CELEX: 62012CJ0426
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2003/96/EY
Energiatuotteiden ja sähkön verotus
2 artiklan 4 kohdan b alakohta
Kaksoiskäyttöiset energiatuotteet
Käsite

Ennakkoratkaisupyyntö koskee energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY (
EUVL L 283, s. 51
), sellaisena kuin se on muutettuna 29.4.2004 annetulla neuvoston direktiivillä 2004/74/EY (
EUVL L 157, s. 87
ja oikaisu
EUVL L 195, s. 26
; jäljempänä direktiivi 2003/96), 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat X, joka on oikeushenkilö, ja Voorzitter van het managementteam van het onderdeel Belastingdienst/Z van de rijksbelastingdienst (valtion verohallinnon / Z-verohallinto-osaston johtoryhmän puheenjohtaja, jäljempänä tarkastaja) ja joka koskee X:n sokerinvalmistamistoiminnan tarpeita varten toimitetusta hiilestä kannetun polttoaineveron palauttamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2003/96 johdanto-osan 3, 4, 6, 7 ja 22 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(3)
Sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja yhteisön muiden politiikkojen tavoitteiden toteutuminen edellyttävät, että useimpien energiatuotteiden osalta, sähkö, maakaasu ja hiili mukaan luettuina, vahvistetaan verotuksen vähimmäistasot yhteisön tasolla.
(4)
Merkittävät erot jäsenvaltioiden energiaverotuksen osalta soveltamien kansallisten verotasojen välillä voivat osoittautua haitallisiksi sisämarkkinoiden moitteettomalle toiminnalle.
– –
(6)
Perustamissopimuksen 6 artiklan mukaan ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset on sisällytettävä yhteisön muiden politiikkojen määrittelyyn ja toteuttamiseen.
(7)
Yhteisö on ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden Kansakuntien puiteyleissopimuksen osapuolena ratifioinut Kioton pöytäkirjan. Energiatuotteiden ja aiheellisissa tapauksissa sähkön verotus on yksi keino saavuttaa Kioton pöytäkirjan tavoitteet.
– –
(22)
Yhteisön kehyksen olisi koskettava energiatuotteita pääasiassa silloin, kun niitä käytetään lämmitys- tai moottoripolttoaineina. Verotusjärjestelmän luonteen ja johdonmukaisuuden vuoksi energiatuotteiden käyttö kaksikäyttötuotteina ja käyttö muuhun kuin polttoaineeksi sekä mineralogiset prosessit on siten jätettävä yhteisön kehyksen soveltamisalan ulkopuolelle. Vastaavilla tavoilla käytettävää sähköä olisi käsiteltävä samalla tavalla.”
Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä ilmaisulla ’energiatuotteet’ tarkoitetaan seuraavia tuotteita:
a)
[tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna 31.1.2000 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 254/2000 (
EYVL L 28, s. 16
), liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön – –] koodeihin 1507–1518 kuuluvat tuotteet, jos ne on tarkoitettu käytettäviksi lämmitys- tai moottoripolttoaineina,
b)
CN-koodeihin 2701, 2702 ja 2704–2715 kuuluvat tuotteet,
– –
3.   Käytettäväksi tarkoitettuja tai myytäviä taikka moottoripolttoaineina tai lämmityspolttoaineina käytettäviä muita energiatuotteita kuin niitä, joiden osalta verotaso määritellään tässä direktiivissä, on verotettava käyttötarkoituksen mukaan vastaavan lämmityspolttoaineen tai moottoripolttoaineen verokannan mukaisesti.
Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen veronalaisten tuotteiden lisäksi kaikkia tuotteita, jotka on tarkoitettu käytettäviksi tai joita myydään taikka käytetään moottoripolttoaineina tai moottoripolttoaineiden lisäaineina tai moottoripolttoaineiden tilavuutta lisäävinä aineina, on verotettava vastaavien moottoripolttoaineiden verokannan mukaisesti.
Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen veronalaisten tuotteiden lisäksi turvetta lukuun ottamatta kaikkia muita hiilivetyjä, jotka on tarkoitettu käytettäviksi tai joita myydään taikka käytetään lämmittämiseen, on verotettava vastaavan energiatuotteen verokannan mukaisesti.
4.   Tätä direktiiviä ei sovelleta:
a)
Lämmön verottamiseen ja CN-koodeihin 4401 ja 4402 kuuluvien tuotteiden verottamiseen.
b)
Energiatuotteiden ja sähkön käyttöön seuraaviin tarkoituksiin:
—
Energiatuotteiden käyttö muihin tarkoituksiin kuin moottoripolttoaineeksi tai lämmityspolttoaineeksi.
