CELEX: 62006TJ0019
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus
Lēmums, ar kuru tiek konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Cenu noteikšana un tirgus sadale
Naudas soda samaksa, ko veic solidārais kopparādnieks
Prasītājs, attiecībā uz kuru tiesvedības laikā notiek maksātnespējas process
Intereses celt prasību zudums
Tiesvedības izbeigšana pirms sprieduma taisīšanas

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja,
Mindo Srl
, ir Itālijas sabiedrība, kura šobrīd ir likvidācijas procesā. Sākotnēji tas bija ģimenes uzņēmums, pazīstams ar nosaukumu
Reditab Srl
. Tad 1995. gadā to pārpirka
Dimon Inc.
filiāle
Intabex Netherlands BV
(turpmāk tekstā – “
Intabex
”). Pēc šīs iegādes tika mainīts tās juridiskais nosaukums un tā kļuva par
Dimon Italia Srl
. Tās pamatdarbība bija jēltabakas pirmapstrāde.
Intabex
2004. gada 30. septembrī visas savas kapitāldaļas pārdeva četrām privātpersonām, kurām nebija nekādas saistības ar grupu,
kuras galvenā sabiedrība bija
Dimon
. Pēc šīs pārdošanas tika mainīts tās juridiskais nosaukums un tā kļuva par
Mindo. Dimon
2005. gada 13. maijā apvienojās ar
Standard Commercial Corporation
(turpmāk tekstā – “
SCC
”), izveidojot jaunu vienību ar nosaukumu
Alliance One International, Inc.
(turpmāk tekstā – “
Alliance One
”).

Administratīvais process
2002. gada 15. janvārī Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par
[EKL 81. un 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 11. pantam nosūtīja informācijas pieprasījumus par Itālijas jēltabakas
tirgu Itālijas tabakas pārstrādātāju un ražotāju profesionālajām apvienībām, proti, attiecīgi
Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani
(
APTI
, Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība) un
Unione italiana tabacco
(
Unitab
, Itālijas Tabakas savienība).
2002. gada 19. februārī Komisija saņēma
Deltafina SpA
, pārstrādātāja, kas bija
APTI
loceklis, pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas
samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”). Komisija saskaņā ar
šā paziņojuma 15. punktu 2002. gada 6. martā tam piešķīra nosacītu atbrīvojumu.

APTI
biroja sanāksme notika 2002. gada 4. aprīlī. Šajā sanāksmē
Deltafina
informēja dalībniekus, tostarp
Transcatab SpA
un prasītāju, par savu pieteikumu par atbrīvojumu un par Komisijas lēmumu piešķirt tai nosacītu atbrīvojumu.
Tajā pašā dienā Komisija saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 8. punktu un,
pakārtoti, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar minētā paziņojuma 20.–27. punktu no prasītājas, kā arī, dažas stundas
vēlāk, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar tiem pašiem punktiem no
Transcatab
.
Komisija 2002. gada 9. aprīlī paziņoja par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda saņemšanu no prasītājas un, piemērojot
paziņojuma par sadarbību 12. punktu, paziņoja tai, ka attiecībā uz iespējamo pārkāpumu tā nevarēs saņemt atbrīvojumu no naudas
soda tādēļ, ka minētais pieteikums par atbrīvojumu neatbilst minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktā un 9. punktā vai 8. punkta
b) apakšpunktā un 10. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Tā, piemērojot šā paziņojuma 25. punktu, paziņoja arī par prasītājas
iesniegtā pieteikuma par naudas soda samazinājumu saņemšanu.
Prasītāja 2002. gada 8. aprīlī iesniedza papildu pierādījumus, kuri sastāvēja no jauna skaidrojuma un desmit pielikumiem.
2002. gada 17. aprīlī Komisija paziņoja par šo dokumentu saņemšanu.
2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes prasītājas un
Transcatab
, kā arī
Trestina Azienda Tabacchi SpA
un
Romana Tabacchi SpA
telpās.
2002. gada 8. oktobrī Komisija informēja prasītāju un
Transcatab
, ka, tā kā tās ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedzis pierādījumus par pārkāpumu paziņojuma par
sadarbību izpratnē, Komisija ir nodomājusi pēc administratīvā procesa nobeiguma tiem piemērot naudas soda, kas tiem attiecīgi
tiktu noteikts par iespējami konstatētajiem pārkāpumiem gadījumā, ja nebūtu notikusi sadarbība, samazinājumu attiecīgi 30–50 %
un 20–30 % apmērā.
Komisija 2004. gada 25. februārī pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja desmit uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām,
tostarp
Deltafina
,
Transcatab
,
Romana Tabacchi
un prasītājai (turpmāk tekstā visas kopā – “pārstrādātāji”) un atsevišķu pārstrādātāju mātessabiedrībām, tostarp
Dimon
,
SCC
un
Deltafina
mātessabiedrībai
Universal Corp
. Paziņojuma par iebildumiem adresātiem bija piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem CD‑ROM kopijas veidā, ko Komisija
bija tiem nosūtījusi, un tie nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. Uzklausīšana
notika 2004. gada 22. jūnijā.
Pēc tam, kad 2004. gada 21. decembrī tika pieņemts 2004. gada 25. februāra paziņojuma par iebildumiem papildinājums, 2005. gada
1. martā notika otra uzklausīšana.
Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas
galīgo ziņojumu, 2005. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL]
81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums
publicēts 2006. gada 13. februāra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 353, 45. lpp.).

Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētais lēmums attiecas, pirmkārt, uz horizontālu aizliegtu vienošanos, kuru pārstrādātāji īstenoja Itālijas jēltabakas
tirgū (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka minētās aizliegtās vienošanās ietvaros laikā no 1995. gada līdz 2002. gada sākumam
pārstrādātāji bija noteikuši tirdzniecības nosacījumus jēltabakas pirkšanai Itālijā gan attiecībā uz tiešu iepirkšanu no ražotājiem,
gan iepirkšanu no “trešiem fasētājiem”, tostarp nosakot cenas un sadalot tirgu (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).
Otrkārt, apstrīdētais lēmums attiecas uz diviem citiem pārkāpumiem, nošķirtiem no pārstrādātāju īstenotās aizliegtās vienošanās,
kas notikuši laikā no 1999. gada sākuma līdz 2001. gada beigām un kuru rezultātā
APTI
noteica līgumcenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus ar
Unitab
, un
Unitab
noteica cenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu minētos nolīgumus ar
APTI
.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka pārstrādātāju veiktās darbības ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts
[ilgstošs] pārkāpums (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 264.–269. apsvērumu).
Komisija precizēja, ka, ievērojot, ka grupas, pie kurām piederēja
Transcatab
un prasītāja pārkāpuma norises laikā, bija beigušas pastāvēt pēc to apvienošanās jaunajā vienībā
Alliance One
, tieši šī vienība kā šo divu grupu tiesību pārņēmēja ir apstrīdētā lēmuma adresāte. Tas pats attiecās uz prasītāju, ko
Intabex
pārdeva privātpersonām, kas to pārdēvēja par
Mindo
(apstrīdētā lēmuma 349. un 350. apsvērums).
Komisija apstrīdētā lēmuma 351. apsvērumā secināja, ka
Deltafina
,
Universal
, prasītāja,
Transcatab
,
Alliance One
,
Romana Tabacchi
,
APTI
un
Unitab
ir jāatzīst par atbildīgām par pārkāpumu un jāatzīst par apstrīdētā lēmuma adresātēm.
Apstrīdētā lēmuma 356.–404. apsvērumā Komisija noteica naudas sodus, kas uzliekami lēmuma adresātiem.
