen perusteella, että sen hallussa ollut ”viimeinen todiste” oli 10.8.2001 pidetystä kokouksesta, joka mainitaan riidanalaisen
päätöksen 260 perustelukappaleessa. Tämä päättyminen ei näin ollen voi olla lieventävä seikka sakon määrää vahvistettaessa.
On syytä lisätä, että vaikka komissio olisi katsonut, että rikkominen oli päättynyt samana päivänä, jona se oli suorittanut
ensimmäiset tarkastuksensa, se olisi voinut täysin perustellusti jättää ottamatta huomioon lieventävän seikan, johon kantaja
on vedonnut. Sakon alentaminen sillä perusteella, että kilpailusääntöjen rikkominen on lopetettu heti komission ensimmäisten
toimenpiteiden jälkeen, ei voi nimittäin olla automaattista, vaan se riippuu siitä, miten komissio on harkintavaltansa perusteella
arvioinut yksittäistapaukseen liittyviä olosuhteita. Tässä yhteydessä suuntaviivojen 3 kohdan kolmannen luetelmakohdan soveltaminen
yrityksen hyväksi on erityisen tarkoituksenmukaista tilanteessa, jossa kyseisen käyttäytymisen kilpailunvastaisuus ei ole
ilmeinen. Sen soveltaminen ei sitä vastoin lähtökohtaisesti ole yhtä asianmukaista tilanteessa, jossa menettely on selvästi
kilpailunvastaista, mikäli se on näytetty toteen (asia T-156/94, Aristrain v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II-645,
138 kohta ja asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 281 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajan käyttäytymisen kilpailunvastaisuudesta ei ollut kuitenkaan epäilyä. Jalostajien kartelli,
jonka tavoitteena oli hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen (ks. riidanalaisen päätöksen 278–317 perustelukappale),
on kilpailuoikeuden klassinen ja erityisen vakava rikkomistapaus (ks. riidanalaisen päätöksen 409–411 perustelukappale); tällaisen
toiminnan lainvastaisuuden komissio on vahvistanut useaan otteeseen ensimmäisistä kilpailualan toimenpiteistään alkaen. Lisäksi
se, että kyseisessä kartellissa oli salainen aspekti, vahvistaa sen, että kantaja oli täysin tietoinen toimintansa lainvastaisuudesta.
Vastauskirjelmässään kantaja esittää uuden väitteen, joka koskee sitä, ettei komissio ole esittänyt riidanalaisessa päätöksessä
selityksiä syistä, joiden vuoksi se oli katsonut, ettei sen tarvinnut ottaa huomioon kyseistä väitettyä lieventävää seikkaa.
Samoista syistä kuin edellä 182 kohdassa on katsottava, että se, että kantaja esitti tämän väitteen ensimmäisen kerran vasta
vastausvaiheessa, ei estä unionin yleistä tuomioistuinta tutkimasta sitä nyt käsiteltävässä asiassa.
Tätä väitettä ei kuitenkaan voida hyväksyä.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan, että vaikka komission on EY 253 artiklan nojalla mainittava ne tosiseikat, jotka
ovat päätöksen syynä, ja ne seikat, joiden perusteella se on tehnyt kyseisen päätöksen, tässä määräyksessä ei edellytetä,
että komission on käsiteltävä kaikkia hallinnollisessa menettelyssä käsiteltyjä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja (asia
322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 14 ja
15 kohta ja asia T-319/94, Fiskeby Board v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1331, 127 kohta). Unionin tuomioistuin
on siten jo katsonut, ettei komissiolla ole velvollisuutta ottaa kantaa kysymyksiin, jotka eivät selvästi mitenkään liity
asiaan tai jotka ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia (asia T-349/03, Corsica Ferries France v. komissio, tuomio
15.6.2005, Kok., s. II-2197, 64 kohta). Samaa periaatetta sovelletaan, kun syy, jonka vuoksi lieventävää seikkaa, johon kantaja
on vedonnut hallinnollisen menettelyn kuluessa, ei voida määritellä lieventäväksi, on helposti ymmärrettävissä, kuten nyt
käsiteltävässä asiassa (ks. tältä osin edellä 229–232 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana ja että näin ollen ei ole syytä myöntää kantajalle
lisäalennusta lieventävien seikkojen perusteella.
