CELEX: 62014CJ0051
Zahtjev za prethodnu odluku
Poljoprivreda
Zajednička organizacija tržišta
Šećer
Naknada za troškove skladištenja
Uredba (EEZ) br. 1998/78
Članak 14. stavak 3.
Uredba (EEZ) br. 2670/81
Članak 2. stavak 2.
Zamjena C šećera za potrebe izvoza
Pretpostavke
Stvarna zamjena C šećera zamjenskim šećerom
Zamjena koju je moguće izvršiti samo šećerom koji je proizveo proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice
Valjanost s obzirom na članke 34. i 35. UFEU‑a

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. stavka 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 1998/78 od 18. kolovoza 1978. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu sustava naknade za troškove skladištenja u sektoru šećera (
SL L 231, str. 5
.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 1714/88 od 13. lipnja 1988. (
SL L 152, str. 23
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1998/78), kao i na tumačenje i valjanost članka 2. stavka 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2670/81 od 14. rujna 1981. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu proizvodnje izvan kvote u sektoru šećera (
SL L 262, str. 14
.) [neslužbeni prijevod], kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 3892/88 od 14. prosinca 1988. (
SL L 346, str. 29
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2670/81).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Pfeifer & Langen) i Bundesanstalta für Landwirtschaft und Ernährung (Savezni ured za poljoprivredu i hranu, u daljnjem tekstu: BLE), u vezi s povratom naknada za troškove skladištenja koje je društvo Pfeifer & Langen navodno nepravilno steklo oštetivši financijske interese Europske unije.
Pravni okvir
Uredba (EEZ) br. 1785/81
Uvodne izjave 3., 11. i 15. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1785/81 od 30. lipnja 1981. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru šećera (
SL L 177, str. 4
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1069/89 od 18. travnja 1989. (
SL L 114, str. 1
., u daljnjem tekstu: Osnovna uredba), glasile su kako slijedi:
„[…] radi osiguranja održavanja nužnih jamstava zaposlenja i životnog standarda [Unijinih] proizvođača šećerne repe i šećerne trske, potrebno je predvidjeti zasebne mjere za stabilizaciju tržišta šećera […];
[…]
[…] razlozi koji su do sada vodili [Uniju] da zadrži sustav proizvodnih kvota za sektore šećera […] i dalje su utemeljeni; […] međutim, potrebno je promijeniti taj sustav kako bi se uzeo u obzir nedavni razvoj proizvodnje i kako bi se [Uniji] dali potrebni instrumenti za osiguranje da proizvođači na pravedan, ali i učinkovit način sâmi u potpunosti snose troškove prodaje viškova [Unijine] proizvodnje u odnosu na potrošnju; […]
[…]
[…] s obzirom na to da su proizvodne kvote koje su dodijeljene poduzećima sredstvo kojim se proizvođačima jamče cijene Zajednice i prodaja njihove proizvodnje, prijenos kvota mora se provesti uzimajući u obzir interese svih uključenih stranaka, a osobito proizvođača šećerne repe i šećerne trske;
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 8. stavci 1. i 2. Osnovne uredbe navodi:
„1.   Pod uvjetima utvrđenima u ovom članku, utvrđuje se sustav naknade za troškove skladištenja koji obuhvaća paušalnu naknadu koja se financira iz doprinosa.
[…]
2.   Države članice paušalno vraćaju troškove skladištenja:
—
bijelog šećera,
[…]
koji su proizvedeni iz repe ili trske ubrane u [Uniji].
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 24. Osnovne uredbe za svako prodajno razdoblje, odnosno od 1. srpnja jedne godine do 30. lipnja sljedeće godine, određivao je osnovne količine „A šećera“ i „B šećera“ koje je svaka država članica bila dužna raspodijeliti među proizvođačima šećera s poslovnim nastanom na njezinu državnom području (u daljnjem tekstu: proizvođači). Na taj su način proizvođačima bile dodijeljene kvota A i kvota B za svako prodajno razdoblje. Sve količine šećera proizvedene povrh kvota A i B bile su označene kao „C šećer“.
U skladu s člankom 26. te uredbe:
„1.   […] C šećer koji nije prenesen na temelju članka 27. […] ne može se prodati na unutarnjem tržištu […] i mora se izvesti u prirodnom stanju prije 1. siječnja nakon završetka predmetnog prodajnog razdoblja.