Novērtējusi pārkāpuma smagumu un apstrīdētā lēmuma 369. apsvērumā secinājusi, ka pārstrādātāju izdarītais pārkāpums ir uzskatāms
par sevišķi smagu, Komisija vērtēja jautājumu par “konkrēto nozīmi” un “preventīvo iedarbību”.
Lai naudas sodam būtu atturoša iedarbība, Komisija uzskatīja, ka naudas soda sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz
Deltafina
, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,5 – proti, palielinājums par 50 % – un naudas soda sākumsummai, kas noteikta attiecībā
uz prasītāju un
Transcatab
, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,25 – proti, palielinājums par 25 % (apstrīdētā lēmuma 375. apsvērums).
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija noteica šādas naudas sodu sākumsummas:
–
Deltafina
:                EUR 37,5 miljoni;
–
Transcatab
:                EUR 12,5 miljoni;
–        prasītāja:          EUR 12,5 miljoni;
–
Romana Tabacchi
:       EUR 10 miljoni.
Pēc tam Komisija vērtēja jautājumu par pārkāpuma ilgumu. No apstrīdētā lēmuma 377.–379. apsvēruma izriet, ka Komisija ir palielinājusi
naudas sodu sākumsummas par 10 % par pilnu pārkāpuma gadu un par 5 % par ikvienu papildu laikposmu, kas ir seši mēneši vai
ilgāks. Tādējādi sākumsumma ir palielināta par 60 % par pārkāpuma periodu, kas ildzis sešus gadus un četrus mēnešus, attiecībā
uz
Deltafina
, prasītāju un
Transcatab
un par 25 % par pārkāpuma periodu, kas ildzis divus gadus un astoņus mēnešus, attiecībā uz
Romana Tabacchi
.
Apstrīdētā lēmuma adresātiem tādējādi ir noteiktas šādas uzlikto naudas sodu pamatsummas:
–
Deltafina
:                EUR 60 miljoni;
–
Transcatab
:                EUR 20 miljoni;
–              prasītāja:       EUR 20 miljoni;
–
Romana Tabacchi
:       EUR 12,5 miljoni.
Apstrīdētā lēmuma 380.–398. apsvērumā Komisija vērtēja, vai ir jāņem vērā vainu mīkstinoši apstākļi, un noraidīja prasītājas
argumentu kopumu šajā sakarā.
Turklāt Komisija pārbaudīja, vai pamatsummas dažādiem lēmuma adresātiem bija noteiktas tādējādi, lai tās nepārsniegtu 10 %
no apgrozījuma, kā tas paredzēts Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu,
kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktā (apstrīdētā lēmuma 399.–404. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija ierobežoja prasītājas solidāro atbildību līdz 10 % no tās apgrozījuma pēdējā finanšu gadā, proti, EUR 3,99 miljoniem,
ievērojot, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tai nebija nekādas saiknes ar agrāko uzņēmumu grupu, kuras galvenā sabiedrība
bija
Dimon
(apstrīdētā lēmuma 404. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 405.–500. apsvērumā Komisija izlēma par paziņojuma par sadarbību piemērošanu. Tā konstatēja, ka prasītāja
ir ievērojusi nosacījumus, kas tai bija noteikti saskaņā ar pieteikumu par naudas soda samazinājumu, un, procesa laikā izvērtējot
iesniegtos pierādījumus un sadarbību, secināja, ka prasītājai ir piemērojams vislielākais no iespējamajiem samazinājuma līmeņiem,
par ko tai paziņoja pēc tās pieteikuma par samazinājumu saņemšanas, proti, 50 % apmērā (apstrīdētā lēmuma 499. apsvērums).
Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam Komisija apstrīdētā lēmuma 2. punktā noteica šādus naudas sodu apmērus,
kas uzliekami uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti:
–
Deltafina
un
Universal
solidāri: EUR 30 miljoni;
–        prasītāja un
Alliance One
: EUR 10 miljoni,
Alliance One
esot atbildīgai par visu summu un prasītājai esot solidāri atbildīgai tikai par EUR 3,99 miljoniem;
–
Transcatab
un
Alliance One
solidāri: EUR 14 miljoni;
–
Romana Tabacchi
: EUR 2,05 miljoni;
–
APTI
: EUR 1000;
–
Unitab
: EUR 1000.

Tiesvedība
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 20. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.
Prasības pieteikumā prasītāja īpaši lūdza šo lietu apvienot ar lietu, kas attiecas uz prasību, kuru 2006. gada 24. janvārī
iesniedza
Alliance One
par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu (lieta T‑25/06
Alliance One International
/Komisija). Tādu pašu lūgumu iesniedza
Alliance One
.

Alliance One
2006. gada 14. februārī samaksāja visu naudas soda summu, kuru Komisija bija uzlikusi tai un prasītājai, pēdējai minētajai
esot solidāri atbildīgai vienīgi par daļu minētās summas, proti, EUR 3,99 miljoniem.
Attiecībā uz prasītāju 2006. gada 4. jūlijā tika uzsākts likvidācijas process, par kuru tā Vispārējo tiesu nebija informējusi.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 27. jūlijā, prasītāja atkārtoti lūdza apvienot
šo lietu ar lietu T‑25/06.
Alliance One
2006. gada 21. augustā iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu, izsakoties par labu apvienošanai.
Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2006. gada 21. augustā, Komisija norādīja, ka tā uzskata, ka šo lietu
apvienošana neļautu nozīmīgi uzlabot tiesvedības efektivitāti un ka tā šajā ziņā paļausies uz Vispārējās tiesas viedokli.
Vispārējā tiesa noraidīja pieteikumu par lietu apvienošanu.
Pēc bankrota pieteikuma (
istanza di fallimento
), kuru viens no kreditoriem 2006. gada 27. decembrī iesniedza
Tribunale ordinario di Roma, sezione fallimentare
(Romas bankrota tiesa, turpmāk tekstā – “
Tribunale fallimentare di Roma
”), prasītāja 2007. gada 5. martā saskaņā ar
regio decreto 16 marzo 1942, n. 267, recante disciplina del fallimento, del concordato preventivo, dell’amministrazione controllata
e della liquidazione coatta amministrativa
(Karaļa 1942. gada 16. marta Dekrēts Nr. 267 par bankrota, mierizlīguma ar kreditoriem, kontrolētas administrēšanas un uzņēmuma
likvidēšanas piespiedu kārtā noteikumiem, ar grozījumiem, 1942. gada 6. aprīļa
GURI
Nr. 81 īpašais pielikums) (turpmāk tekstā – “Itālijas likums par bankrotu”) 161. pantu tajā pašā tiesā iesniedza pieteikumu
par mierizlīguma ar kreditoriem procesa uzsākšanu ar īpašuma nodošanu (turpmāk tekstā – “mierizlīgums ar kreditoriem”). Ar
2007. gada 27. novembra nolēmumu
Tribunale fallimentare di Roma
apstiprināja prasītājas piedāvāto mierizlīgumu ar kreditoriem.
Saskaņā ar tiesneša referenta ziņojumu Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas
Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus iesniegt dokumentus.
Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2010. gada
29. novembra tiesas sēdē.
Tiesas sēdē Komisija, dažas dienas iepriekš uzzinājusi, ka prasītāja kopš 2006. gada jūlija ir likvidācijas procesā, būtībā
norādīja, ka pēdējā minētā ir zaudējusi interesi uzturēt prasību šajā lietā tādēļ, ka
Alliance One
ir samaksājusi visu naudas soda summu, kura tai bija piemērota, ieskaitot EUR 3,99 miljonus, kuri tai bija jāmaksā solidāri
ar prasītāju, nepieprasot no pēdējās minētās atlīdzināt daļu nomaksātā naudas soda, neraugoties uz to, ka tā bija likvidācijas
procesā.
Vispārējā tiesa procesa organizatoriskā pasākuma, kas veikts saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantu, ietvaros aicināja
prasītāju iesniegt tai visu informāciju un visus dokumentus, kas saistīti ar jebkuru vienošanos, kuru tā varētu būt noslēgusi
ar
Alliance One
attiecībā uz to, ka pēdējā minētā nomaksā naudas sodu, un par iespēju pieprasīt atlīdzināt daļu nomaksātā naudas soda, par
ko ir izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā. Pēc tam šis procesa organizatoriskais pasākums tika atspoguļots Vispārējās tiesas
vēstulē, kura 2010. gada 8. decembrī nosūtīta prasītājai.
Turklāt, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, prasītāja precizēja, ka sava trešā prasījuma otrajā teikumā (skat. tālāk
57. punktu) tā ir lūgusi vien samazināt tās naudas soda daļas summu, kura tai ir jāmaksā solidāri ar
Alliance One
.
Prasītāja 2011. gada 6. janvāra vēstulē atbildēja uz lūgumu, kuru Vispārējā tiesa izteica tiesas sēdes laikā, un iesniedza
noteiktus dokumentus. Tomēr tā neprecizēja, ka bija uzsākusi mierizlīguma procesu ar kreditoriem, kas joprojām turpinās. Būtībā
tā apgalvoja, ka tai joprojām ir interese uzturēt prasību šajā lietā.
Komisija 2011. gada 21. februārī savos apsvērumos par prasītājas 2011. gada 6. janvāra vēstuli atkārtoti norādīja, ka pēdējā
minētā ir zaudējusi jebkādu interesi uzturēt prasību šajā lietā. Turklāt tā iesniedza Romas (Itālija) Tirdzniecības palātas
dokumentu par prasītājas finanšu stāvokli un tajā bija apliecināts, ka kopš 2007. gada 21. maija attiecībā uz prasītāju ir
uzsākts mierizlīguma process ar kreditoriem, kas reģistrēts ar numuru 3/07. Tāpat Komisija konstatēja, ka Vispārējā tiesa
saskaņā ar Reglamenta 64. panta 4. punktu varēja noteikt procesa organizatorisko pasākumu, lai pieprasītu no
Alliance One
ziņas par to, kā pēdējā minētā ir īstenojusi savas tiesības iesniegt prasību pret prasītāju, lai tai tiktu atlīdzināta daļa
no samaksātās naudas soda summas.
Prasītāja ar 2011. gada 11. marta vēstuli iesniedza savus apsvērumus par Komisijas 2011. gada 21. februāra apsvērumiem, iebilstot
pret procesa organizatorisko pasākumu, lai pieprasītu ziņas no
Alliance One
, un norādot, ka Komisija esot ļaunprātīgi izmantojusi procesu.
Vispārējās tiesas Reglamenta 64. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā
tiesa ar 2011. gada 17. marta vēstuli
Alliance One
uzdeva rakstveida jautājumus.

Alliance One
2011. gada 30. marta vēstulē atbildēja uz Vispārējās tiesas 2011. gada 17. martā uzdotajiem jautājumiem. Tā norādīja, ka
vēl nav vērsusies pret prasītāju, lai tā atlīdzinātu daļu nomaksātās naudas soda summas, jo ir vēlējusies sagaidīt šā procesa
iznākumu. Tā arī precizēja, ka, lai varētu šādi rīkoties, tai “ļoti iespējams būtu jāpieprasa nolēmums, lai saņemtu iemaksu
[no prasītājas], un rīkojums veikt maksājumu, pamatojoties uz šo nolēmumu”. Turklāt tā apgalvoja, ka gadījumā, ja Vispārējā
tiesa pilnā apmērā vai daļēji atceltu naudas sodu, tai nāktos atlīdzināt prasītājai atmaksāto summu ar procentiem, kas visu
procesu padarītu “smagu, dārgu un ilgstošu”. Turklāt tā uzskatīja, ka tās rīcība nav noilgusi un tāda arī nebūs līdz šā procesa
beigām. Visbeidzot tā atgādināja, ka tas, ka norit mierizlīguma process ar kreditoriem, netraucē kreditoram vērsties kompetentajās
tiesās, lai saņemtu konstatējošu nolēmumu attiecībā uz parādnieku, uz kuru attiecas šis mierizlīgums ar kreditoriem, un, tiklīdz
tiek pasludināts nolēmums par apstiprināšanu, pieprasīt rīkojumu veikt maksājumu.
Ar attiecīgi 2011. gada 18. un 19. aprīļa vēstulēm prasītāja un Komisija iesniedza savus apsvērumus par
Alliance One
sniegto informāciju.
Ar 2011. gada 12. maija vēstuli Vispārējā tiesa aicināja prasītāju procesa organizatorisko pasākumu ietvaros iesniegt noteiktus
dokumentus, kuri saistīti ar
Tribunale fallimentare di Roma
notiekošo mierizlīguma procesu ar kreditoriem, kā arī sniegt visu informāciju, kas saistīta ar minētā mierizlīguma ar kreditoriem
izpildi.
Ar 2011. gada 20. maija vēstuli prasītāja izpildīja šos lūgumus. Tā iesniedza prasības pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem,
kā arī 2007. gada 5. marta mierizlīguma priekšlikumu, kas nosūtīts kreditoriem, nolēmumu par mierizlīguma ar kreditoriem apstiprināšanu,
kuru
Tribunale fallimentare di Roma
pieņēma 2007. gada 27. novembrī, kā arī citus dokumentus, kas saistīti ar minētā mierizlīguma izpildes gaitu.
2011. gada 25. maijā
Tribunale fallimentare di Roma
notika tiesas sēde, lai izvērtētu mierizlīguma izpildi un/vai noteiktu tā iespējamo atrisinājumu vai atcelšanu saskaņā ar
Itālijas likuma par bankrotu 186. pantu.
Prasītāja 2011. gada 1. jūnijā pēc Vispārējās tiesas lūguma sagatavoja kreditoru sarakstu, kuru pievienoja 2007. gada 5. martā
Tribunale fallimentare di Roma
iesniegtajam prasības pieteikumam par mierizlīgumu ar kreditoriem. Šajā sarakstā nav minēta
Alliance One
prasība pret prasītāju.
2011. gada 15. jūnijā
Tribunale fallimentare di Roma
notika vēl viena tiesas sēde.
Komisija 2011. gada 21. jūnijā iesniedza savus apsvērumus par dokumentiem, kurus prasītāja iesniedza ar savu 2011. gada 20. maija
vēstuli, kā arī par 2011. gada 1. jūnijā iesniegto kreditoru sarakstu.
Ar 2011. gada 13. jūlija vēstuli, atbildot uz jauno procesa organizatorisko pasākumu, prasītāja atbildēja uz Vispārējās tiesas
jautājumiem, sagatavoja dokumentus un izteica viedokli jautājumā, vai vēl ir pamats pieņemt lēmumu par šo prasību saskaņā
ar Vispārējās tiesas Reglamenta 113. pantu.
Komisija 2011. gada 29. jūlijā, atbildot uz Vispārējās tiesas lūgumu, izteica viedokli jautājumā, vai vēl ir pamats pieņemt
lēmumu par šo prasību saskaņā ar iepriekš minēto pantu.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu tādēļ, ka tajā ir minēts ilgāks pārkāpuma periods, norādot, ka
tas beidzies 2002. gada 19. februārī, nevis, vēlākais, 2002. gada 15. janvārī;
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu, jo tai saskaņā ar paziņojumu par sadarbību bija jāsaņem pilnīgs atbrīvojums no
naudas soda;
–        pakārtoti, grozīt apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu un būtiski samazināt “tai un solidāri
Alliance One
uzliktā naudas soda apmēru”;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–        saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 50. panta 4. punktu noteikt šīs lietas apvienošanu ar lietu, kura saistīta ar
Alliance One
iesniegto prasību pret apstrīdēto lēmumu.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 113. pantam Vispārējā tiesa, uzklausījusi lietas dalībniekus, var jebkurā laikā pēc
savas ierosmes lemt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, vai arī konstatēt, ka strīda priekšmets vairs nepastāv
un ka tiesvedība ir jāizbeidz.
Saskaņā ar judikatūru intereses uzturēt prasību neesamība ir absolūts šķērslis tiesas procesam, kuru Eiropas Savienības tiesa
var vērtēt pēc savas ierosmes (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 28. septembra spriedumu lietā T‑310/00
MCI
/Komisija, Krājums, II‑3253. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2005. gada 10. marta rīkojumu apvienotajās lietās
T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, no T‑245/00 līdz T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, no T‑256/00 līdz T‑259/00, T‑265/00,
T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, no T‑274/00 līdz T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 un T‑296/00
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia
u.c./Komisija, Krājums, II‑787. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra). Var uzskatīt, ka attiecībā uz intereses uzturēt
prasību neesamību tiesvedības laikā Eiropas Savienības tiesa to var pārbaudīt arī pēc savas ierosmes.
Šajā gadījumā, uzklausot lietas dalībniekus, vispirms ir jāvērtē Komisijas argumentācija tiesas sēdes laikā un tās apsvērumi
par prasītājas atbildēm uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem, saskaņā ar kuru prasītāja būtībā ir zaudējusi
jebkādu interesi turpināt šo procesu tādēļ, ka visu solidāri maksājamo naudas soda summu samaksāja
Alliance One
, kura nav vērsusies pret prasītāju, lai tā atlīdzinātu daļu no samaksātā naudas soda.

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija būtībā apgalvo, ka prasītājai nav intereses turpināt šo procesu tādēļ, ka naudas soda summu, kas tai bija jāmaksā
solidāri ar
Alliance One
, pēdējā minētā pilnībā samaksāja 2006. gada februārī un tā nav vērsusies pret prasītāju, lai tā atlīdzinātu daļu nomaksātās
naudas soda summas. Šajā sakarā tā izteica šaubas, ka
Alliance One
ir tiesības pieprasīt no prasītājas šādu atmaksu. Tā uzskata, ka šādas tiesības neizrietot ne no prasītājas mierizlīguma
ar kreditoriem pieteikuma, ne no grāmatvedības dokumentiem, kuri iesniegti uzņēmumu reģistrā saskaņā ar Itālijas likumu. Tā
uzskata, ka to varētu izskaidrot kādas garantijas vai kāda cita dokumenta esamība, saskaņā ar kuru
Alliance One
, pārdodot savas akcijas prasītājai, ir apņēmusies nomaksāt visu tām piemēroto naudas sodu.
Turklāt Komisija atspēko prasītājas minētos argumentus, kuri pamato tās interesi uzturēt prasību šajā procesā.
Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu par interesi aizstāvēties pret iespējamām trešo personu prasībām par zaudējumu atlīdzināšanu
Komisija savos 2011. gada 21. februāra apsvērumos par prasītājas 2011. gada 6. janvāra vēstuli norādīja, ka pēdējā minētā
nav sniegusi pierādījumus par trešo personu, kuras ir skārušas pārkāpuma darbības, uzsāktu vai tikai paredzētu tiesvedību.
Attiecībā uz vēstulēm ar lūgumu atlīdzināt zaudējumus, kuras prasītāja pievienoja lietas materiāliem attiecīgi 2011. gada
20. maijā un 13. jūlijā, Komisija norāda, ka tās nepierāda, ka būtu iesniegta prasība un, it īpaši, ka šāda prasība nav noilgusi.
Visbeidzot attiecībā uz prasītājas iespējamo pienākumu atlīdzināt
Alliance One
daļu naudas soda summas, kuru pēdējā minētā ir nomaksājusi, Komisija uzskata, ka ir maz ticams, ka
Alliance One
tomēr vērsīsies pret prasītāju, lai saņemtu šādu atmaksu, it īpaši ņemot vērā, ka tā nav reaģējusi brīdī, kad tika uzsākta
prasītājas likvidācija un uzsākts mierizlīguma process ar kreditoriem. Tāpat būtu grūti izskaidrot to, ka
Alliance One
, iespējams, ir šādas tiesības, un to, ka tā tik daudzus gadus nav rīkojusies. Turklāt no
Alliance One
atbildes uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem skaidri neizrietot, ka tā varētu vērsties pret prasītāju, lai saņemtu
nomaksātās naudas soda summas daļas atmaksu. Turklāt, tā kā
Alliance One
tiesības vērsties pret prasītāju, lai saņemtu nomaksātās naudas soda summas daļas atmaksu, izriet tieši no apstrīdētā lēmuma,
ir grūti saprast, kāda veida grūtības varētu rasties, lai saņemtu nolēmuma kopsavilkumu no Itālijas tiesas.
Prasītāja apgalvo, ka tai ir acīmredzama un tieša interese turpināt procesu. Tā uzskata, ka, lai gan attiecībā uz to ir uzsākts
likvidācijas process un tās bijusī mātessabiedrība
Alliance One
ir varējusi provizoriski samaksāt visu tām piemērotā naudas soda summu, un tā ir tikusi atzīta kā solidāri atbildīga par
summu EUR 3,99 miljonu apmērā, tas neietekmē prasītājas interesi turpināt procesu.
Pirmām kārtām, prasītāja apgalvo, ka tās interese uzturēt prasību izriet no tās pamattiesībām uz lietas izskatīšanu tiesā
saskaņā ar Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā
– “CPAK”), 6. pantu, kā tas ir noteikts Eiropas Savienības tiesību sistēmā saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas
(OV 2010, C 83, 389. lpp.) 47. pantu.
Šajā sakarā prasītāja atgādina, ka pamati, kurus tā norādīja, pamatojot savu prasības pieteikumu, attiecas, pirmkārt, uz noteiktu
faktu juridisko kvalifikāciju (konkrēti, atbildības piemērošanu par noteiktiem sagatavošanās nolīgumiem starpuzņēmumu nolīgumiem,
vainu mīkstinošu apstākļu esamību, tirgus ierobežotā lieluma ietekmi uz tās rīcības novērtēšanu un mazāka naudas soda piemērošanu),
otrkārt, uz īsāku tai pārmestā pārkāpuma laiku un, treškārt, uz to, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi paziņojumu par sadarbību
(jo tā vēloties saņemt pilnīgu atbrīvojumu vai, pakārtoti, “daļēju atbrīvojumu” no naudas soda saskaņā ar minētā paziņojuma
23. pantu).
Turklāt prasītāja apgalvo, ka tās interese turpināt šo procesu neaprobežojoties vien ar naudas sodu, bet attiecoties arī uz
atbildību, kas tai piemērojama par noteiktu rīcību un par šīs rīcības juridisko novērtējumu.
Otrām kārtām, prasītāja apgalvo, ka tās interese uzturēt prasību izriet arī no tās tiesībām aizsargāties pret trešo personu
iespējamām prasībām par zaudējumu atlīdzību vai tās atbildības apstrīdēšanu par apstrīdētajā lēmumā paziņotajiem pārkāpumiem,
tiklīdz tas būs kļuvis par galīgu. Šajā sakarā tā savai 2011. gada 20. maija vēstulei pievienoja kāda Itālijas tabakas ražotāju
kooperatīva atsūtīto vēstuli, kurā ir iekļauta prasība atlīdzināt zaudējumus EUR 2,3 miljonu apmērā par konkurences noteikumu
pārkāpumu, kas izriet no apstrīdētajā lēmumā nosodītās prakses. Šāda prasība atlīdzināt zaudējumus esot izteikta arī mierizlīguma
ar kreditoriem likvidatora 2011. gada 14. aprīlī izdotajā ziņojumā.
Trešām kārtām, prasītāja arī norāda, ka tai ir objektīva un tieša interese panākt naudas soda samazinājumu vai pat pilnīgu
atcelšanu. Šajā sakarā tā atgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Itālijas Civilkodeksa 1292. pantu nākotnē
Alliance One
varētu pret to vērsties ar pretprasību [saņemt atlīdzinājumu]. Turklāt tā norāda, ka, piemērojot Itālijas tiesību aktus,
tās administratoriem ir jāaizstāv tās kreditoru intereses pret jebkādām iespējamām sekām. Otrkārt, tā norāda, ka nolīgumos
par tās akciju pārdošanu nav minēts Komisijā uzsāktais process, kura dēļ tika pieņemts apstrīdētais lēmums, un ka tajos nav
iekļauta nepārprotama norāde par naudas soda, kas izriet no Komisijas lēmuma, kompensāciju tai par labu. Tādēļ tā uzskata,
ka tās interese turpināt šo procesu līdz galam ir acīmredzama, jo nevar izslēgt iespēju, ka
Alliance One
nākotnē vērsīsies pret to, lai saņemtu samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu. Treškārt, tā apgalvo, ka arī tad, ja iepriekš
minētajos nolīgumos būtu paredzēta Komisijas noteiktā naudas soda varbūtēja kompensācija, šīs kompensācijas likumība būtu
apšaubāma, ja tai nebūtu tiesību lēmumu apstrīdēt Vispārējā tiesā, pieprasot pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda vai tā summas
samazinājumu.
Prasītāja tāpat uzskata, ka arī
Alliance One
atbilde uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem apstiprina tās interesi uzturēt prasību. Pirmkārt, no šīs atbildes izrietot,
ka joprojām pastāv risks, ka trešās personas varētu veikt darbības, lai saņemtu kompensāciju, jo saskaņā ar Itālijas likumu
uz šādām darbībām vēl neattieksies noilgums. Otrkārt, tā norāda, ka
Alliance One
tiesības vērsties pret to, lai saņemtu nomaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, nav noilgušas. Treškārt, tā uzskata, ka
gadījumā, ja
Alliance One
saņems labvēlīgu spriedumu lietā T‑25/06, prasītāja paliks vienīgā atbildīgā par EUR 3,99 miljonu summas nomaksu, tādēļ tās
interese uzturēt prasību ir acīmredzama.
Savā 2011. gada 20. maija atbildē prasītāja norādīja, ka Itālijas likuma par bankrotu 168. pants neierobežo iepriekšējo kreditoru
tiesības laikposmā no datuma, kad iesniegts pieteikums par mierizlīgumu ar kreditoriem, līdz datumam, kurā nolēmums par tā
apstiprināšanu kļūst par galīgu, vērsties kompetentajās tiesās, lai mierizlīguma ar kreditoriem procesa ietvaros saņemtu konstatējošu
nolēmumu attiecībā uz parādnieku, un pēc minētā laikposma vērsties kompetentajās tiesās, lai panāktu, ka parādnieks, kurš
noslēdzis mierizlīgumu ar kreditoriem, izpilda prasību.
Prasītāja uzskata, ka pēc apstiprināšanas un mierizlīguma ar kreditoriem faktiskās izpildes laikā iepriekšējie kreditori,
kas nepiekrita mierizlīgumam vai kuri nebalsoja, nav ierobežoti savu prasību izpildē attiecībā pret sabiedrības likvidatoru
un ar tā starpniecību. Visbeidzot, vajadzības gadījumā tiem būs jāievēro kreditoru kompensācijas daļas un termiņi, kas noteikti
apstiprinātajā mierizlīgumā ar kreditoriem. Turklāt iepriekšējie kreditori nebūs ierobežoti savu tiesību īstenošanā arī pēc
mierizlīguma ar kreditoriem izpildes, joprojām ievērojot daļas un termiņus, kas visiem kreditoriem ir noteikti apstiprinātajā
mierizlīgumā. Tātad
Alliance One
joprojām varētu vērsties kompetentajā tiesā, lai saņemtu pret prasītāju vērstu rīkojumu veikt maksājumu.
Turklāt prasītāja precizē, ka
Tribunale fallimentare di Roma
šobrīd notiek uz sacīkstes principu balstīts process jautājumā, vai saskaņā ar Itālijas likuma par bankrotu 186. pantu mierizlīgumu
var izpildīt vai atcelt. Mierizlīguma atcelšanas gadījumā būtu piemērojams minētā likuma 137. un 138. pants, kas nozīmētu
automātisku atkārtota bankrota procesa uzsākšanu attiecībā uz prasītāju. Tātad šajā gadījumā tā nezaudētu interesi turpināt
šo procesu. Faktiski tā uzskata, ka
Alliance One
joprojām var pieprasīt atmaksāt daļu samaksātās naudas soda summas, iesniedzot pieteikumu par kreditora statusa atzīšanu.
Visbeidzot savā 2011. gada 13. jūlija vēstulē prasītāja atgādināja, ka
Alliance One
ir skaidri izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā vēl nav īstenojusi savas tiesības iesniegt pret to prasību par nomaksātās naudas
soda summas daļas atmaksu (skat. iepriekš 47. punktu). Būtībā prasītāja apgalvo, ka atbilstoši Itālijas tiesību aktiem tai
nebija jānorāda
Alliance One
savā grāmatvedības uzskaitē, jo tā nebija iesniegusi nepārprotamu prasību par atmaksu, un tādēļ tā netika norādīta arī kreditoru
sarakstā, kuru izveidoja, gatavojot pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem. Tā uzskata, ka Itālijas likums par bankrotu
un piemērojamie grāmatvedības principi nekādā gadījumā nenosaka pienākumu grāmatvedības uzskaitē iekļaut varbūtēju
Alliance One
pieprasījumu, ja šāds pieprasījums vēl nav veikts un nav zināma ne šāda pieprasījuma summa, ne tā esamība.

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru fiziskas vai juridiskas personas prasība par lēmuma atcelšanu un/vai grozīšanu
ir pieņemama vienīgi tad, ja tā ir ieinteresēta, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts un/vai grozīts. Šāda interese nozīmē,
ka apstrīdētā akta atcelšanai un/vai grozīšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas vai ka atbilstoši citam risinājumam
prasības rezultātā var rasties labums lietas dalībniekam, kurš cēlis prasību (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 5. marta rīkojumu
lietā C‑183/08 P Komisija/
Provincia di Imperia
, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑27.* lpp., 19. punkts; skat. iepriekš 60. punktā minēto Vispārējās tiesas
spriedumu lietā
MCI
/Komisija, 44. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2010. gada 18. marta spriedumu lietā T‑189/08
Forum 187
/Komisija, Krājums, II‑1039. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra), un ka tas pamato radušos un faktisku interesi par
minētā akta atcelšanu un/vai grozīšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 19. jūnija spriedumu lietā T‑269/03
Socratec
/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑88.* lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šai interesei ir jāpastāv līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā tiesvedība ir jāizbeidz (skat. Tiesas 2007. gada
7. jūnija spriedumu lietā C‑362/05 P
Wunenburger
/Komisija, Krājums, I‑4333. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra). Šāda prasība procesuālā līmenī faktiski garantē,
lai pareizas tiesvedības interesēs tiesās netiktu iesniegtas prasības par tīri teorētiskiem uzskatiem un/vai jautājumiem (šajā
ziņā skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 17. oktobra rīkojumu lietā T‑28/02
First Data
u.c./Komisija, Krājums, II‑4119. lpp., 36. punkts, un iepriekš 77. punktā minēto spriedumu lietā
Socratec
/Komisija, 36. punkts).
Turklāt ir nolemts, ka, ja interese, uz kuru atsaucas kāds prasītājs, attiecas uz tā tiesisko stāvokli nākotnē, tam ir jāpierāda,
ka šī stāvokļa apdraudējums nākotnē jau ir neapstrīdams. Tas nozīmē, ka prasītāja nevar atsaukties uz nekonkrētām situācijām
nākotnē, lai pamatotu savu interesi prasīt atcelt un/vai grozīt apstrīdēto aktu (Vispārējās tiesas 1992. gada 17. septembra
spriedums lietā T‑138/89
NBV
un
NVB
/Komisija,
Recueil
, II‑2181. lpp., 33. punkts; 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā T‑141/03
Sniace
/Komisija, Krājums, II‑1197. lpp., 26. punkts, un iepriekš 77. punktā minētais spriedums lietā
Socratec
/Komisija, 39. punkts).
Visbeidzot ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru prasītājai ir jāiesniedz pierādījumi savai interesei celt prasību, kas
tiesā ir ikvienas prasības pirmais un būtiskākais nosacījums (šajā ziņā skat. pēc analoģijas Tiesas 1989. gada 31. jūlija
rīkojumu lietā 206/89 R
S.
/Komisija,
Recueil
, 2841. lpp., 8. punkts; Vispārējās tiesas 2003. gada 30. aprīļa rīkojumu lietā T‑167/01
Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke
/Komisija,
Recueil
, II‑1873. lpp., 58. punkts, un iepriekš 79. punktā minēto spriedumu lietā
Sniace
/Komisija, 31. punkts).
Izskatāmajā lietā tiesas sēdes laikā Komisija sniedza jaunus faktus, kuri radušies pēc prasības iesniegšanas un kuri pēc būtības
ir tādi, kas liecina, ka prasītājai ir zudusi interese uzturēt prasību, jo
Alliance One
ir pilnībā nomaksājusi tām uzliktā naudas soda summu, nevēršoties pret prasītāju, lai saņemtu šā naudas soda summas daļas
atmaksu.
Attiecībā uz to ir jānorāda, ka netiek apstrīdēts, ka
Alliance One
2006. gada februārī ir nomaksājusi visu naudas soda summu, kuru tai un prasītājai bija uzlikusi Komisija, un prasītāja bija
solidāri atbildīga tikai par daļu no minētās summas, proti, par EUR 3,99 miljoniem, un ka līdz pat šai dienai tā nav vērsusies
pret prasītāju, lai saņemtu nomaksātās naudas soda summas daļas atmaksu. Turklāt ir jāsecina, ka attiecībā uz prasītāju 2006. gada
jūlijā ir uzsākts likvidācijas process un ka kopš 2007. gada maija par to
Tribunale fallimentare di Roma
ir uzsākts mierizlīguma process ar kreditoriem, kas joprojām turpinās; prasītāja pēc savas ierosmes par šo faktu Vispārējo
tiesu nebija informējusi.
Tāpat ir jāatgādina, ka prasītāja ar savas prasības prasījumiem centās panākt, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu,
jo, viņasprāt, Komisija esot kļūdaini piemērojusi paziņojumu par sadarbību, jo tā attiecībā uz prasītāju neatzina pilnīgu
atbrīvojumu brīdī, kad tā nolēma to nepiešķirt
Deltafina
, un tādēļ, ka tā esot kļūdījusies aptuveni par vienu mēnesi, nosakot tās dalības ilgumu aizliegtajā vienošanās, un, otrkārt,
pakārtoti, naudas soda, kurš tai jāmaksā solidāri ar
Alliance One
, apmēra samazinājumu.
Tomēr, kā to pamatoti norāda Komisija, prasītājas prasība galvenokārt attiecas uz naudas soda apmēru. Patiesi, izvērtējot
tās izvirzītos pamatus, atklājas, ka visi argumenti par atbildības piemērošanu tai par noteiktu rīcību un par šīs rīcības
juridisko novērtējumu, kuri nav izvirzīti, pamatojot tās galveno pamatu, saskaņā ar kuru tai būtu jāsaņem pilnīgs atbrīvojums
no naudas sodiem, ir vērsti vienīgi uz to, lai gadījumā, ja tiks noraidīts minētais galvenais pamats, pakārtoti, panāktu naudas
soda, kurš tai jāmaksā solidāri ar
Alliance One
, proti, EUR 3,99 miljonu, apmēra samazinājumu. Attiecībā uz to ir svarīgi norādīt, ka ne iespējamais atšķirīgais prasītājas
norādīto faktu juridiskais novērtējums, ne, iespējams, par dažām nedēļām īsākais uzņēmumam pārmestā pārkāpuma ilgums neļautu
prasītājai panākt naudas soda, kas tai jāmaksā solidāri ar
Alliance One
, samazinājumu zem apstrīdētajā lēmumā noteiktā līmeņa.
Tas nozīmē, ka tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, prasītājas pieprasītā apstrīdētā lēmuma atcelšana vai grozīšana neradītu
tai nekādu labumu, tādēļ ka tās solidārā parādniece
Alliance One
jau ir pilnībā nomaksājusi tai piemēroto naudas sodu un ka pēdējā minētā, lai gan tai nav nekādas juridiskas saiknes ar prasītāju
(skat. iepriekš 1. punktu), nav vērsusies pret prasītāju, lai saņemtu nomaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, kaut arī
kopš minētā maksājuma jau ir pagājuši vairāk nekā pieci gadi.
Tomēr prasītāja uzskata, ka viņai joprojām saglabājas interese uzturēt prasību šajā procesā tādēļ, ka
Alliance One
joprojām varētu vērsties pret viņu, lai saņemtu samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, neraugoties uz to, ka šobrīd
turpinās mierizlīguma process ar kreditoriem.
Šajā sakarā ir jāsecina, ka prasītāja, kuras pienākums ir sniegt pierādījumus par savu interesi uzturēt prasību (skat. iepriekš
80. punktu), nav juridiski pietiekami pierādījusi ne to, ka
Alliance One
ir pret viņu prasījums, ne to, ka, pat pieņemot, ka šāds prasījums pastāv,
Alliance One
piedzen vai tai ir nodoms piedzīt šo prasījumu un ka tāpēc tai ir radusies faktiska interese pieprasīt naudas soda, kas tai
piemērots saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, atcelšanu un/vai samazināšanu. Faktiski tā vienīgi apgalvoja, ka līgumos par sabiedrības
akciju nodošanu tās tagadējiem akcionāriem nebija iekļauta nekāda nepārprotama norāde par naudas soda, kas izriet no apstrīdētā
lēmuma, kompensēšanu tai par labu, un norādīja, ka tādēļ
Alliance One
joprojām varētu pret to vērsties, lai panāktu tās samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, par kuras samaksu tā bija solidāri
atbildīga.
Kā norāda Komisija, saskaņā ar Itālijas likuma par bankrotu 161. pantu debitoram savā pieprasījumā par mierizlīgumu ar kreditoriem
ir jāiesniedz analītisks savu aktīvu vērtējums, kā arī savu debitoru un kreditoru saraksts un pēc mierizlīguma procesa ar
kreditoriem uzsākšanas, kurš pēc būtības ir pasīvu apzināšanas process kompetentās tiesas kontrolē, tiesas izpildītājam atbilstoši
minētā likuma 171. pantam ir jāpārbauda kreditoru saraksts, pamatojoties uz grāmatvedības dokumentiem, kuri ir jāiesniedz
līdz ar prasības pieteikumu, un tikai pēc tam var sasaukt kreditoru sanāksmi, kā tas ir paredzēts Itālijas likuma par bankrotu
174. pantā. Saskaņā ar minētā likuma 175. pantu šīs sanāksmes laikā, kuru vada tiesnesis, parādnieks un kreditori izvērtē
it īpaši konkurējošo prasību pamatotību (šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta F. Ležē [
P. Léger
] secinājumus saistībā ar Tiesas 2003. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑145/01 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑5581. un I‑5583. lpp., 79. punkts).
Turklāt ir skaidrs, ka
Alliance One
neparādās prasītājas grāmatvedības dokumentos starp pēdējās minētās kreditoriem un ka tā nav iekļauta kreditoru sarakstā,
kuru saskaņā ar Itālijas likuma par bankrotu 161. pantu prasītāja sagatavoja un tiesas izpildītājs pārbaudīja
Tribunale fallimentare di Roma
uzsāktā mierizlīguma procesa ar kreditoriem ietvaros.
Turklāt prasītājas apgalvojums, saskaņā ar kuru tai neesot bijis jānorāda pret to vērstais
Alliance One
prasījums savos grāmatvedības dokumentos un tas jāiekļauj savu kreditoru sarakstā, nav atbalstīts, jo tam nav nekāda pamatojuma
Itālijas likuma par bankrotu un Itālijas Civilkodeksa noteikumos, uz kuriem tā atsaucās, un, jebkurā gadījumā, ir skaidrs,
ka ikviena mierizlīguma mērķis pēc būtības ir panākt vienošanos ar visiem kreditoriem pēc tam, kad ir sniegtas precīzas ziņas
par sabiedrības finanšu stāvokli tiesas iestādes kontrolē, lai novērstu tās bankrotu. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tad,
kad
Alliance One
bija samaksājusi visu tām apstrīdētajā lēmumā piemēroto naudas soda summu, tā būtu varējusi, pamatojoties uz to pašu lēmumu,
nekavējoties vērsties pret prasītāju, lai saņemtu samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, ko tā arī apstiprināja savā
2011. gada 30. marta vēstulē. Katrā ziņā, kā tas ir precizēts iepriekš 88. punktā, Itālijas likumā par bankrotu ir paredzēts,
ka konkurējošo prasību pamatotību vērtē un apspriež kreditoru sanāksmē.
Turklāt, lai gan prasītāja
Alliance One
kvalificēja kā “agrāko kreditoru” Itālijas likuma par bankrotu 184. panta izpratnē, tā nesniedza nevienu skaidrojumu šajā
jautājumā vai par iemesliem, kuru dēļ tā pat necentās izvirzīt savu prasījumu minētajā procesā un pret to neiebilda, neraugoties
uz to, ka šāds prasījums, kura summa bija pārliecinoši lielāka nekā visām faktiski reģistrētajām prasībām, iespējams, varēja
ietekmēt citu kreditoru lēmumu pievienoties prasītājas izteiktajam priekšlikumam par mierizlīgumu ar kreditoriem. Tādējādi,
pieņemot, ka
Alliance One
prasījums pret prasītāju tiktu reģistrēts, tam būtu būtiska ietekme uz
Tribunale fallimentare di Roma
apstiprināto mierizlīgumu.
Tāpat ir jānorāda, kā to apgalvo prasītāja, ka, lai gan sarunas par sabiedrības akciju pirkšanu notika pēc tam, kad Komisija
bija paziņojusi par saviem iebildumiem, nolīgumu noteikumos par šo akciju nodošanu pašreizējiem akcionāriem nav skaidras norādes
uz administratīvo procesu, kurā tika pieņemts apstrīdētais akts, un tajā nav ietverta nekāda garantija vai kompensācija tai
par labu iespējama naudas soda gadījumā, kuru tai varētu piemērot Komisija. Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka pēc tam,
kad tā uzzināja par naudas soda, kurš tai jāmaksā solidāri ar
Alliance One
, summu, kura pārsniedz tās akciju vērtību, prasītāja necentās saņemt nekādu kompensāciju no
Alliance One
par informācijas aizturēšanu. Gluži pretēji, tā savā pieteikumā par mierizlīguma procesa ar kreditoriem uzsākšanu sūdzas,
ka
Alliance One
sarunu laikā par akciju nodošanu nav izpaudusi citus “faktus un apstākļus, kuri vēlāk ir izrādījušies kaitējoši”. Tāpat no
lietas materiāliem izriet, ka dažus mēnešus pēc minētā pieteikuma par mierizlīguma procesa ar kreditoriem uzsākšanu iesniegšanas
tā
Tribunale civile di Roma
(Romas civiltiesā) vērsās pret
Alliance One
filiāli
Intabex
, kura tai nodeva akcijas, pieprasot samaksāt EUR 7,3 miljonus, un ka
Alliance One
pat neiesniedza pretprasību, lai saņemtu samaksātā naudas soda summas daļas atmaksu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, nevar izslēgt, ka
Alliance One
ir uzņēmusies samaksāt prasītājas naudas soda daļu vai arī tā ir nolēmusi atteikties no iespējas pieprasīt no tās atmaksu.
Vēl jo vairāk, ir jānorāda ne tikai tas, ka
Alliance One
nav vērsusies pret prasītāju, lai saņemtu nomaksātā naudas soda summas daļas atmaksu, kā ir secināts iepriekš 47. punktā,
bet arī, ka 2011. gada 30. marta vēstulē tā nav nepārprotami norādījusi, vai un kad tā varētu būt nodomājusi īstenot šādu
darbību. Attiecībā uz to ir jāprecizē, ka pretēji tam, ko prasītāja apgalvo savā 2011. gada 6. janvāra vēstulē, tās izvēlētais
mierizlīguma ar kreditoriem veids, proti, īpašumu nodošana, galvenokārt ir vērsts uz debitora īpašumu likvidāciju, lai panāktu
kolektīvu kreditoru neieinteresētību, un tā sekas ir uzņēmējdarbības pārtraukšana. Šo novērtējumu prasītāja neapstrīd, un
turklāt to skaidri apstiprina tās 2008. un 2009. finanšu gada bilances, kuras lietas materiāliem pievienoja Komisija.
Te jāpiebilst, kā to norāda Komisija, ka par šo procesu nav nekādas norādes 2011. gada 14. aprīļa detalizētajā ziņojumā par
prasītājas finanšu situāciju, kuru likvidators iesniedza kreditoru komitejai, lai gan šajā ziņojumā ir minēta virkne citu
notiekošu tiesvedību. Šis fakts, pretēji prasītājas apgalvotajam, liecina, ka tā šā procesa iznākumu uzskatīja par nenozīmīgu
gan saistībā ar tās finanšu nākotni, gan attiecībā uz tās kreditoriem.
Turklāt attiecībā uz, pirmkārt, prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tā varētu palikt vienīgā atbildīgā par EUR 3,99 miljonu
maksājumu gadījumā, ja
Alliance One
panāktu tai labvēlīgu iznākumu lietā T‑25/06, ir jānorāda, ka saskaņā ar 2011. gada 9. septembra spriedumu minētajā lietā
Vispārējā tiesa noraidīja
Alliance One
prasību par atcelšanu un ka tādēļ pēdējā minētā ir solidāri atbildīga par minētās summas maksājumu, kuru tā jau veica 2006. gada
februārī.
Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tās interese uzturēt prasību izriet no tās pamattiesībām celt
prasību tiesā atbilstoši CPAK 6. pantam, kā ir paredzēts Pamattiesību hartas 47. pantā, vispirms ir jāatgādina, ka interese
uzturēt prasību ir pirmais un galvenais nosacījums, kas attiecas uz ikvienu prasību tiesā (skat. iepriekš 80. punktu). Turklāt
ir jānorāda, ka tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā, kuru īpašs aspekts ir tiesības celt prasību tiesā, nav absolūtas un
ir pakļautas netieši pieļaujamiem ierobežojumiem, it īpaši attiecībā uz prasības pieņemamības nosacījumiem. Šie ierobežojumi
tomēr nevar ierobežot indivīdam doto iespēju vērsties tiesā tādā veidā vai tādā apmērā, ka tiktu apdraudēta tā tiesību uz
lietas izskatīšanu tiesā būtība. Tiem ir jābūt likumīgam mērķim, un ir jāpastāv saprātīgam samērīgumam starp izmantotajiem
līdzekļiem un izvirzīto mērķi (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2010. gada 16. novembra rīkojumu lietā C‑73/10 P
Fruchtimport Gesellschaft Weichert
/Komisija, Krājums, I‑11535. lpp., 53. punkts).
Nevar apgalvot, ka visu prasību tiesā pirmais un galvenais nosacījums, piemēram, interese uzturēt prasību, kuras mērķis ir
nodrošināt pareizu tiesvedību, un tā piemērošana šajā gadījumā būtu traucējusi prasītājai izmantot pieejamos tiesiskās aizsardzības
līdzekļus pret apstrīdēto lēmumu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 97. punktā minēto rīkojumu lietā
Fruchtimport Gesellschaft Weichert
/Komisija, 55. punkts).
Faktiski, ja var šķist, ka noteikums par interesi celt prasību ir tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā ierobežojums, šis nosacījums
acīmredzami nekaitē pašu tiesību būtībai, jo prasībai, lai prasītājam prasības iesniegšanas laikā un līdz tiesas lēmuma pieņemšanai
būtu interese celt prasību saistībā ar aktu, pret kuru tam varētu būt iebildumi, ir likumīgs mērķis pareizas tiesvedības nolūkā
izvairīties no tā, ka Savienības tiesā tiktu iesniegti tīri teorētiski jautājumi, kuru risinājumi nevarētu radīt juridiskas
sekas vai, kā šajā gadījumā, radīt labumu prasītājai.
Treškārt, attiecībā uz risku, ka trešās personas varētu censties valsts tiesā no prasītājas piedzīt kompensācijas, vispirms
ir jānorāda, ka nav pierādīts, ka judikatūras izpratnē prasītājas tiesiskajam stāvoklim jau būtu radies noteikts kaitējums
(skat. iepriekš 79. punktu). Faktiski, pat pieņemot, ka attiecīgā uzņēmuma darbības, kas attiecinātas konkrēti uz prasītāju,
varētu būt pamats aktiem, ar kuriem varētu tikt ierosināta pēdējās minētās atbildība saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību
aktiem, ir jāsecina, ka iespējama prasība par zaudējumu atlīdzību valsts tiesās nav atkarīga no iespējamas apstrīdētā akta
atcelšanas. Katrā ziņā prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, kas ļautu noteikt, kādos apstākļos šajā gadījumā iespējama apstrīdētā
akta atcelšana ļautu tai izvairīties no jebkāda riska, ka trešās personas, kuras, iespējams, cietušas zaudējumus, valsts tiesā
pret viņu iesniegs prasību par zaudējumu atlīdzību. Attiecībā uz to turklāt ir jānorāda, ka prasītāja aprobežojās vien ar
to, ka attiecīgi savām 2011. gada 20. maija un 13. jūlija vēstulēm, proti,
tempore suspecto
, pielikumā pievienoja vienkāršas vēstules, kas tai adresētas līdz ar trīs citiem pārstrādātājiem, uz kuriem attiecas apstrīdētais
lēmums, kurās bija iekļauta šobrīd likvidācijas procesā esoša tabakas ražotāju kooperatīva, kas dibināts Lečes [
Lecce
] provincē (Itālijā), prasība atlīdzināt zaudējumus. Šādas vēstules, no kurām vienā pat nav norādīts nosūtīšanas datums un
kuru prasītāja saņēma vien pēc tam, kad bija apšaubīta tās interese uzturēt prasību šajā procesā, pašas par sevi nepierāda,
ka trešās personas, kuras ir cietušas zaudējumus apstrīdētajā lēmumā norādīto pārkāpumu dēļ, ir iesniegušas prasību par zaudējumu
atlīdzību. Turklāt, ņemot vērā, ka prasītāja nav apstrīdējusi Komisijas konstatējumu apstrīdētajā lēmumā par pārkāpumu, kuru
izdarījis uzņēmums, kura rīcība attiecināta uz
Alliance One
un prasītāju, šis process nav saistīts ar iespējamu rīcību, kuru trešās personas uzsākušas, pamatojoties uz pierādījumiem
un konstatējumiem, kas iekļauti minētajā lēmumā. Visbeidzot ir jānorāda, ka, pieņemot, ka šādas nenoteiktas darbības nākotnē
pret prasītāju varētu tikt reāli uzsāktas, tām nebūs nekādas materiālas ietekmes uz pēdējo minēto, jo tā vairs nav spējīga
samaksāt pat saviem esošajiem kreditoriem.
Ceturtkārt, ja prasītāja atsaucas uz savu administratoru un turpmāk sava likvidatora pienākumu, piemērojot Itālijas tiesību
aktus, aizsargāt visu iespējamo kreditoru intereses, tā nepierāda, kādā mērā šāds pienākums, pieņemot, ka tāds ir, rada tai
interesi turpināt šo procesu. Turklāt šis arguments ir pretrunā likvidatora attieksmei mierizlīguma ar kreditoriem procesa
laikā, jo, kā tas izriet no lietas materiāliem, pēdējais minētais pat neinformēja kreditorus, tiesas izpildītāju un
Tribunale fallimentare di Roma
par šā procesa esamību (skat. iepriekš 95. punktu).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja nav pierādījusi savu radušos un faktisku interesi turpināt šo procesu.
No tā izriet, ka tiesvedība lietā par šo prasību ir jāizbeidz pirms sprieduma taisīšanas.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 6. punktam, ja tiesvedību lietā izbeidz pirms sprieduma taisīšanas, Vispārējā
tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem pēc saviem ieskatiem.
Šajā gadījumā prasītājas rīcība nav bijusi lojāla attiecībā pret Vispārējo tiesu, jo tā, pirmkārt, pirms mutvārdu procesa
uzsākšanas neinformēja Vispārējo tiesu par to, ka atrodas likvidācijas procesā, un, otrkārt, neraugoties uz procesa organizatoriskajiem
pasākumiem, kas noteikti tiesas sēdē, neinformēja par to, ka
Tribunale fallimentare di Roma
2007. gadā attiecībā uz to ir uzsākts mierizlīguma ar kreditoriem process, kas joprojām turpinās. Faktiski tikai pēc Komisijas
iesniegto dokumentu, kas pievienoti 2011. gada 21. februāra apsvērumiem, izskatīšanas (skat. iepriekš 44. punktu) Tiesa uzzināja,
ka attiecībā uz prasītāju notiek šāds process.
Turklāt tādēļ, ka noteiktas prasītājas atbildes nebija pietiekami precīzas, Vispārējai tiesai nācās veikt vairākus procesa
organizatoriskos pasākumus, it īpaši attiecībā uz faktiem, kas notikuši ilgi pirms tiesas sēdes, kas sarežģīja mutvārdu procesu
un kavēja tā slēgšanu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājai ir jāpiespriež atlīdzināt savus, kā arī segt Komisijai radušos
tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
izbeigt tiesvedību lietā par šo prasību;
2)
Mindo Srl
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 5. oktobrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.