D
Neljäs kanneperuste, joka koskee yhteistyötiedonannon rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen sekä luottamuksensuojan ja yhdenvertaisen
kohtelun periaatteiden loukkaamista
1.
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on rikkonut yhteistyötiedonantoa ja loukannut suhteellisuusperiaatetta sekä luottamuksensuojan
ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteita myöntämällä sille kyseisen tiedonannon D kohdan 2 alakohdan nojalla pienemmän alennuksen
sakon määrästä kuin WWTE:lle, Cetarsalle ja Taesille.
Ensin kantaja katsoo, ettei komissio voi perustella tätä erilaista kohtelua esittämällä, että se on kiistänyt tietyt väitetiedoksiannossa
kuvaillut seikat ja jalostajien hintasopimusten salaisen luonteen.
Tässä yhteydessä se ensiksikin esittää, että väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa se on ainoastaan selventänyt tiettyjä
väitetiedoksiannossa epätäsmällisesti tai virheellisesti esitettyjä seikkoja. Kertomansa mukaan se ei ole koskaan esimerkiksi
ilmoittanut, että jalostajien tekemät korkeinta keskimääräistä myyntihintaa koskeneet sopimukset ja tuottajien edustajien
tekemät keskimääräistä vähimmäishintaa koskeneet sopimukset neutralisoivat toisensa. Se lisää, että lopullisessa kertomuksessaan
kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja itse totesi, että väitetiedoksiantoon sisältyi tiettyjä moniselitteisyyksiä ja
että jalostajien väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa sekä kuulemisessa esittämien täsmennysten ansiosta komissio
saattoi monelta osin ”täsmentää [päätösluonnoksensa] sisältöä”.
Toiseksi kantaja väittää, ettei se ole väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kiistänyt korkeinta keskimääräistä myyntihintaa
koskevien sopimusten salaista luonnetta sinänsä. Se on ainoastaan täsmentänyt, että jalostajien välisten neuvottelujen ”tuloksen”,
toisin sanoen korkein keskimääräinen hinta, josta ne sopivat kunkin kampanjan alussa ja jota ne ehdottivat maatalousalan etujärjestöjen
ja tuottajaryhmittymien kanssa käymissään kollektiivisissa neuvotteluissa, täytyi olla tuotantoalan tiedossa. Se täsmentää,
että se toisin sanoen ”viittasi julkiseen tietoon jalostajien vuoden alussa sopimasta korkeimman keskimääräisen ostohinnan
määrästä, josta olisi joka tapauksessa tullut julkinen hinta sen jälkeen, kun sitä oli ehdotettu [maatalousalan etujärjestöjen
ja tuottajaryhmittymien] kanssa käydyissä hintaneuvotteluissa korkeimmaksi määräksi, jolla jalostajat olivat valmiita ostamaan
tupakkaa”.
Toiseksi kantaja väittää, että komissio on soveltanut virheellisesti yhteistyötiedonantoa ja loukannut suhteellisuusperiaatetta.
Tässä yhteydessä kantaja esittää ensin, että komissio on virheellisesti jättänyt soveltamatta sen tapauksessa yhteistyötiedonannon
D kohdan 2 alakohdan toista luetelmakohtaa väittäessään riidanalaisen päätöksen 454 perustelukappaleessa, että se oli kyseenalaistanut
olennaisella tavalla tietyt väitetiedoksiannossa esitetyt tosiseikat, ja kieltäytyessään tämän vuoksi kyseisen määräyksen
nojalla myöntämästä sille alennusta sakon määrästä.
Toiseksi kantaja väittää tehneensä komission kanssa tiivistä yhteistyötä komission suorittamista tarkastuksista lähtien. Se
täsmentää, että sen komissiolle toimittamat ohjeet ja täsmennykset ovat auttaneet viimeksi mainittua ymmärtämään helpommin
markkinoiden toimintaa ja osapuolten tiettyä käyttäytymistä sekä selvittämään rikkomisen tiettyjä olennaisia osa-alueita.
Se katsoo, että komission olisi tämän vuoksi pitänyt myöntää sille yhteistyötiedonannon D kohdan 2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan
perusteella sakon määrästä suurempi alennus kuin 20 prosenttia.
Kolmanneksi kantaja katsoo, että sillä oli oikeus hyötyä yhtä suuresta alennuksesta kuin se, joka myönnettiin Taesille, toisin
sanoen 40 prosenttia; Taes ei ollut toimittanut komissiolle arvokkaampia tietoja kuin kantajan toimittamat.