[Članak 8. ne primjenjuje se] na taj šećer […].
[…]
3.   Podrobna pravila za primjenu ovog članka donose se u skladu s postupkom utvrđenim u članku 41.
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 1998/78
Uredba br. 1998/78 utvrđuje pravila primjene sustava naknade za troškove skladištenja šećera koji je uspostavljen člankom 8. Osnovne uredbe.
Članak 14. stavak 3. te uredbe određuje:
„Kad je količina C šećera za potrebe izvoza zamijenjena istom količinom A šećera ili B šećera, tada se u svrhe naknade zamijenjena količina smatra A šećerom od dana kada su ispunjene izvozne carinske formalnosti.“ [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 2670/81
Donesena na temelju članka 26. stavka 3. Osnovne uredbe, Uredba br. 2670/81 utvrđivala je pretpostavke pod kojima se smatra da je obavljen izvoz C šećera.
Uvodna izjava 5. Uredbe br. 2670/81 glasila je kako slijedi:
„[…] proizvođač mora imati mogućnost izvoziti šećer […] koji nije on sâm proizveo; […] u tom je slučaju potrebno predvidjeti plaćanje paušalnog iznosa koji se u svakom slučaju može smatrati naknadom za svaku korist koja proizlazi iz takve zamjene;
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 2. stavak 2. te uredbe predviđao je:
„Dokaz [o izvozu C šećera] podnosi se u obliku:
a)
izvozne dozvole koju je proizvođaču izdala […] nadležna agencija države članice, navedena u stavku 1.;
b)
dokumenata […] koji su potrebni za vraćanje osiguranja;
c)
proizvođačeve izjave da je on proizveo C šećer […].
[…]
Međutim, predmetni proizvođač može pri izvozu zamijeniti C šećer drugim bijelim šećerom u stanju prema [oznaci 1701 kombinirane nomenklature iz Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (
SL L 256, str. 1
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.)] ili C izoglukozu drugom izoglukozom, koje je proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. U tom slučaju proizvođač koji provodi zamjenu mora platiti […] iznos od 1,25 [eura] za 100 kilograma […].
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Glavni postupak i prethodna pitanja
Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da je primjenom članka 8. stavka 2. Osnovne uredbe proizvođač šećera društvo Pfeifer & Langen primalo naknadu za troškove skladištenja bijelog šećera u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera (u daljnjem tekstu: ZOT šećera) tijekom prodajnih razdoblja 1987./1988. do 1996./1997.
Između 1997. i 2003. društvo Pfeifer & Langen bilo je predmet istrage o prijevari u vezi s naknadom za troškove skladištenja bijelog šećera tijekom navedenih prodajnih razdoblja. U tom mu je smislu osobito prigovoreno da je tijekom prodajnog razdoblja 1990./1991. jednu količinu šećera proizvedenog preko proizvodnih kvota, u tom slučaju kvalificiranog kao „C šećer“, prijavilo kao šećer podoban za naknadu.
Pfeifer & Langen u tom je pogledu naveo da je tijekom prodajnog razdoblja 1990./1991. kupio jednu količinu šećera unutar kvote, u tom slučaju označenog kao „A šećer“ ili „B šećer“, proizvedenog u Francuskoj. Taj je šećer iz te države članice bio određen za jednu od poslovnih jedinica društva Pfeifer & Langen smještenu u Njemačkoj, gdje je u knjige i uveden kao šećer unutar kvote. Međutim, taj šećer nije bio pohranjen u silose tog društva, nego je dobio nove putne dokumente te je prevezen u luku Antwerpen (Belgija) radi izvoza izvan Unije kao C šećer. Društvo Pfeifer & Langen zatim je prijavilo istu količinu C šećera koji je proizveden kao višak (u daljnjem tekstu: predmetni C šećer) kao šećer proizveden unutar kvote za koji je zatražena naknada za troškove skladištenja.
BLE, kao nadležno tijelo za naknadu troškova skladištenja, odlukom od 30. siječnja 2003. djelomično je poništio naknadu za troškove skladištenja dodijeljenu društvu Pfeifer & Langen za razdoblje od srpnja 1990. do lipnja 1991. te je zatražio povrat plaćenih iznosa. Društvo Pfeifer & Langen podnijelo je prigovor protiv te odluke.
BLE je odlukom od 4. listopada 2006. odbio prigovor društva Pfeifer & Langen koji se odnosio na predmetni C šećer.