—
Energiatuotteiden käyttö kaksoiskäyttötuotteina.
Energiatuotteen kaksoiskäyttö on kyseessä [– –] silloin, kun energiatuotetta käytetään sekä lämmityspolttoaineeksi että muihin tarkoituksiin kuin moottoripolttoaineeksi ja lämmityspolttoaineeksi. Energiatuotteiden käyttöä kemiallisessa pelkistyksessä sekä elektrolyyttisissä ja metallurgisissa prosesseissa pidetään kaksoiskäyttönä.
—
Sähkön käyttö pääasiallisesti kemiallisessa pelkistyksessä sekä elektrolyyttisissä ja metallurgisissa prosesseissa.
– –”
Alankomaiden oikeus
Alankomaissa 23.12.1994 annetun ympäristöverolain (Wet houdende vaststelling van de Wet belastingen op milieugrondslag) (Stb. 1994, nro 923), sellaisena kuin sitä sovellettiin tosiseikkojen tapahtumisaikaan muutamien verolakien ja eräiden muiden lakien muuttamisesta 14.12.2006 annetulla lailla (Wet houdende wijziging van enkele belastingwetten en enige andere wetten; Stb. 2006, nro 682; jäljempänä Wbm) viimeksi muutettuna, 20 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”Tässä luvussa ja sen perusteella annetuissa säännöksissä tarkoitetaan
a)
’hiilellä’ CN-koodeihin 2701, 2702 ja 2704 kuuluvia tuotteita
– –
e)
’kaksoiskäytöllä’ hiilen käyttöä sekä lämmityspolttoaineeksi että muihin tarkoituksiin kuin moottoripolttoaineeksi tai lämmityspolttoaineeksi.”
Wbm:n 21 §:n sanamuoto oli seuraava:
”1.   Hiilestä kannetaan polttoainevero-nimistä veroa.
2.   Veroa kannetaan hiilen toimituksesta tai sen käytöstä.
– –”
Wbm:n 26 §:n 3 momentissa säädettiin seuraavaa:
”Hiilen kaksoiskäyttö vapautetaan verosta.”
Wbm:n 27 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.   Tarkastaja palauttaa maksetun veron hakemuksesta sille, joka on käyttänyt kolmannen tälle toimittamaa hiiltä muuhun tarkoitukseen kuin polttoaineeksi tai kaksoiskäyttötuotteena.
– –
3.   Tarkastaja tekee 1 ja 2 momentissa tarkoitetusta hakemuksesta päätöksen, johon on mahdollista hakea oikaisua.
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
X valmistaa sokerijuurikkaista sokeria sekä sokeria sisältäviä tuotteita sekä teollisille markkinoille että erityisten kuluttajien tarpeita varten. Valmistusprosessissa syntyy sivutuotteita, kuten karjan rehua ja liejukalkkia (kalkkilannoitetta).
X:lle toimitettiin pääasian kohteena olevana ajanjaksona hiiltä sokerin valmistusprosessia varten.
Valmistusprosessi
Valmistettaessa sokeria juurikkaista valmistusprosessin alussa sokerijuurikkaista uutetaan raakamehu. Sen jälkeen raakamehu puhdistetaan, minkä jälkeen puhdistusprosessista saatu ohutmehu haihdutetaan ja kiteytetään, jolloin syntyy kidesokeria. Tässä prosessissa syntyy myös sakkaa, kalkkilannoitetta, jota käytetään maataloudessa maaperän pH-tasapainon ylläpitämiseen. Siitä käytetään nimitystä ”liejukalkki”, ja se koostuu pääosin kalsiumkarbonaatista.
Sokerijuurikkaista uutetun raakamehun puhdistamiseen tarvitaan kalkkiuunista saatavaa savukaasua. Savukaasun saamiseksi kalkkikivi ja hiili ja/tai antrasiitti sekoitetaan ja syötetään kalkkiuuniin, jossa kemiallinen reaktio tapahtuu. Reaktion päätteeksi syntyy ensinnäkin aktiivikalkkia ja hiilidioksidia – joista viimeksi mainittu on peräisin hiilen ja/tai antrasiitin reaktiosta ilman kanssa – ja savukaasua. Savukaasu sisältää noin 40 prosenttia hiilidioksidia, eikä se saa sisältää epäpuhtauksia. Muut lämmityspolttoaineet kuin antrasiitti tai hiili eivät sovellu puhdistusprosessissa tarvittavan ”puhtaan” savukaasun tuotantoon.