Toissijaisesti se väittää, että sen olisi pitänyt hyötyä vähintään samansuuruisesta alennuksesta – 25 prosenttia – sakon määrässä
kuin Cetarsa ja WWTE. Sen mukaan komissio ei ole ymmärtänyt oikein sen keskimääräistä hintaa koskevien sopimusten salaisesta
luonteesta toimittamia selvityksiä.
Komission mukaan neljäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Ensiksi komissio kiistää kantajan väitteen, jonka mukaan se on väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa ainoastaan hieman
tarkentanut tiedonannossa esitettyjä seikkoja. Itse asiassa kantaja oli kyseenalaistanut tiettyjä mainittuihin seikkoihin
liittyviä tärkeitä näkökohtia. Tarkemmin sanottuna kantaja kiisti jalostajien tekemien (korkeinta) keskimyyntihintaa koskevien
sopimusten salaisen luonteen ja puolusti kantaa, jonka mukaan nämä sopimukset eivät ylittäneet tuottajien edustajien tekemiä
sopimuksia.
Toiseksi komissio väittää soveltaneensa oikein yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohtaa ja kiistää loukanneensa suhteellisuusperiaatetta.
Kolmanneksi komissio kiistää loukanneensa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta myöntäessään Taesille, Cetarsalle ja WWTE:lle
suuremman alennuksen kuin kantajalle. Se huomauttaa, että Taesin sille toimittamien tietojen perusteella se pystyi erityisesti
osoittamaan Deltafinan osallistumisen kyseisiin kilpailua rajoittaviin menettelytapoihin ja ettei kantaja ollut esittänyt
uusia merkityksellisiä tietoja vaan korkeintaan ”jo tiedossa olleisiin asioihin liittyviä yksityiskohtia”. Se lisää, etteivät
Taes, Cetarsa ja WWTE kantajasta poiketen ole kiistäneet (korkeinta) keskimyyntihintaa koskevien jalostajien tekemien sopimusten
salaista luonnetta. Taes ei myöskään – kantajasta poiketen – asettanut kyseenalaisiksi tiettyjä muita väitetiedoksiannossa
esitettyjä seikkoja.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ennen kantajan esittämien eri väitteiden tarkastelua on syytä esittää joitakin yleisiä huomioita.
On muistutettava, että komissiolla on sakkojen laskentatavan osalta laaja harkintavalta ja se voi ottaa tältä osin huomioon
lukuisia tekijöitä, joihin kuuluu kyseessä olevien yritysten yhteistyö komission yksiköiden suorittaman tutkimuksen aikana.
Komissiolla on tältä osin laaja harkintavalta, kun se arvioi yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä muun muassa suhteessa muiden
yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä (asia C-328/05 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 10.5.2007, Kok., s. I-3921,
81 ja 88 kohta).
Jotta sakkoa voitaisiin alentaa yhteistyön perusteella, kyseessä olevan yrityksen on toiminnallaan helpotettava komission
tehtävää eli kilpailusääntöjen rikkomisten toteamista ja niistä rankaisemista (ks. edellä 110 kohdassa mainittu asia JFE Engineering
ym. v. komissio, tuomion 499 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja ilmennettävä todellista yhteistyöhenkeä (edellä 99 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 395 ja 396 kohta).
Komissio on yhteistyötiedonannossa määritellyt ne edellytykset, joilla komission kanssa kartelleja koskevissa tutkimuksissa
yhteistyössä olevat yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai joilla kyseiset yritykset voivat saada alennusta sakoista, jotka
niiden olisi muussa tapauksessa pitänyt maksaa (ks. yhteistyötiedonannon A kohdan 3 alakohta).
Yhteistyötiedonannon D kohdassa, jonka otsikko on ”Sakkojen määrän merkittävä alentaminen”, todetaan seuraavaa:
”Jos yritys tarjoutuu yhteistyöhön ilman, että kaikki edellä B tai C kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät, yritykselle
voidaan myöntää 10–50 prosenttia alennusta siihen sakkojen määrään, mikä sille olisi määrätty ilman yhteistyötä.
Näin voidaan menetellä erityisesti, jos:
–        yritys toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat
rikkomuksen todistamisessa,
–        saatuaan tiedon vastalauseista yritys ilmoittaa komissiolle, että se ei kiistä niiden seikkojen olemassaoloa, joihin komission
esittämät syytökset perustuvat.”