Društvo Pfeifer & Langen 7. studenoga 2006. podnijelo je tužbu protiv BLE‑ove potonje odluke pred Verwaltungsgerichtom Köln (Upravni sud u Kölnu). To je društvo u svojoj tužbi navelo, među ostalim, da je pri izvozu ispravno zamijenilo predmetni C šećer istom količinom šećera unutar kvote podrijetlom iz Francuske, pa je C šećer bio podoban za naknadu za troškove skladištenja u skladu s člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 1998/78.
Presudom od 25. studenoga 2009. Verwaltungsgericht Köln odbio je zahtjev društva Pfeifer & Langen koji se odnosio na operaciju zamjene šećera što ju je provelo to društvo. Navedeni sud u tom je pogledu smatrao da ta zamjena nije bila u skladu s člankom 2. stavkom 2. podstavkom 2. Uredbe br. 2670/81, koji zahtijeva da je zamjenski šećer proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom u istoj državi članici.
Sud koji je uputio zahtjev, koji postupa povodom žalbe društva Pfeifer & Langen protiv te presude, smatra da ishod postupka koji je pred njim u tijeku ovisi o odgovoru na pitanje je li radi izvoza C šećera moguća zamjena među proizvođačima s poslovnim nastanom u različitim državama članicama, zbog čega je potrebno odrediti koja se odredba primjenjuje na okolnosti predmeta u glavnom postupku – članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 ili članak 2. stavak 2. Uredbe br. 2670/81. Naime, iako se obje te odredbe odnose na zamjenu C šećera, članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 ne propisuje nikakvu posebnu pretpostavku, a članak 2. stavak 2. Uredbe br. 2670/81 propisuje da zamjenski šećer mora proizvesti proizvođač s poslovnim nastanom u istoj državi članici.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno razjasniti zahtijevaju li te odredbe da se količina početnog C šećera fizički zamijeni količinom zamjenskog šećera ili je dostatna računovodstvena zamjena navedenih količina. Naposljetku, ako bi se u predmetu u glavnom postupku primijenio članak 2. stavak 2. Uredbe br. 2670/81, sud koji je uputio zahtjev pita je li ograničenje zamjene na proizvođače s poslovnim nastanom u istoj državi članici ograničenje slobode kretanja robe u Uniji.
U tim okolnostima, Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Viši upravni sud savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Uređuje li članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 na sveobuhvatan način zamjenu šećera u području naknade za troškove skladištenja i ne određuje li ta odredba da zamjenski šećer mora proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora, propisuje li članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 da za ostvarivanje naknade za troškove skladištenja C šećer koji se zamjenjuje mora biti ,stvarno zamijenjen' kod proizvođača šećera?
3.
Ako je na slučaj zamjene šećera primjenjiv članak 2. stavak 2. Uredbe br. 2670/81, zahtijeva li ta odredba da za ostvarivanje naknade za troškove skladištenja C šećer koji se zamjenjuje bude ,stvarno zamijenjen'?
4.
Podredno, je li odredba članka 2. stavka 2. Uredbe br. 2670/81 nevaljana u dijelu u kojem zahtijeva da je zamjenski šećer ,proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice'?“
O prethodnim pitanjima
Uvodna očitovanja
Kao prvo valja podsjetiti da u okviru ZOT‑a šećera Osnovna uredba propisuje sustav nacionalnih kvota za proizvodnju šećera u Uniji. U skladu s člankom 24. te uredbe, države članice dodjeljuju kvotu A i kvotu B svakom proizvođaču šećera na svojem državnom području, poštujući osnovne količine koje su im dane. Šećer proizveden u granicama tih kvota može se staviti u promet u Uniji te ostvarivati različite mjere proizvodnih potpora.
Nasuprot tomu, šećer proizveden povrh kvota dodijeljenih svakom proizvođaču, odnosno C šećer, ne može se prodavati na unutarnjem tržištu. Primjenom članka 26. Osnovne uredbe, taj se šećer načelno mora izvesti u prirodnom stanju izvan Unije prije 1. siječnja nakon predmetnog prodajnog razdoblja.
Kao što to proizlazi iz članaka 1. i 2. Uredbe br. 2670/81, svaki proizvođač načelno mora izvesti C šećer proizveden u vlastitoj proizvodnji. Međutim, kao što je to naglašeno u uvodnoj izjavi 5. te uredbe, Unijin zakonodavac smatrao je prikladnim predvidjeti mogućnost da ti proizvođači u određenim slučajevima izvezu šećer koji nisu sâmi proizveli.