Noin 12 prosenttia kalkkiuunissa syntyvästä savukaasusta poistuu ilmaan. Loppu (88 prosenttia) käytetään karbonointiin. Kun savukaasu on käytetty karbonoinnissa, osa siitä poistuu ilmaan. Loppu kalkkiuunissa syntyvästä hiilidioksidista, eli 66 prosenttia, sitoutuu liejukalkkiin.
X myy sokerintuotannossa syntyvän liejukalkin maataloudessa viljelymaan pH-tasapainon ylläpitoon ja parantamiseen sekä maan rakenteen parantamiseen käytettäväksi kalkkilannoitteeksi.
Palautushakemus
X haki 7.3.2008 päivätyllä kirjeellä kaudelta 1.10.2007–31.12.2007 kannetun 97114,23 euron suuruisen polttoaineveron palauttamista. Tarkastaja epäsi 24.4.2008 tekemässään päätöksessä palautuksen. Tarkastaja hylkäsi myös X:n epäämispäätöksestä tekemän oikaisuvaatimuksen.
Ensimmäisen asteen tuomioistuin totesi päätöksestä nostetun kanteen perusteettomaksi, minkä jälkeen X valitti tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
X vetoaa siihen, että Wbm:n 20 §:n e kohdassa olevaa kaksoiskäytön käsitettä on tulkittava samoin kuin direktiivin 2003/96 2 artiklan 4 kohdan b alakohdassa olevaa samaa käsitettä. Tämän tulkinnan mukaan hiilen käyttäminen X:n toteuttamassa sokerin valmistusprosessissa on tällaista kaksoiskäyttöä. X korostaa myös, että muun muassa Belgiassa, Saksassa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa vastaavanlaisilta tuottajilta ei peritä direktiivissä tarkoitettua veroa.
Tarkastajan mukaan X käyttää hiiltä ainoastaan polttoaineena ja katsoo, että hiilen palamistuotteen (hiilidioksidin) hyödyntäminen ei ole hiilen itsensä kaksoiskäyttöä. Tarkastaja toteaa vielä, että jos olisi katsottava, että tällainen hiilen käyttö olisi direktiivissä 2003/96 tarkoitettua kaksoiskäyttöä, se ei olisi sellaista käyttöä Wbm:ssä tarkoitetussa merkityksessä. Kansallinen lainsäätäjä sai näin ollen antaa Wbm:n 20 §:n e kohdassa olevalle kaksoiskäytön käsitteelle eri laajuuden – tässä tapauksessa suppeamman – kuin unionin lainsäätäjä samalle käsitteelle direktiivin 2 artiklan 4 kohdan b alakohdassa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tästä, että jos sen olisi valittava sen käsiteltävänä olevassa asiassa direktiivissä 2003/96 tarkoitettu kaksoiskäytön käsite, direktiivin 2 artiklan 4 kohdan johdantokappaleen kirjaimellinen tulkinta johtaa kuitenkin siihen mielettömään lopputulokseen, että X ei voi vedota direktiivin välittömään oikeusvaikutukseen puolustautuakseen tarkastajan sitä väitettä vastaan, jonka mukaan käsiteltävänä olevassa tilanteessa ei ole kyse Wbm:n 20 §:n e kohdassa tarkoitetusta kaksoiskäytöstä.
Näissä olosuhteissa Gerechtshof ’s-Hertogenbosch on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kyseessä direktiivin [2003/96] 2 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettu kaksoiskäyttö, kun hiiltä (CN-koodeihin 2701, 2702 ja 2704 kuuluvia tuotteita) käytetään lämmityspolttoaineeksi kalkkiuunissa ja kyseisessä kalkkiuunissa hiilestä (ja kalkkikivestä) saatavan hiilidioksidin avulla tuotetaan savukaasua, jota sen jälkeen käytetään sokerijuurikkaista saatavan raakamehun puhdistukseen prosessin välttämättömänä osana?
2)
Onko kyseessä direktiivin [2003/96] 2 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettu kaksoiskäyttö, kun hiiltä (CN-koodeihin 2701, 2702 ja 2704 kuuluvia tuotteita) käytetään lämmityspolttoaineeksi ja lämmityksen yhteydessä syntyvä ja kalkkiuunin savukaasuun sisältyvä hiilidioksidi sitoutuu edellä tarkoitetun, myöhemmin tapahtuvan puhdistuksen yhteydessä 66-prosenttisesti liejukalkkiin, joka myydään kalkkilannoitteena maatalouskäyttöön?
3)
Jos kyseessä on direktiivin [2003/96] 2 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettu kaksoiskäyttö: kun otetaan huomioon direktiivin 2 artiklan 4 kohdan johdantokappaleen (kirjaimellinen) sanamuoto, eikö direktiiviä sovelleta, jolloin asianosainen ei voi (Wbm:n 20 §:n e kohdassa tarkoitetun kaksoiskäytön kansalliseen oikeuteen perustuvan käsitteen tulkinnan yhteydessä) vedota direktiivin välittömään oikeusvaikutukseen?
4)
Jos kyseessä on direktiivin [2003/96] 2 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettu kaksoiskäyttö ja (sen seurauksena) direktiiviä ei sovelleta: onko unionin oikeus esteenä sille, että kaksoiskäytön käsitettä tulkitaan kansallisen oikeuden mukaan [edellä mainitun] direktiivin mukaista tulkintaa suppeammin kannettaessa käsiteltävänä olevan kaltaista polttoaineveroa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, onko siinä tapauksessa, että hiiltä käytetään lämmityspolttoaineeksi sokerin valmistusprosessissa ja tämän energiatuotteen palamisen avulla saatavaa hiilidioksidia käytetään vuorostaan kyseistä valmistusprosessia ja/tai kemiallisten lannoitteiden tuotantoa varten, kyseessä direktiivin 2003/96 2 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettu energiatuotteiden ”kaksoiskäyttö”.
Energiatuotteiden kaksoiskäytön määritelmä sisältyy direktiivin 2003/96 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan toiseen luetelmakohtaan. Energiatuotteen kaksoiskäyttö on kyseessä silloin, kun energiatuotetta käytetään sekä lämmityspolttoaineeksi että muihin tarkoituksiin kuin lämmityspolttoaineeksi.
Ilmaisua ”käyttö muihin tarkoituksiin kuin – – lämmityspolttoaineeksi” käytetään edellä mainitun direktiivin 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan sekä ensimmäisessä että toisessa luetelmakohdassa, joten niitä on tulkittava samalla tavalla. Direktiivin 2003/96 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan ensimmäisen ja toisen luetelmakohdan lukeminen yhdessä kyseisen säännöksen johdanto-osan kanssa antaa viitteitä siitä, että energiatuotteen käyttö jää tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle ainoastaan silloin, jos kyseistä tuotetta itseään käytetään sen tehtävässä energialähteenä muutoin kuin lämmityspolttoaineeksi tai moottoripolttoaineeksi.
Näin ollen kyseessä voi olla valmistusprosessin yhteydessä poltettavan energiatuotteen kaksoiskäyttö silloin, kun – kuten pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa – prosessia ei voida saattaa loppuun käyttämättä ainetta, jonka osalta on selvää, että sitä voidaan saada ainoastaan kyseisen energiatuotteen polttamisen avulla.
Koska kyseessä olevaa energiatuotetta käytetään siten energianlähteeksi kyseisessä valmistusprosessissa sellaisen kaasun saamista varten, jota saadaan yksinomaan kyseisen energiatuotteen polttamisen avulla, on mahdollista katsoa, että energialähteenä olemista koskevassa tehtävässä on kyse kahdesta samanaikaisesti tapahtuvasta käytöstä.
Jos taas pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa polttamisen avulla saatava kaasu ei ole valmistusprosessin loppuunsaattamiseksi tarvittava tuote vaan tässä prosessissa syntyvä jäte, jota pelkästään hyödynnetään, kyseessä ei ole itse energiatuotteen kaksoiskäyttö. Siten pelkästään se, että saatu kaasu on raaka-aineena erillisessä maatalouden lannoitetuotannon kaltaisessa prosessissa, ei ole riittävä peruste katsoa, että kyseessä on poltettavan energiatuotteen kaksoiskäyttö.
Jos nimittäin energiatuotteen palamisprosessissa syntyvän jätteen pelkän hyödyntämisen olisi katsottava merkitsevän direktiivin 2003/96 2 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettua ”kaksoiskäyttöä”, se, kuuluuko tällainen energiatuote direktiivin soveltamisalaan, riippuisi tällaisessa tapauksessa siitä, onko tietty valmistaja hyödyntänyt kyseisen energiatuotteen palamisprosessissa syntyvää jätettä vai ei.
Näin ollen ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2003/96 2 artiklan 4 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että yhtäältä hiilen käyttäminen lämmityspolttoaineeksi sokerin valmistusprosessissa ja toisaalta tämän energiatuotteen palamisen avulla saatavan hiilidioksidin käyttäminen kemiallisten lannoitteiden tuottamista varten ei ole tässä säännöksessä tarkoitettua kyseisen energiatuotteen ”kaksoiskäyttöä”. Sen sijaan silloin, kun yhtäältä hiiltä käytetään lämmityspolttoaineeksi sokerin valmistusprosessissa ja toisaalta tämän energiatuotteen palamisen avulla saatavaa hiilidioksidia käytetään samaa tuotantoa varten, kyseessä on mainittu ”kaksoiskäyttö”, jos on selvää, että sokerin valmistusprosessia ei voida saattaa loppuun käyttämättä hiilen palamisen avulla saatavaa hiilidioksidia.
Kolmas ja neljäs kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää kolmannella ja neljännellä kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, onko jäsenvaltiolla oikeus valita kansallisessa oikeudessaan käsitteelle ”kaksoiskäyttö” suppeampi soveltamisala kuin tällä käsitteellä on direktiivin 2003/96 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa kantaakseen veroa kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävistä energiatuotteista.
Direktiivistä 2003/96 on todettava, että sen 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan toisen luetelmakohdan sanamuodosta itsestään seuraa, että sitä ”ei sovelleta” energiatuotteiden käyttöön kaksoiskäyttötuotteena. Oikeuskäytännössä on kuitenkin jo todettu tämän säännöksen ensimmäisestä luetelmakohdasta, että kyseisten tuotteiden jättäminen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle merkitsee, että jäsenvaltiot ovat vastedes toimivaltaisia verottamaan kyseisiä energiatuotteita ja että niiden on noudatettava siinä unionin oikeutta (ks. vastaavasti tuomio Fendt Italiana, C-145/06 ja C‑146/06,
EU:C:2007:411
, 38 ja 41 kohta).
Tästä seuraa, että jäsenvaltioilla on oikeus kantaa veroa sellaisista energiatuotteista, jotka jäävät direktiivin 2003/96 soveltamisalan ulkopuolelle sen takia, että kyseiset tuotteet kuuluvat kyseisen direktiivin 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa olevan käsitteen ”kaksoiskäyttö” piiriin.
Tältä osin kysymys siitä, onko kansallinen lainsäätäjä halunnut tässä tapauksessa valita edellä mainittuun direktiiviin sisältyvästä määritelmästä poikkeavan määritelmän, on täysin valtion sisäiseen oikeuteen kuuluva kysymys, ja yksistään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista se ennen kuin se soveltaa kansallista oikeuttaan.
Edellä olevan perusteella kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että jäsenvaltiolla on oikeus valita kansallisessa oikeudessaan käsitteelle ”kaksoiskäyttö” suppeampi soveltamisala kuin tällä käsitteellä on direktiivin 2003/96 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa kantaakseen veroa kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävistä energiatuotteista.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 29.4.2004 annetulla neuvoston direktiivillä 2004/74/EY, 2 artiklan 4 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että yhtäältä hiilen käyttäminen lämmityspolttoaineeksi sokerin valmistusprosessissa ja toisaalta tämän energiatuotteen palamisen avulla saatavan hiilidioksidin käyttäminen kemiallisten lannoitteiden tuottamista varten ei ole tässä säännöksessä tarkoitettua kyseisen energiatuotteen ”kaksoiskäyttöä”.
Sen sijaan silloin, kun yhtäältä hiiltä käytetään lämmityspolttoaineeksi sokerin valmistusprosessissa ja toisaalta tämän energiatuotteen palamisen avulla saatavaa hiilidioksidia käytetään samaa tuotantoa varten, kyseessä on mainittu ”kaksoiskäyttö”, jos on selvää, että sokerin valmistusprosessia ei voida saattaa loppuun käyttämättä hiilen palamisen avulla saatavaa hiilidioksidia.

2)
Jäsenvaltiolla on oikeus valita kansallisessa oikeudessaan käsitteelle ”kaksoiskäyttö” suppeampi soveltamisala kuin tällä käsitteellä on direktiivin 2003/96, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/74, 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa kantaakseen veroa kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävistä energiatuotteista.

Allekirjoitukset
(
*1
)   Oikeudenkäyntikieli: hollanti.