Nyt käsiteltävässä asiassa on syytä huomauttaa, että on kiistatonta, että riidanalaisen päätöksen 450 perustelukappaleessa
esitetyn mukaan kantaja ei täyttänyt yhteistyötiedonannon B ja C kohdan soveltamisedellytyksiä, minkä vuoksi sen toimintaa
oli arvioitava kyseisen tiedonannon D kohdan kannalta.
Kantajan tämän kanneperusteen yhteydessä esittämät eri väitteet voidaan ryhmitellä kahteen osaan. Ensimmäinen osa koskee sitä,
ettei kantajaan sovellettu yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan toista luetelmakohtaa. Toinen osa liittyy kantajan toteuttaman
yhteistyön laatuun verrattuna Taesin, Cetarsan ja WWTE:n toteuttamaan yhteistyöhön.
a)     Yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan toisen luetelmakohdan jättäminen soveltamatta kantajaan
Riidanalaisen päätöksen 454 perustelukappaleessa komissio myönsi kantajalle 20 prosentin alennuksen sakon määrästä yksinomaan
yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan nojalla. Riidanalaisen päätöksen tästä perustelukappaleesta
ja 453 perustelukappaleesta yhdessä tarkasteltuina ilmenee, että komissio kieltäytyi kahdesta syystä soveltamasta kantajaan
saman alakohdan toista luetelmakohtaa, vaikka kantaja oli ilmoittanut yleisesti, ettei se kiistänyt niitä tosiseikkoja, joihin
sitä vastaan esitetyt syytteet perustuivat.
Ensiksikään eräs kantajan väitteistä ei vastannut tapahtumien tosiasiallista luonnetta. Tämä koski väitettä, jonka mukaan
toisaalta (korkeimpia) keskimyyntihintoja koskevat jalostajien sopimukset ja toisaalta tuottajien ja jalostajien tekemät tuottajaryhmittymäkohtaista
keskimääräistä vähimmäishintaa koskevat sopimukset olivat samanlaiset ja että näin ollen jalostajien ja tuottajien toiminnan
mahdolliset kilpailua rajoittavat vaikutukset neutralisoivat toisensa. Komissio viittasi tässä yhteydessä kantajan väitetiedoksiantoon
antaman vastauksen sivuihin 18–45.
On todettava, ettei kantajan väitetiedoksiantoon antaman vastauksen edellä mainittuihin sivuihin sisälly sellaista väitettä.
Lisäksi komissio, jota kehotettiin prosessinjohtotoimien yhteydessä määrittämään tämän vastauksen ne kohdat, joissa tämä väite
esitetään, totesi, ettei väitettä ollut esitetty nimenomaisesti vaan että se käy epäsuorasti ilmi tietyistä kantajan siinä
esittämistä väitteistä. Komissio toisti tämän selityksen unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen istunnossa
antamassaan vastauksessa.
Vaikka komissio voisi käyttää perusteena pelkkää implisiittistä väitettä osoittaakseen, että tosiseikkojen olemassaolo on
kiistetty nyt käsiteltävässä asiassa yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti, komission
tarkoittamista perusteluista ei voida päätellä kantajan väittäneen, että kaksi edellä 259 kohdassa mainituista sopimusryhmistä
oli samanlaisia ja että jalostajien ja tuottajien toiminnan mahdolliset kilpailua rajoittavat vaikutukset neutralisoivat näin
ollen toisensa. Kyseisillä väitteillä kantajan tarkoitus oli ainoastaan ilmaista mielipide, jonka mukaan – vaikka (korkeimpia)
keskimyyntihintoja koskevia jalostajien sopimuksia ei ollut tehty – markkinoilla ei vallinnut täydellinen kilpailu, koska
maatalousalan etujärjestöt ja tuottajaryhmittymät sopivat keskenään raakatupakan keskimyyntihinnat, joista ne tämän jälkeen
kävivät kollektiivisia neuvotteluja jalostajien kanssa. Tällaista kartellin markkinavaikutuksia koskevaa näkemystä ei voida
missään tapauksessa kohtuudella rinnastaa näiden tosiseikkojen paikkansapitävyyden kiistämiseen edellä mainitussa määräyksessä
tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti asia T-224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio,
tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2597, 366 kohta). Huomautettakoon erityisesti, ettei kantaja ole näillä väitteillä millään tavoin
kyseenalaistanut kyseisten sopimusten olemassaoloa sinänsä. Lisättäköön, että useat kantajan väitetiedoksiantoon antaman vastauksen
sivuilla 18–45 esittämistä täsmennyksistä on nimenomaisesti otettu huomioon riidanalaisessa päätöksessä (ks. erityisesti riidanalaisen
päätöksen 75, 82 ja 201 perustelukappale).
Toiseksi kantaja on kiistänyt (korkeinta) keskimyyntihintaa koskevien jalostajien tekemien sopimusten salaisen luonteen.
Tässä yhteydessä on syytä todeta, että väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kantaja on todellakin selkeästi puolustanut
tällaista näkökantaa. Kyseisen vastauksen sivulla 8 se on muun muassa ilmoittanut, että ”[jalostajat] [eivät olleet] missään
vaiheessa tehneet salaisia sopimuksia keskihinnoista tuottajien neuvottelufoorumin kanssa järjestettyjen kollektiivisten neuvottelujen
ulkopuolella”. Selitys, jonka kantaja yrittää antaa tästä ilmoituksesta kirjelmissään (ks. edellä 241 kohta), perustuu puhtaasti
keinotekoiseen erotteluun eikä vakuuta.
Koska mainittu ilmoitus ei vastaa millään tavoin todellisuutta ja koska jalostajien kartelliin sisältyi salainen osa, joka
on hyvin tärkeä riidanalaisen päätöksen systematiikan kannalta, voidaan todeta, ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä
katsoessaan päätöstä laatiessaan, että kantaja oli kiistänyt tosiseikkojen olemassaolon yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan
toisen luetelmakohdan mukaisesti.
b)     Kantajan toteuttaman yhteistyön laatu verrattuna Taesin, Cetarsan ja WWTE:n toteuttamaan yhteistyöhön
Ensiksikään kantaja ei voi väittää, että yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan nojalla sille olisi pitänyt myöntää samansuuruinen
alennus sakon määrästä kuin Taesille.
Yhtäältä on todettava, että tiedonannon D kohdan 2 alakohdan toisen luetelmakohdan soveltamisen osalta Taes ei ollut – kantajasta
poiketen – millään tavoin kiistänyt tosiseikkojen olemassaoloa.
Toisaalta siltä osin kuin on kyse D kohdan 2 alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan soveltamisesta, asiakirja-aineistosta käy
selvästi ilmi, että Taesin toteuttama yhteistyö oli laadukkaampaa ja hyödyllisempää kuin kantajan toteuttama yhteistyö. Vaikka
kantajan toimittamat tiedot ovat hyödyllisiä, ne suurelta osin ainoastaan vahvistivat tai täsmensivät asioita, jotka olivat
jo komission tiedossa, ja niihin sisältyi näin ollen ainoastaan vähäinen lisäarvo. Taes sen sijaan oli esittänyt myös uusia
ja ratkaisevia seikkoja, joiden ansiosta Deltafinan vastuu rikkomisesta voitiin osoittaa.
Kantaja ei voi tässä yhteydessä perustellusti vedota – kuten se tekee kannekirjelmässä – komission sille asetuksen N:o 17
11 artiklan nojalla esittämiin kysymyksiin antamiinsa vastauksiin. Komissiolle toimitetaan asiakirjat vastauksena tietojensaantipyyntöön
lakiin perustuvan velvoitteen nojalla, eikä niitä voida ottaa huomioon yhteistyötiedonannon nojalla, vaikka niillä voidaan
osoittaa, että ne toimittanut yritys tai jokin muu yritys on syyllistynyt kilpailunvastaiseen käyttäytymiseen (yhdistetyt
asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF ja UCB v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 111 kohta).
Toiseksi kantaja ei voi myöskään vaatia samansuuruista alennusta kuin Cetarsalle ja WWTE:lle myönnetty. Kantajasta poiketen
viimeksi mainitut eivät kiistäneet (korkeinta) keskimyyntihintaa koskevien jalostajien tekemien sopimusten salaista luonnetta.
Huomautettakoon myös, että vaikka komissio moitti riidanalaisessa päätöksessä Cetarsaa ja WWTE:tä siitä, että ne ovat väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa esittäneet saman edellä 259 kohdassa esitetyn väitteen, unionin yleinen tuomioistuin katsoi nyt käsiteltävän
asian tavoin asiassa T-33/05, Cetarsa vastaan komissio, 3.2.2011 antamassaan tuomiossa (271 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa)
ja asiassa T-37/05, World Wide Tobacco España vastaan komissio, 8.3.2011 antamassaan tuomiossa (197 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa),
että näin toimiessaan komissio teki ilmeisen arviointivirheen.
Edellä esitetyn perusteella neljäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana, lukuun ottamatta kuitenkaan edellä 259 kohdassa
mainittua väitettä – jonka komissio virheellisesti katsoi kantajan esittämäksi – koskevaa kanneperusteen osaa.
E
Sakon lopullisen määrän määrittäminen
Näissä olosuhteissa unionin yleisen tuomioistuimen on vahvistettava alennuksen asianmukainen suuruus. Unionin yleinen tuomioistuin
käyttää tätä harkintavaltaansa ja katsoo, että kantajalle on myönnettävä sen yhteistyön perusteella 5 prosentin lisäalennus
sille jo myönnetyn 20 prosentin lisäksi. Näin sakon määrään on syytä soveltaa 25 prosentin alennusta sen kattosäännön soveltamisen
jälkeen, jonka mukaan sakko voi olla enintään 10 prosenttia liikevaihdosta eli 3 240 000 euroa, minkä vuoksi määrättävän lopullisen
sakon määräksi vahvistetaan 2 430 000 euroa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Tämän artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti unionin yleinen
tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen
asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi.
Koska käsiteltävä kanne hyväksytään osittain, asian olosuhteita arvioidaan oikein, kun päätetään, että kantaja velvoitetaan
vastaamaan 9/10 omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan 9/10 komission oikeudenkäyntikuluista ja että komissio velvoitetaan
vastaamaan 1/10 omista oikeudenkäyntikuluistaan ja 1/10 kantajan oikeudenkäyntikuluista.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä 20.10.2004 tehdyn komission päätöksen K (2004) 4030 lopullinen (asia COMP/C.38.238/B.2
- Raakatupakka-ala – Espanja) 3 artiklassa Agroexpansión SA:lle määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 2 430 000 euroa.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Agroexpansión vastaa 9/10 omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan 9/10 Euroopan komission oikeudenkäyntikuluista,
ja komissio vastaa 1/10 omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan 1/10 kantajan oikeudenkäyntikuluista.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Julistettiin Luxemburgissa 12 päivänä lokakuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
A Kantaja ja hallinnollinen menettely
B Riidanalainen päätös
C Riidanalaisen päätöksen adressaatit
D Sakkojen määrän määrittäminen
1.  Sakon laskentapohja
2.  Sakon perusmäärä
3.  Raskauttavat ja lieventävät olosuhteet
4.  Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetty sakon enimmäismäärä
5.  Yhteistyötiedonannon soveltaminen
6.  Sakkojen lopullinen määrä
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
A Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista sekä suhteellisuusperiaatteen
ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ja perustelujen puutteellisuutta
1.  Ensimmäinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
sakon maksamista koskevan yhteisvastuun olemassaolon yhteydessä
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Arviointiperusteet, joita komissio on käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä katsoakseen, että emoyhtiö on vastuussa kilpailusääntöjen
rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö on syyllistynyt
Yhden taloudellisen yksikön olemassaolo kantajan ja Dimonin tapauksessa
–  ”Toimintakertomukset” ja ”kenttäraportit”
–  Kantajan ja Dimonin välinen kirjeenvaihto
–  Väitteet, joilla kantaja pyrkii osoittamaan, että se toimi markkinoilla itsenäisesti
2.  Kolmas osa, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ja perustelujen puutteellisuutta
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Toinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
sakon maksamista koskevan yhteisvastuun laajuudesta aiheutuvien seurausten osalta
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
B Toinen kanneperuste, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
C Kolmas kanneperuste, joka koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
D Neljäs kanneperuste, joka koskee yhteistyötiedonannon rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen sekä luottamuksensuojan ja
yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden loukkaamista
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan toisen luetelmakohdan jättäminen soveltamatta kantajaan
b)  Kantajan toteuttaman yhteistyön laatu verrattuna Taesin, Cetarsan ja WWTE:n toteuttamaan yhteistyöhön
E Sakon lopullisen määrän määrittäminen
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: espanja.