U tu svrhu članak 2. stavak 2. podstavak 2. navedene uredbe predviđa mehanizam koji proizvođaču omogućava da prilikom izvoza zamijeni količinu C šećera koji je dužan izvesti istom količinom šećera unutar kvote koji je proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Iz te odredbe na taj način proizlazi da zamjenski šećer koji je početno ulazio u kategoriju C šećera računovodstvenom promjenom dobiva status šećera unutar kvote i proizvođač ga može slobodno staviti u promet na unutarnjem tržištu, dok se zamjenski šećer koji je početno proizveden unutar kvote izvozi kao C šećer.
Kao drugo, valja podsjetiti da članak 8. stavci 1. i 2. Osnovne uredbe uspostavlja sustav naknade za troškove skladištenja šećera u skladu s kojim su države članice dužne proizvođačima paušalno nadoknaditi troškove koje oni snose za to skladištenje. U skladu s člankom 26. stavkom 1. podstavkom 2. navedene uredbe, naknada je moguća samo za troškove skladištenja šećera proizvedenog u granicama kvota A i B, osim troškova skladištenja C šećera.
Na pitanja suda koji je uputio zahtjev treba odgovoriti u svjetlu tih razmatranja.
Prvo i četvrto pitanje
Svojim prvim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, treba li članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81, promatrane zajedno, tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj proizvođač želi za potrebe izvoza zamijeniti količinu C šećera istom količinom šećera koji je unutar kvote proizveo drugi proizvođač, u okviru naknade za troškove skladištenja valja uzeti u obzir pretpostavke koje se nalaze u potonjoj odredbi i, s druge strane, je li ta ista odredba valjana s obzirom na pravo Unije u mjeri u kojoj zahtijeva da je zamjenski šećer proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice.
Ponajprije valja podsjetiti da članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 predviđa da, kad je količina šećera za potrebe izvoza zamijenjena odgovarajućom količinom A šećera ili B šećera, tada se u svrhe naknade količina koja je zamijenjena smatra A šećerom od dana kada su ispunjene izvozne carinske formalnosti.
S obzirom na njezin tekst, potrebno je navesti da ta odredba ne utvrđuje trenutak od kojeg se, u svrhe izračuna naknade za troškove skladištenja, redovno zamijenjena količina C šećera šećerom unutar kvote mora smatrati šećerom podobnim za navedenu naknadu.
Kad je riječ o situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj proizvođač za potrebe izvoza želi zamijeniti jednu količinu C šećera istom količinom šećera koji je proizveo drugi proizvođač unutar kvote, valja također uzeti u obzir pretpostavke iz članka 2. stavka 2. podstavka 2. Uredbe br. 2670/81.
U tom pogledu, iz teksta te potonje odredbe proizlazi da su za pravilnost takve zamjene predviđene tri pretpostavke. Kao prvo, zamjenski šećer mora biti obuhvaćen kodom 1701 kombinirane nomenklature u Prilogu I. Uredbi br. 2658/87, kao drugo, taj šećer trebao je proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice i, kao treće, proizvođač koji provodi zamjenu mora platiti iznos od 1,25 eura za svakih 100 kilograma zamjenskog šećera.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da iz njemačke verzije teksta članka 2. stavka 2. podstavka 2. Uredbe br. 2670/81, u njegovoj početnoj verziji, nije moguće sa sigurnošću zaključiti da ta odredba određuje da zamjenski šećer mora proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Naime, u navedenoj je verziji glagol „proizvesti“ u jednini pa bi gramatičko tumačenje dovelo do stajališta da se pretpostavka prema kojoj zamjenski proizvod mora proizvesti proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice primjenjuje samo na zamjenu C izoglukoze.
S tim u vezi dostatno je podsjetiti da nužnost ujednačene primjene i tumačenja odredaba prava Unije isključuje da se u slučaju sumnje tekst odredbe razmatra izdvojeno u jednoj od svojih jezičnih verzija, nego, naprotiv, zahtijeva tumačenje i primjenu s obzirom na jezične verzije utvrđene na drugim službenim jezicima (vidjeti osobito presude Stauder, 29/69,
EU:C:1969:57
, t. 3.; Moksel Import und Export, 55/87,
EU:C:1988:377
, t. 15.; EMU Tabac i dr., C‑296/95,
EU:C:1998:152
, t. 36. i Profisa, C‑63/06,
EU:C:2007:233
, t. 13.).
Međutim, unatoč mogućoj dvosmislenosti izričaja članka 2. stavka 2. podstavka 2. Uredbe br. 2670/81 na njemačkom jeziku u njegovoj početnoj verziji, iz teksta te odredbe u drugim službenim jezičnim verzijama, a osobito na francuskom, grčkom, talijanskom i nizozemskom jeziku, izričito proizlazi da je zakonodavac Unije kao pretpostavku za zamjenu C šećera za potrebe izvoza propisao da je zamjenski šećer morao proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Štoviše, ta pretpostavka jasno proizlazi iz teksta verzije te uredbe na njemačkom jeziku, kako je primjenjiva
ratione temporis
na dan činjenica u predmetu u glavnom postupku, i osobito iz izraza „die von einem anderen auf dem Hoheitsgebiet desselben Mitgliedstaats ansässigen Hersteller erzeugt worden sind“.
Naposljetku, u mjeri u kojoj članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81 propisuje da je zamjenski šećer morao proizvesti drugi proizvođač s poslovnim nastanom u istoj državi članici, sud koji je uputio zahtjev pita je li ta odredba valjana s obzirom na pravo Unije, a osobito s obzirom na pravila primarnog prava koja se odnose na slobodu kretanja robe, odnosno članke 34. i 35. UFEU‑a.
Uistinu, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u člancima 34. i 35. UFEU‑a propisana zabrana količinskih ograničenja i mjera s istovrsnim učinkom vrijedi ne samo za nacionalne mjere nego i za mjere Unijinih institucija (vidjeti u tom smislu presude Denkavit Nederland, 15/83,
EU:C:1984:183
, t. 15.; Meyhui, C‑51/93,
EU:C:1994:312
, t. 11.; Kieffer i Thill, C‑114/96,
EU:C:1997:316
, t. 27. kao i Alliance for Natural Health i dr., C‑154/04 i C‑155/04,
EU:C:2005:449
, t. 47.).
Međutim, valja utvrditi da je pretpostavka prema kojoj zamjenski šećer mora proizvesti proizvođač s poslovnim nastanom u istoj državi članici, propisana u članku 2. stavku 2. podstavku 2. Uredbe br. 2670/81, čak i ako predstavlja ograničenje u smislu članaka 34. i 35. UFEU‑a, u svakom slučaju opravdana s obzirom na to da je to jedna od nužnih posljedica sustava kvota koji je uspostavljen Osnovnom uredbom.
Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 3., 10. i 14. Osnovne uredbe, sustav kvota jedna je od mjera ZOT‑a šećera čiji je krajnji cilj stabilizacija tržišta Unije i stoga, među ostalim, osiguranje održavanja nužnih jamstava zaposlenja i životnog standarda Unijinih proizvođača. U tom okviru nacionalne kvote jamče proizvođačima cijene Zajednice i prodaju njihove proizvodnje (vidjeti u tom smislu presudu Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija, C‑68/05 P,
EU:C:2006:674
, t. 59. i 62. kao i rješenje Isera & Scaldis Sugar i dr., C‑154/12,
EU:C:2013:101
, t. 46.).
Zakonodavac Unije propisao je u tu svrhu, kao što se na to podsjeća u točki 22. ove presude, raspodjelu proizvodnje šećera u Uniji među državama članicama. Na svakoj je državi članici da među proizvođačima šećera na svojem državnom području u obliku kvota A i B raspodijeli osnovne količine koje su im dodijeljene radi uređenja proizvodnje šećera.
Međutim, zamjena C šećera za potrebe izvoza među proizvođačima s poslovnim nastanom u različitim državama članicama, koji su obuhvaćeni različitim nacionalnim kvotama, narušavala bi strukturu sustava proizvodnih kvota uspostavljenog Osnovnom uredbom. Naime, operacija zamjene C šećera za potrebe izvoza, kao što je to opisano u točki 25. ove presude, činjenično bi predstavljala prijenos kvota s proizvođača koji isporučuje zamjenski šećer na proizvođača koji provodi tu zamjenu. Iz toga bi osobito slijedilo to da se kvote tih dvaju proizvođača ne bi više podudarale s kvotama koje su im početno dodijelile odnosne države članice prema njihovoj osnovnoj količini.
Stoga pretpostavka kao što je ona uspostavljena člankom 2. stavkom 2. podstavkom 2. Uredbe br. 2670/81 nije protivna zabranama propisanima u člancima 34. i 35. UFEU‑a.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81, promatrane zajedno, treba tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj proizvođač za potrebe izvoza želi zamijeniti jednu količinu C šećera istom količinom šećera koji je proizveo drugi proizvođač unutar kvote, u okviru naknade za troškove skladištenja valja uzeti u obzir pretpostavke koje se nalaze u potonjoj odredbi. Te pretpostavke osobito obuhvaćaju zahtjev da je zamjenski šećer proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Ispitivanje upućenih pitanja nije otkrilo nijedan element koji bi utjecao na valjanost te odredbe.
Drugo i treće pitanje
Svojim drugim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81 tumačiti na način da, kao pretpostavku pravilnosti operacije zamjene šećera, zahtijevaju da je proizvođač stvarno zamijenio količinu početnog C šećera i količinu zamjenskog šećera.
Uvodno valja podsjetiti da, kao što je to utvrđeno u točki 30. ove presude, članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 ne utvrđuje trenutak od kojeg se, u svrhe izračuna naknade za troškove skladištenja, redovno zamijenjena količina C šećera šećerom unutar kvote mora smatrati šećerom podobnim za navedenu naknadu. Pretpostavke pravilnosti operacije zamjene za potrebe izvoza C šećera šećerom unutar kvote koji je proizveo drugi proizvođač obuhvaćene su, naime, člankom 2. stavkom 2. podstavkom 2. Uredbe br. 2670/81.
Što se tiče te potonje odredbe, valja utvrditi da se pretpostavka prema kojoj se količina početnog C šećera mora stvarno zamijeniti količinom zamjenskog šećera ne nalazi u pretpostavkama propisanima u njezinu tekstu, na koje se podsjeća u točki 32. ove presude. Stoga navedena odredba ne nameće takvu stvarnu zamjenu.
Taj zaključak potvrđuje činjenica, kao što su to naveli Pfeifer & Langen kao i BLE u svojim pisanim očitovanjima, da je bijeli šećer homogen proizvod pa ne postoje zamjetne fizičke razlike između početnog C šećera, s jedne strane, i zamjenskog šećera, s druge strane.
Usto, iz uvodne izjave 5. Uredbe br. 2670/81 proizlazi da mehanizam zamjene za potrebe izvoza C šećera omogućava proizvođaču da ispuni svoju obvezu izvoza C šećera izvoženjem šećera koji nije on sâm proizveo. Zahtijevanje stvarne zamjene zamijenjenih količina šećera bilo bi protivno tom cilju.
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81 treba tumačiti na način da kao pretpostavku pravilnosti operacije zamjene za potrebe izvoza šećera ne zahtijevaju da je proizvođač stvarno zamijenio količinu početnog C šećera i količinu zamjenskog šećera.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 14. stavak 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 1998/78 od 18. kolovoza 1978. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu sustava naknade za troškove skladištenja u sektoru šećera, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 1714/88 od 13. lipnja 1988., i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2670/81 od 14. rujna 1981. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu proizvodnje izvan kvote u sektoru šećera, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 3892/88 od 14. prosinca 1988., promatrane zajedno, treba tumačiti na način da, u situaciji kao što je ona u glavnom postupku, u kojoj proizvođač za potrebe izvoza želi zamijeniti jednu količinu C šećera istom količinom šećera koji je proizveo drugi proizvođač unutar kvote, u okviru naknade za troškove skladištenja valja uzeti u obzir pretpostavke koje se nalaze u potonjoj odredbi. Te pretpostavke osobito uključuju zahtjev da je zamjenski šećer proizveo drugi proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice. Ispitivanje upućenih pitanja nije otkrilo nijedan element koji bi utjecao na valjanost te odredbe.

2.
Članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1998/78 i članak 2. stavak 2. podstavak 2. Uredbe br. 2670/81 treba tumačiti na način da kao pretpostavku pravilnosti operacije zamjene za potrebe izvoza šećera ne zahtijevaju da je proizvođač stvarno zamijenio količinu početnog C šećera i količinu zamjenskog šećera.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački