CELEX: 62009CJ0388
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Socialinė apsauga
Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71
15, 27 ir 28 straipsniai
EB 39 ir 42 straipsniai
Buvęs darbuotojas migrantas
Kilmės valstybėje narėje ir kitoje valstybėje narėje vykdyta profesinė veikla
Išėjimas į pensiją kilmės valstybėje narėje
Dviejų valstybių narių mokama pensija
Nuo socialinės apsaugos sistemos atskiras režimas, kuriuo apdraudžiama slaugos rizika
Buvimas ankstesnėje darbo vietos valstybėje narėje
Savanoriškasis nuolatinis draudimas pagal minėtą sistemą
Teisės į slaugos išmoką išsaugojimas sugrįžus į kilmės valstybę

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės
apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams,
judantiems Bendrijoje, kuris buvo iš dalies pakeistas ir atnaujintas 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97
(OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3), su pakeitimais, padarytais 2001 m. birželio
5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001 (OL L 187, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
5 sk., 4 t., p. 129; toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 27 bei 28 straipsnių ir EB 39 bei 42 straipsnių aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp J. F. da Silva Martins ir
Bank Betriebskrankenkasse
–
Pflegenkasse
(toliau –
Bank BKK
) dėl J. F. da Silva Martins draudimo savanoriškuoju nuolatiniu draudimu pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą ir teisės
gauti Vokietijos slaugos išmoką.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Reglamentas Nr. 1408/71 buvo priimtas pagal EEB sutarties 51 straipsnį (vėliau – EB sutarties 51 straipsnis, po pakeitimo –
EB 42 straipsnis, dabar – SESV 48 straipsnis).
Kaip nustatyta Reglamento Nr. 1408/71 antroje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse, šiuo reglamentu siekiama užtikrinti
laisvą pagal darbo sutartis dirbančių darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų judėjimą Europos Sąjungoje, atsižvelgiant
į nacionalinės teisės aktų socialinės apsaugos srityje ypatybes.
Šiuo tikslu, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1408/71 penktos, šeštos ir dešimtos konstatuojamųjų dalių, juo, atsižvelgiant į
skirtingus valstybių narių teisės aktus, nustatomas darbuotojų lygiateisiškumo principas, taip pat siekiama geriau užtikrinti
visų vienoje valstybėje narėje dirbančių darbuotojų lygiateisiškumą ir nesudaryti sunkumų darbuotojams, pasinaudojusiems judėjimo
laisve.
Siekiant išvengti kelių valstybių narių taikytinų nacionalinės teisės aktų sutapimo ir dėl to galimų sudėtingų situacijų pagal
Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas suinteresuotiesiems asmenims iš esmės turėtų būti taikoma tik vienos valstybės narės socialinės
apsaugos sistema.
Šio reglamento bendrosios nuostatos įtvirtintos I antraštinės dalies 1–12 straipsniuose.
Šio reglamento 1 straipsnyje numatyta, kad šiame reglamente:
„a)      „darbuotojas“ [pagal darbo sutartį dirbantis asmuo ir savarankiškai dirbantis asmuo] reiškia:
i)      bet kurį asmenį, apdraustą privalomu [privalomuoju] arba neprivalomu [neprivalomuoju] nuolatiniu draudimu nuo vieno ar daugiau
draudiminių įvykių, kuriuos apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų arba savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos
sistemos arba valstybės tarnautojų speciali sistema;
<...>
h)      gyvenamoji vieta reiškia vietą, kurioje paprastai gyvenama;
<...>
o)      kompetentinga įstaiga reiškia:
i)            įstaigą, kurioje atitinkamas asmuo yra apdraustas prašymo gauti išmoką pateikimo metu, arba
ii)      įstaigą, kurioje atitinkamas asmuo turi ar turėtų teisę į išmokas, jeigu jis ar jo šeimos nariai gyventų valstybės narės teritorijoje,
kurioje yra ši įstaiga, arba
<...>;
p)      gyvenamosios vietos įstaiga ir buvimo vietos įstaiga atitinkamai reiškia įstaigą, kuri yra kompetentinga mokėti išmokas atitinkamam
asmeniui pagal jo gyvenamąją vietą, arba įstaigą, kuri yra kompetentinga mokėti išmokas atitinkamam asmeniui pagal jo buvimo
vietą remiantis tų įstaigų administruojamais teisės aktais, arba, kai tokios įstaigos nėra, įstaigą, kurią paskiria atitinkamos
valstybės narės kompetentinga valdžios institucija;
q)      kompetentinga valstybė reiškia valstybę narę, kurios teritorijoje yra įsikūrusi kompetentinga įstaiga;
<...>
t)      išmokos ir pensijos reiškia visas išmokas ir pensijas, įskaitant visas jų dalis, mokamas iš valstybinių fondų, periodiškus
padidinimus ir priemokas, atsižvelgiant į III antraštinės dalies nuostatas, taip pat vienkartines išmokas, kurios gali būti
išmokamos vietoj pensijų, ir mokėjimus, susijusius su įmokų kompensavimu;
<...>“
Minėto reglamento 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ji taikoma pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantiems asmenims,
kurių gyvenamoji vieta yra valstybės narės teritorijoje.
Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
a)      ligos ir motinystės išmokas;
b)      invalidumo išmokas <...>;
c)      senatvės išmokas;
<...>
h)      išmokas šeimai.“
Šio reglamento 9 straipsnio „Savanoriško [savanoriškojo] ar neprivalomo [neprivalomojo] nuolatinio draudimo pripažinimas“
1 dalyje nustatyta:
„Bet kurios valstybės narės teisinės nuostatos, pagal kurias savanoriškas [savanoriškasis] ar neprivalomas [neprivalomasis]
draudimas pripažįstamas priklausomai nuo gyvenimo šios valstybės teritorijoje, netaikomos darbuotojams [asmenims], <...> gyvenantiems
kitos valstybės narės teritorijoje, jeigu jiems kažkuriuo jų darbinio amžiaus metu buvo taikomi pirmosios valstybės teisės
aktai“.
Reglamento Nr. 1408/71 12 straipsnio „Išmokų sutapimo išvengimas“ 1 dalyje nustatyta:
„Šis reglamentas negali nei suteikti, nei išsaugoti teisės gauti kelias tos pačios rūšies išmokas už vieną ir tą patį privalomojo
draudimo laikotarpį. Tačiau ši nuostata netaikoma išmokoms invalidumo, senatvės, mirties atvejais (pensijoms) ar išmokoms
dėl profesinės ligos, kurias skiria dviejų ar daugiau valstybių narių įstaigos pagal 41 straipsnį, 43 straipsnio 2 ir 3 dalis,
46, 50 ir 51 straipsnius arba 60 straipsnio 1 dalies b punktą.“
Šio reglamento II antraštinėje dalyje „Taikytinų teisės aktų nustatymas“ 13 straipsnyje „Bendrosios taisyklės“ nustatyta:
„1.      Laikantis 14c ir 14f straipsnių, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai.
Tokie teisės aktai nustatomi remiantis šios antraštinės dalies nuostatomis.
2.      Laikantis 14–17 straipsnių nuostatų:
a)      vienos valstybės narės teritorijoje dirbančiam darbuotojui taikomi tos valstybės teisės aktai, <...>
<...>
f)      asmeniui, kuriam nustoja galioję valstybės narės teisės aktai, kol bus pradėti taikyti kitos valstybės narės teisės aktai,
pagal vieno iš aukščiau nurodytų papunkčių taisykles arba pagal vieną iš 14–17 straipsniuose nurodytų išimčių ar specialių
nuostatų, taikomos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktų nuostatos.“
To paties reglamento II antraštinės dalies 15 straipsnyje „Savanoriško [savanoriškojo] ar neprivalomo [neprivalomojo] nuolatinio
draudimo taisyklės“ nustatyta:
„1.      13–14d straipsniai netaikomi savanoriškam [savanoriškajam] draudimui ar pasirinktam [neprivalomajam] nuolatiniam draudimui,
nebent vienos iš 4 straipsnyje nurodytų sričių atžvilgiu valstybėje narėje yra tik savanoriškojo draudimo sistema.
2.      Jeigu taikant dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktus draudimas sutampa:
–        pagal privalomo [privalomojo] draudimo sistemą ir vieną ar daugiau savanoriškojo ar neprivalomo [neprivalomojo] nuolatinio
draudimo sistemas, atitinkamam asmeniui taikoma tiktai privalomojo draudimo sistema,
–        <...>
3.      Tačiau invalidumo, senatvės ir mirties (pensijų) atžvilgiu atitinkamas asmuo gali pasirinkti valstybės narės savanorišką [savanoriškąjį]
ar neprivalomą [neprivalomąjį] nuolatinio draudimo sistemą, net jeigu privalomasis draudimas jam taikomas pagal kitos valstybės
narės teisės aktus, kiek tokį sutapimą aiškiai ar numanomai pripažįsta pirmoji valstybė narė.“
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies pavadinimo, joje nustatomos specialiosios nuostatos, susijusios
su įvairių išmokų kategorijomis. Šios antraštinės dalies pirmas skyrius pavadintas „Liga ir motinystė“.
Minėto reglamento 1 skyriaus 2 skirsnio „Darbuotojai [Pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantys asmenys] bei jų šeimos
nariai“ 19 straipsnio „Gyvenimas valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė. Bendrosios taisyklės“ 1 dalyje nustatyta:
„1.      Darbuotojas [Pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantis asmuo], gyvenantis valstybės narės, kitos nei kompetentinga
valstybė, teritorijoje, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei gauti išmokas [įgyti] <...>,
toje valstybėje, kurioje jis gyvena, gauna:
a)      išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia gyvenamosios vietos įstaiga pagal tos įstaigos administruojamų
teisės aktų nuostatas, tartum jis būtų joje apdraustas;
b)      išmokas pinigais, kurias moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamus teisės aktus. <...>“
Šios antraštinės dalies 5 skirsnio „Pensininkai ir jų šeimos nariai“ 27 straipsnyje „Pensijos, mokėtinos pagal kelių valstybių
teisės aktus, kai teisė į išmokas natūra įgyta gyvenamosios vietos šalyje“ nustatyta:
„Pensininkas, turintis teisę gauti pensijas pagal dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktus ir turintis teisę į išmokas
natūra pagal valstybės narės, kurioje jis gyvena, teisės aktus <...> šias išmokas gauna iš gyvenamosios vietos įstaigos ir
tos įstaigos sąskaita, tartum jis būtų pensininkas, kuriam pensija mokama tiktai pagal pastarosios valstybės teisės aktus.“
Reglamento Nr. 1408/71 5 skirsnio 28 straipsnio „Pensijos, mokėtinos pagal vienos ar kelių valstybių teisės aktus, kai teisė
į išmokas gyvenamojoje šalyje neįgyta“ 1 dalyje numatyta:
„1. Pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba turintis teisę gauti pensijas
pagal dviejų ar kelių valstybių narių teisės aktus ir neturintis teisės gauti išmokas pagal valstybės narės, kurios teritorijoje
jis gyvena, teisės aktus, nepaisant to, turi teisę <...> gauti tokias išmokas <...>, tartum turėtų teisę jas gauti pagal valstybės
narės arba bent jau vienos kompetentingos valstybės narės teisės aktus pensijų atžvilgiu, jeigu jis gyventų tos valstybės
teritorijoje. Išmokos mokamos tokiomis sąlygomis:
a)      išmokas natūra 2 dalies nurodytos įstaigos sąskaita teikia gyvenamosios vietos įstaiga, tartum atitinkamas asmuo būtų pensininkas
pagal tos valstybės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktus, ir turėtų teisę į tokias išmokas;
b)      kur reikia, laikydamasi 2 dalies nurodytų taisyklių, išmokas pinigais moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamus
teisės aktus. Tačiau kompetentingos įstaigos ir gyvenamosios vietos įstaigos susitarimu tokias išmokas pagal kompetentingos
valstybės teisės aktus gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios įstaigos sąskaita.“

Vokietijos teisės aktai
Socialinės apsaugos kodekso IV knygos (
Sozialgesetzbuch IV
) 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1.      Pareigą apsidrausti ir teisę į draudimo išmoką reglamentuojančios nuostatos taikomos:
1)      tiek, kiek jomis reikalaujama dirbti arba vykdyti savarankišką veiklą, visiems asmenims, vykdantiems minėtą pirmos arba antros
rūšies veiklą šio kodekso taikymo teritorijoje;
2)      tiek, kiek jomis reikalaujama dirbti arba vykdyti savarankišką veiklą, visiems asmenims, kuriems dėl nuolatinės arba įprastos
gyvenamosios vietos taikomas šis kodeksas.“
Socialinės apsaugos kodekso XI knygos (
Sozialgesetzbuch XI
, toliau – SGB XI) 26 straipsnyje „Nuolatinis draudimas“ nustatyta:
„1.      Asmenys, kurie daugiau nebegali būti draudžiami pagal privalomojo draudimo sistemą <...> ir kurie buvo draudžiami bent 24 mėnesius
per penkerius metus arba 12 mėnesių prieš pasibaigiant šiam draudimui, gali išlaikyti slaugos draudimo sistemos draudimą apsidrausdami
nuolatiniu draudimu tik tuo atveju, jeigu yra apsidraudę privalomuoju draudimu pagal 23 straipsnio 1 dalį <...>. Pirmame sakinyje
aprašytais atvejais prašymas pateikiamas kompetentingam slaugos draudimo fondui per tris mėnesius nuo draudimo pabaigos <...>.
2.      Asmenys, kurie daugiau nebegali būti draudžiami pagal privalomojo draudimo sistemą, nes pakeičia gyvenamąją vietą ir persikelia
į užsienį arba paprastai gyvena užsienyje, pagal savo pateiktą prašymą gali toliau savanoriškai mokėti draudimo įmokas. Prašymas
turi būti pateiktas slaugos kasai, kurioje prašytojas buvo paskiausiai apdraustas, ne vėliau kaip per mėnesį nuo to momento,
kai nebeliko pareigos apsidrausti privalomuoju draudimu. <...>“
Pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalį, išskyrus tam tikras išimtis, susijusias su laikinomis išvykomis, teisė į išmokas sustabdoma
tol, kol apsidraudęs asmuo yra užsienyje.

Portugalijos teisės aktai
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, Portugalijoje apsigyvenęs pensininkas, pripažintas slaugos
reikalingu asmeniu, iš principo turi teisę į socialines išmokas, kaip antai sveikatos draudimo išmoką, iš jo socialinėmis
įmokomis nuo bendrų pajamų finansuojamos sistemos. Tačiau jis neturi teisės į slaugos išmokas Portugalijoje, nes Portugalijos
socialinio draudimo sistemoje tokių šios rizikos draudimo išmokų nenumatyta. Išmokos slaugos poreikių turintiems asmenims
(jei ir būtų teikiamos) teikiamos natūra pagal socialinės paslaugos ir sveikatos draudimą. Esant ilgalaikiams slaugos poreikiams
pagal Portugalijos sistemą numatyta galimybė padidinti invalidumo pensiją.
Savo rašytinėse pastabose Portugalijos vyriausybė nurodo, kad Portugalijos teisėje tokių išmokų, susijusių su slaugos poreikiu,
nenumatyta. Nacionalinė sveikatos sistema nepriklauso nuo draudimo sąlygų, o šios sistemos teikiamos išmokos natūra nėra skirtos
tokioms situacijoms spręsti. Tačiau pensininkai, invalidai arba maitintojo netekę asmenys, kuriems reikalinga slauga, pagal
Portugalijos teisės aktus gali, nelygu slaugos poreikis, gauti pensijos priemoką.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
J. F. da Silva Martins, gimęs 1935 m., yra Portugalijos pilietis. Trumpą laiką padirbęs Portugalijoje, jis apsigyveno ir dirbo
Vokietijoje. Nuo 1974 m. kovo mėn. jis apsidraudė
Bank BKK
sveikatos draudimu, o, įvedus slaugos draudimą Vokietijoje, 1995 m. sausį apsidraudė šios įstaigos slaugos draudimu. Nuo 1996 m.
rugsėjo jis gaudavo maždaug 700 eurų dydžio Vokietijos senatvės pensiją, o nuo 2000 m. gegužės mėn. papildomai pradėjo gauti
maždaug 150 eurų dydžio Portugalijos senatvės pensiją.
Nuo tada, kai ieškovas pradėjo gauti senatvės pensiją Vokietijoje, jis buvo apsidraudęs
Krankenversichrung der Rentner
(Pensininkų sveikatos draudimo įstaiga) draudimu. Nuo 2001 m. rugpjūčio mėn.
Bank BKK
jam teikė slaugos išmokas natūra. Kadangi jis nuo 2001 m. gruodžio mėn. vidurio apsigyveno Portugalijoje (kaip teigė iš pradžių –
tik laikinai), 2002 m. gegužės 8 d. sprendimu
Bank BKK
jam suteikė 2002 m. sausio 1 d. įstatymo numatytą mėnesinę 205 eurų slaugos išmoką ir ją mokėjo iki 2002 m. gruodžio 31 dienos.
Kai
Bank BKK
sužinojo, kad J. F. da Silva Martins galutinai nusprendė išvykti iš Vokietijos nuo 2002 m. liepos 31 d., 2003 m. vasario 5 d.
sprendimu nutraukė ieškovo slaugos draudimą nuo 2002 m. liepos 31 d., o vėlesniu, 2003 m. vasario 12 d., sprendimu pareikalavo
grąžinti per laikotarpį nuo 2002 m. rugpjūčio iki gruodžio mėn. išmokėtas slaugos išmokas – iš viso 1 025 eurų (5 x 205 eurų).
2003 m. vasario 21 d. raštu J. F. da Silva Martins pateikus prieštaravimą, 2004 m. vasario 4 d. sprendimu
Bank BKK
jį atmetė kaip nepagrįstą.

Sozialgericht Frankfurt am Main
patenkino dėl pirmiau minėto sprendimo pateiktą ieškinį. Jis panaikino ginčijamus sprendimus ir nustatė, kad J. F. da Silva Martins
ir toliau lieka apdraustas
Bank BKK
savanoriškuoju nuolatiniu draudimu, o pastarasis ir toliau – net ir po 2003 m. sausio 1 d. – privalo jam teikti įstatyme nustatytas
slaugos išmokas.
2007 m. rugsėjo 13 d. sprendimu
Hessische Landessozialgericht
atmetė
Bank BKK
dėl šio sprendimo paduotą apeliacinį skundą tiek, kiek jis susijęs su reikalavimu grąžinti slaugos išmokas. Be to, minėtas
Landessozialgericht
pakeitė
Sozialgericht Frankfurt am Main
sprendimą ir atmetė skundą motyvuodamas tuo, kad pagal SGB XI 26 straipsnio 1 dalį ieškovas nebegali draustis savanoriškuoju
nuolatiniu draudimu, nes būtina paraiška nebuvo paduota per šioje nuostatoje nustatytą trijų mėnesių terminą.
Apeliaciniame skunde
Bundessozialgericht
J. F. da Silva Martins teigia, kad buvo pažeistas EB 18 straipsnis ir EB 39 bei 42 straipsniai, taip pat pažeisti Reglamento
Nr. 1408/71 19, 27 ir 28 straipsniai. Jo manymu, turi būti įmanoma slaugos draudimo išmokas perkelti į kitą Europos Sąjungos
šalį, ypač tuomet, kai – kaip ir šioje byloje – draudimas finansuojamas iš paties išmokos gavėjo įmokų, o jo gimtojoje šalyje,
Portugalijoje, panašios išmokos nenumatytos.

Bundessozialgericht
pirmiausia nurodo, kad, priešingai, nei teigė
Hessisches Landessozialgericht
(Heseno federalinės žemės socialinių bylų teismas), pagal Vokietijos teisę iš principo J. F. da Silva Martins gali išsaugoti
Bank BKK
slaugos draudimą apsidrausdamas savanoriškuoju nuolatiniu draudimu nuo 2002 m. rugpjūčio 1 dienos.
Tačiau
Bundessozialgericht
(Federalinis socialinių bylų teismas) iš esmės mano, jog, atsižvelgiant į tai, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką
Molenaar
, susiklosčiusią priėmus 1998 m. kovo 5 d. Sprendimą
Molenaar
(C‑160/96, Rink. p. I‑843, 22–25 punktai), slaugos išmokos aprioriškai patenka į sveikatos draudimo sritį, Reglamente Nr. 1408/71
nustatytos įstatymų kolizijos taisyklės draudžia J. F. da Silva Martins išsaugoti draudimą pagal Vokietijos slaugos draudimo
sistemą. Iš tiesų, viena vertus, Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos draudžia jam išsaugoti privalomąjį slaugos draudimą galutinai
persikėlus gyventi į Portugaliją. Antra vertus, nepaisant Vokietijos įstatymų leidėjo pozicijos, šio reglamento 15 straipsnio
2 dalyje draudžiama jam išsaugoti slaugos draudimą apsidraudžiant savanoriškuoju nuolatiniu draudimu.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar, atsižvelgiant į EB 42 straipsnį, Reglamento Nr. 1408/71
28 straipsnio 1 dalies b punktas gali būti aiškinamas taip, kad jis taikomas tokiais atvejais, kaip nagrinėjamasis šioje pagrindinėje
byloje, o J. F. da Silva Martins galėtų gauti Vokietijos slaugos draudimo išmoką Portugalijoje, ar, priešingai, kaip teigia
Bank BKK
, pagal šio reglamento 27 straipsnį jis gali prašyti tik Portugalijos teisėje numatytų sveikatos draudimo išmokų, nes Vokietijos
slaugos draudimas yra sveikatos draudimo sudedamoji dalis, kaip tai suprantama pagal minėtą reglamentą ir atsižvelgiant į
teismo praktiką
Molenaar
.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar aiškinant Reglamentą Nr. 1408/71, pirmiausia jo 27 ir
28 straipsnius, reikia atsižvelgti į kai kuriose valstybėse narėse, pavyzdžiui, Vokietijoje, egzistuojantį savarankišką slaugos
draudimą, nenumatytą, jo manymu, kitose valstybėse, kaip antai Portugalijoje.
Šiomis aplinkybėmis
Bundessozialgericht
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:
„Ar Europos bendrijos pirminės teisės ir (arba) antrinės teisės nuostatoms migruojančių darbuotojų judėjimo laisvės ir socialinio
saugumo srityje (ypač (EB) 39 bei 42 straipsniams ir Reglamento Nr. 1408/71 27 bei 28 straipsniams) neprieštarauja tai, kad
pagal darbo sutartį dirbęs darbuotojas ir savarankiškai dirbęs asmuo, gaunantis senatvės pensiją tiek savo gimtojoje šalyje,
tiek „ankstesnėje“ šalyje, kurioje jis dirbo, atsižvelgiant į jo slaugos poreikius, įgijęs teisę į slaugos išmoką „ankstesnėje“
valstybėje, kurioje jis dirbo, sugrįžęs į savo gimtąją šalį praranda šią teisę?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo Teismo klausia, ar Reglamentas Nr. 1408/71,
pirmiausia jo 27 ir 28 straipsniai, arba atitinkamai SESV 45 ir 48 straipsniai draudžia asmeniui, kurio situacija tokia, kaip
nagrinėjama pagrindinėje byloje, gaunančiam pensiją iš senatvės draudimo kasų tiek savo kilmės valstybėje narėje, tiek valstybėje
narėje, kurioje jis išdirbo ilgiausią savo profesinio gyvenimo dalį, iš pastarosios valstybės narės persikėlusiam į savo kilmės
valstybę narę, toliau gauti, kadangi jis apsidraudęs savanoriškuoju nuolatiniu draudimu valstybės narės, kurioje jis išdirbo
ilgiausią savo profesinio gyvenimo dalį, slaugos draudimo sistemoje, šio draudimo išmokas pinigais, ypač jei valstybėje narėje,
kurioje yra jo gyvenamoji vieta, nenumatytos išmokos, konkrečiai susijusios su slaugos rizika.
Portugalijos vyriausybė ir Komisija iš esmės palaiko J. F. da Silva Martins dėl jo siekiamo tikslo, t. y. pervesti slaugos
išmokas, kurios turi būti mokamos pagal kitos atitinkamos valstybės narės socialinės apsaugos sistemą, į jo kilmės valstybę
narę, kurioje jis vėl nuolat gyvena. Tačiau
Bank BKK
, Vokietijos, Čekijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės laikosi priešingos nuomonės.

Pirminės pastabos
Pirmiausia primintina, kad pensininkai, pagal vienos ar keleto valstybių narių teisės aktus įgiję teisę į pensiją, net ir
tada, kai jie nevykdo jokios profesinės veiklos, dėl to, kad yra apsidraudę socialinės apsaugos draudimu, patenka į Reglamento
Nr. 1408/71 nuostatų dėl „darbuotojų“ taikymo sritį, jei jiems netaikytinos specialios nuostatos (šiuo klausimu žr. 1998 m.
kovo 5 d. Sprendimo
Kulzer
, C‑194/96, Rink. p. I‑895, 24 punktą ir 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Habelt ir kt
., C‑396/05, C‑419/05 ir C‑450/05, Rink. p. I‑11895, 57 punktą).
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka, kai ji suteikiama gavėjams
neatsižvelgiant į individualų ir diskrecinį asmeninių poreikių vertinimą, remiantis teisės aktais apibrėžta situacija, ir
kai ji susijusi su viena iš Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai išvardytų sričių (visų pirma žr. 1985 m.
kovo 27 d. Sprendimo
Hoeckx
, 249/83, Rink. p. 973, 12–14 punktus ir Sprendimo
Scrivner ir Cole
, 122/84, Rink. p. 1027, 19–21 punktus; 1991 m. birželio 20 d. Sprendimą
Newton
, C‑356/89, Rink. p. I‑3017, ir 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo
Hughes
, C‑78/91, Rink. p. I‑4839, 15 punktą).
Akivaizdu, kad vis daugiau žmonių Europos Sąjungoje dėl senyvo amžiaus praranda savarankiškumą ir tampa priklausomi nuo kitų,
norėdami kasdien atlikti pačius būtiniausius veiksmus.
Tik palyginti neseniai pagal kelių valstybių narių socialinės apsaugos sistemas draudžiama nuo tokios slaugos rizikos (toliau –
slaugos rizika). Ši rizika aiškiai nenurodoma Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje pateiktame išmokų rūšių, kurioms
taikomas šis reglamentas, sąraše.
Kaip matyti iš šio sprendimo 38 punkto, minėtas sąrašas yra išsamus, todėl jame nepaminėtai socialinės apsaugos sričiai šis
straipsnis netaikomas, net jei juo teisės turėtojams suteikiamas teisiškai apibrėžtas statusas, kuris suteikia teisę gauti
išmoką (visų pirma žr. minėto Sprendimo
Hoeckx
12 punktą; 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo
Otte
, C‑25/95, Rink. p. I‑3745, 22 punktą ir minėto Sprendimo
Molenaar
20 punktą).
Būtent šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pagal šio sprendimo 38 punkte nurodytą teismo praktiką ir atsižvelgdamas į Vokietijos
slaugos rizikos draudimo sudedamuosius elementus minėto Sprendimo
Molenaar
22–25 punktuose iš esmės nusprendė, kad tokios išmokos, kokios mokamos pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą, nors ir
turi tik joms būdingų savybių, turi būti tapatinamos su „ligos išmokomis“, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 1408/71
4 straipsnio 1 dalies a punktą.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog išmokos, kaip antai mokamos pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą,
iš esmės skirtos sveikatos draudimo, su kuriuo jos, be to, susijusios organizaciniu požiūriu, išmokoms papildyti, siekiant
pagerinti asmenų, kuriems reikalinga slauga, sveikatos būklę ir gyvenimo sąlygas (minėto Sprendimo
Molenaar
24 punktas). Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Vokietijos slaugos draudimo sistemoje numatyta slaugos pašalpa, kuri
teikiama kaip finansinė parama, leidžianti bendrai pagerinti asmenų, kuriems reikalinga slauga, gyvenimo lygį kompensuojant
papildomas išlaidas, patiriamas dėl jų būklės, yra sveikatos draudimo „išmoka pinigais“, numatyta Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio
1 dalies b punkte (žr. minėto Sprendimo
Molenaar
35 ir 36 punktai).
Tokios analizės buvo laikomasi vėlesnėse bylose, susijusiose su Vokietijos slaugos draudimu (žr. 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo
Gaumain‑Cerri ir Barth
, C‑502/01 ir C‑31/02, Rink. p. I‑6483, 19–23 ir 25–26 punktus ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
von Chamier‑Glisczinski
, C‑208/07, Rink. p. I‑6095, 40 punktą).
Be to, dėl tam tikrų socialinės apsaugos išmokų, mokamų pagal kitas, o ne Vokietijos nacionalines slaugos draudimo sistemas,
Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad objektyviai skirtos išmokos, remiantis teisės aktais apibrėžta situacija, kuriomis
siekiama pagerinti asmenų, kuriems reikalinga slauga, sveikatos būklę ir gyvenimą, turi būti laikomos „ligos išmokomis“, kaip
tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktą (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Jauch
, C‑215/99, Rink. p. I‑1901, 28 punktą; 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo
Hosse
, C‑286/03, Rink. p. I‑1771, 38–44 punktus ir 2007 m. spalio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑299/05, Rink. p. I‑8695, 10, 61 ir 70 punktus).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas, be kita ko, nurodė, jog nesvarbu, kad nagrinėjama pašalpa, atsižvelgiant į asmens slaugos
poreikį, finansiškai papildys suinteresuotojo asmens pensiją, skiriamą ne dėl ligos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Hosse
28 punktą), ar kad šios išmokos suteikimas nebus privalomai siejamas su ligos draudimo išmokos mokėjimu (šiuo klausimu žr.
minėto Sprendimo
Hosse
43 punktą). Šiuo klausimu taip pat nesvarbu, kad atitinkamos išmokos tikslas, kitaip nei išmokų tam tikruose kituose pirmiau
minėtuose su šia sritimi susijusiuose Teisingumo Teismo sprendimuose, nėra papildyti sveikatos draudimo išmokas (šiuo klausimu
žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą
70 punktą).
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad nors Reglamente Nr. 1408/71 ir nėra nuostatų, konkrečiai susijusių su slaugos rizika, Teisingumo
Teismas sutapatino tam tikras su šia rizika susijusias išmokas su „ligos išmokomis“, kaip jos suprantamos pagal minėto reglamento
4 straipsnio 1 dalies a punktą, tačiau jis visuomet pripažino, jog išmokos, susijusios su slaugos rizika, palyginti su „klasikinėmis“
ligos išmokomis, kurioms siaurąja prasme taikoma minėta nuostata (toliau – ligos išmokos siaurąja prasme), daugių daugiausia
turi papildomą pobūdį ir nebūtinai sudaro pastarųjų išmokų sudedamąją dalį.
Iš tiesų šiuo klausimu pažymėtina, kad, priešingai nei ligos išmokų siaurąja prasme atveju, išmokos slaugos rizikai padengti –
jos paprastai būna ilgalaikės – iš principo nėra trumpalaikiai mokėjimai. Tačiau, kaip pirmiausia matyti iš aplinkybių, kuriomis
remiantis klostėsi šio sprendimo 45 ir 46 punktuose nurodyta teismo praktika, negalima atmesti, jog išmokos slaugos rizikai
padengti, nors ir turi būti sutapatinamos su „ligos išmokomis“, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio
1 dalies a punktą, gali, pirmiausia atsižvelgiant į jų taikymo būdus, turėti ypatybių, kurios iš tikrųjų taip pat tam tikra
prasme šias išmokas priartina prie invalidumo ir senatvės sričių, kaip tai nustatyta minėto 4 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose,
nors jos ir negali būti aiškiai priskirtos vienai ar kitai sričiai.
Į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą reikia atsakyti atsižvelgiant į šiuos svarstymus.

Dėl galimybės išsaugoti Vokietijos slaugos draudimą apsidraudžiant savanoriškuoju nuolatiniu draudimu, esant tokiai situacijai,
kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje
Šiuo atveju, kaip pirmiausia matyti iš šio sprendimo 30 punkto,
Bundessozialgericht
manymu, pagal Vokietijos teisę iš principo asmuo, kurio situacija tokia kaip J. F. da Silva Martins, gali išsaugoti
Bank BKK
slaugos draudimą apsidrausdamas savanoriškuoju nuolatiniu draudimu nuo 2002 m. rugpjūčio 1 d., tačiau jis negali išsaugoti
privalomojo draudimo pagal Vokietijos sveikatos draudimo sistemą po to, kai deklaruoja išvykimą iš Vokietijos.
Vis dėlto panašu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog pagal Reglamentą Nr. 1408/71, bent
jau iš pirmo žvilgsnio, asmuo, kurio situacija tokia kaip J. F. da Silva Martins, negali išsaugoti slaugos draudimo apsidrausdamas
savanoriškuoju nuolatiniu draudimu.
Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti, ar, kaip, regis, aiškino nacionalinis teismas, pagal minėto reglamento 15 straipsnio
2 dalyje nustatytas įstatymų kolizijos taisykles draudžiama, kad asmuo, kurio situacija tokia kaip J. F. da Silva Martins,
išsaugotų savo Vokietijos slaugos draudimą apsidrausdamas savanoriškuoju nuolatiniu draudimu, nes toks asmuo, pakeitęs valstybę,
kurioje gyvena, nuo tol pagal minėto reglamento 13 straipsnio 2 dalies f punktą iš esmės turi būti draudžiamas pagal šios
naujos valstybės narės, kurioje gyvena, socialinės apsaugos sistemą (šiuo klausimu žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimo
Laurin Effing
, C‑302/02, Rink. p. I‑553, 41 punktą).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1408/71 nuostatomis, apibrėžiančiomis Sąjungoje judantiems pagal darbo sutartis
dirbantiems darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims taikytinus teisės aktus, siekiama užtikrinti, kad suinteresuotiesiems
asmenims būtų taikoma vienos valstybės narės socialinės apsaugos sistema, siekiant išvengti taikytinų nacionalinės teisės
aktų sutapimo ir dėl to susiklostančių sudėtingų situacijų (šiuo klausimu visų pirma žr. 1986 m. birželio 12 d. Sprendimo
Ten Holder
, 302/84, Rink. p. 1821, 19 ir 20 punktus ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Schwemmer
, C‑16/09, Rink. p. I‑0000, 40 punktą). Šis vienos socialinės apsaugos sistemos principas pirmiausia įtvirtintas Reglamento
Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo
van Pommeren‑Bourgondiën
, C‑227/03, Rink. p. I‑6101, 38 punktą ir 2008 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Bosmann
, C‑352/06, Rink. p. I‑3827, 16 punktą).
Minėtas vienos socialinės apsaugos sistemos principas taip pat nustatytas Reglamento Nr. 1408/71 15 straipsnio 2 dalyje. Pagal
šios nuostatos pirmą įtrauką, jeigu taikant dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktus draudimas sutampa pagal privalomojo
draudimo sistemą ir vieną ar daugiau savanoriškojo ar neprivalomojo nuolatinio draudimo sistemų, suinteresuotajam asmeniui
išimtinai taikoma pirmoji draudimo sistema.
Tačiau ši nuostata negali būti taikoma tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje.
Iš tiesų pagal minėto reglamento 15 straipsnio 1 dalį jame nurodytos nuostatos, pirmiausia 13 straipsnio, kurios įtvirtina
šio sprendimo 53 punkte nustatytą principą, netaikomos savanoriškajam ar neprivalomajam nuolatiniam draudimui, nebent, turint
omeny vieną iš šio reglamento 4 straipsnyje nurodytų sričių, valstybėje narėje yra tik savanoriškojo draudimo sistema. Taigi,
kaip matyti pirmiausia iš šio sprendimo 19–23 punktų, nepanašu, kad minėta išlyga būtų svarbi tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama
pagrindinėje byloje, nes Vokietijos slaugos draudimui paprastai taikoma privalomojo draudimo sistema. Darytina išvada, kad
pagal Reglamento Nr. 1408/71 15 straipsnio 1 dalį minėtas vienos socialinės apsaugos sistemos principas netaikomas tokiai
situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje.
Be to, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 aštuntą konstatuojamąją dalį, jo 15 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip,
kad ja siekiama išvengti, kad asmuo turėtų mokėti su ta pačia rizika susijusias įmokas pagal dvi skirtingas socialinės apsaugos
sistemas – privalomąją ir neprivalomąją – su visomis iš to galinčiomis kilti komplikacijomis. Tačiau šios nuostatos nesiekiama
taikyti tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai nagrinėjamos savanoriškojo nuolatinio ir privalomojo
draudimo įmokos susijusios su rizikomis, kurios, net jei ir pagal šio sprendimo 42–46 punktuose nurodytą teismo praktiką gali
būti siejamos su Reglamento Nr. 1408/71 tikslais, tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 39, 40, 47 ir 48 punktų, nėra tapačios
atitinkamai slaugos rizikai ir ligos rizikai siaurąja prasme pagal minėto reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punktą.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad Reglamentas Nr. 1408/71 tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios
pagrindinėje byloje, nedraudžia apsidrausti savanoriškuoju nuolatiniu draudimu pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą.
Darytina išvada, kad Reglamentas Nr. 1408/71 iš principo nedraudžia asmeniui, kurio situacija tokia kaip J. F. da Silva Martins,
išlaikyti savanoriškojo draudimo pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą remiantis Vokietijos teise, net jei jis tuo pačiu
laikotarpiu pagal minėtą reglamento 13 straipsnio 2 dalies f punktą taip pat yra apsidraudęs privalomuoju draudimu pagal Portugalijos
socialinės apsaugos sistemą.

Dėl Reglamento Nr. 1408/71 27 ir 28 straipsnių aiškinimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tiesų pažymi, kad Portugalijoje, kitaip nei Vokietijoje, nėra atskiros
socialinės apsaugos sistemos, pagal kurią būtų konkrečiai draudžiama nuo slaugos rizikos. Jis svarsto, ar todėl Reglamento
Nr. 1408/71 28 straipsnis, o ne jo 27 straipsnis neturėtų būti taikomas tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje
byloje, tačiau tik dėl išmokų, susijusių su draudimu nuo slaugos rizikos, priešingai nei ligos išmokų siaurąja prasme atveju.
Šiuo klausimu primintina, kad minėto reglamento 28 straipsnis pirmiausia taikomas situacijose, kai pensininkas, turintis teisę
gauti pensiją pagal dviejų ar kelių valstybių narių teisės aktus, neturi teisės gauti išmokų pagal valstybės narės, kurios
teritorijoje jis gyvena, teisės aktus.
Darytina išvada, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, mano, kad pagal Portugalijos socialinės
apsaugos teisės aktus asmenys, kurių situacija tokia kaip J. F. da Silva Martins, negali prašyti su slaugos rizika susijusių
išmokų pinigais.
Tačiau, kaip matyti pirmiausia iš šio sprendimo 22–23 punktų, negalima iš karto atmesti galimybės, kad nors Portugalijos socialinės
apsaugos sistemoje, priešingai nei Vokietijos sistemoje, nenustatytas atskiras režimas, susijęs vien su slaugos rizika, numatytos
tam tikros išmokos pinigais, susijusios su slaugos rizika, pirmiausia pensijų priemokos, mokamos atsižvelgiant į slaugos poreikį.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į šio sprendimo 42–46 punktuose
nurodytą teismo praktiką, turi patikrinti teiginį, kad Portugalijoje nenumatyta jokia socialinės apsaugos sistemos išmoka,
susijusi su slaugos rizika (taip pat pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Jauch
26 punktą).
Bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į minėtą teismo praktiką, pagal kurią socialinės apsaugos sistemos išmokos, susijusios su
slaugos rizika, remiantis toje pačioje teismo praktikoje nustatytais kriterijais, sutapatinamos su „ligos išmokomis“, kaip
jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktą, darytina išvada, kad minėto reglamento 28 straipsnis
negali būti taikomas tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai suinteresuotasis asmuo, gaunantis senatvės
pensiją pagal valstybės narės, kurioje gyvena, teisės aktus, remiantis tais pačiais teisės aktais, turi teisę į ligos išmokas
siaurąja prasme.
Iš tiesų pagal Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnį pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal vienos valstybės narės
teisės aktus arba turintis teisę gauti pensijas pagal dviejų ar kelių valstybių narių teisės aktus ir turintis teisę gauti
ligos išmokas pagal šios valstybės narės teisės aktus, šias išmokas gauna iš gyvenamosios vietos įstaigos ir tos įstaigos
sąskaita, tartum jis būtų pensininkas, kuriam pensija mokama tiktai pagal pastarosios valstybės teisės aktus.
Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamoje situacijoje būtent Portugalijos Respublika, kaip viena iš valstybių narių, privalančių
mokėti J. F. da Silva Martins senatvės pensiją, nes yra valstybė narė, kurioje jis gyvena, turi mokėti ligos išmokas siaurąja
prasme (pagal analogiją žr. 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
Nikula,
C‑50/05, Rink. p. I‑7029, 22 ir 23 punktus).
Taigi, kaip matyti iš šio sprendimo 39–46 punktų, išmokos, susijusios su slaugos rizika, sutapatinamos su „ligos išmokomis“,
kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktą. Darytina išvada, kad kai ankstesnis darbuotojas
migrantas turi teisę gauti pensijas pagal dviejų ar kelių valstybių narių, įskaitant valstybę narę, kurios teritorijoje jis
gyvena, teisės aktus, būtent pastaroji valstybė narė pagal Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnį iš principo turi mokėti išmokas,
susijusias su slaugos rizika.
Pagal šio sprendimo 40–48 punktuose nurodytus samprotavimus, Reglamente Nr. 1408/71 nesant nuostatų, konkrečiai reglamentuojančių
slaugos riziką, tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnį reikia
aiškinti atsižvelgiant į šio reglamento tikslus ir išmokų, susijusių su slaugos rizika, ypatybes, palyginti su ligos išmokomis
siaurąja prasme (visų pirma pagal analogiją žr. 1979 m. kovo 6 d. Sprendimo
Rossi
, 100/78, Rink. p. 831, 12 punktą ir 1989 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Dammer
, C‑168/88, Rink. p. 4553, 20 punktą).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos, priimtos remiantis SESV 48 straipsniu, turi būti aiškinamos
atsižvelgiant į šio straipsnio tikslą – prisidėti prie kuo didesnės darbuotojų migrantų judėjimo laisvės užtikrinimo (visų
pirma žr. 1978 m. spalio 12 d. Sprendimo
Belbouab
, 10/78, Rink. p. 1915, 5 punktą; minėto Sprendimo
Jauch
20 punktą; minėto Sprendimo
Hosse
24 punktą ir 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Hendrix
, C‑287/05, Rink. p. I‑6909, 52 punktą).
Kadangi SESV 48 straipsnyje numatytas valstybių narių teisės aktų koordinavimas, o ne derinimas (visų pirma žr. 1988 m. liepos
5 d. Sprendimo
Borowitz,
21/87, Rink. p. 3715, 23 punktą), ši teisės nuostata neturi įtakos materialiesiems ir procedūriniams atskirų valstybių narių
socialinės apsaugos sistemų skirtumams ir dėl to prie jų prisijungusių asmenų teisėms, o kiekviena valstybė narė išlieka kompetentinga
pagal Sąjungos teisę savo teisės aktuose nustatyti socialinės apsaugos sistemos išmokų skyrimo sąlygas (šiuo klausimu žr.
minėto Sprendimo
von Chamier‑Glisczinski
84 punktą ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
van Delft ir kt.,
C‑345/09, Rink. p. I‑0000, 99 punktą).
Šiomis aplinkybėmis pirminė Sąjungos teisė negali garantuoti apdraustajam, kad jo persikėlimas į kitą valstybę narę išliks
neutralus socialinės apsaugos atžvilgiu, be kita ko, kiek tai susiję su ligos išmokomis. Taigi situacija, kai persikėlus gyventi
į kitą valstybę narę atitinkamai pagal Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas taikomi nacionalinės teisės aktai, kurie mažiau palankūs
socialinės apsaugos išmokų atžvilgiu, iš principo gali atitikti Sąjungos pirminės teisės reikalavimus laisvo darbuotojų judėjimo
srityje (visų pirma pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
von Chamier‑Glisczinski
85 ir 87 punktus).
Tačiau iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad toks atitikimas galimas tik tuomet, jei dėl nacionalinės teisės aktų
darbuotojo padėtis netampa mažiau palanki, palyginti su asmenų, kurie visą veiklą vykdo valstybėje narėje, kur šie aktai taikomi,
arba palyginti su asmenų, kurie jau moka įmokas, padėtimi, jeigu šie aktai paprasčiausiai nelemia socialinio draudimo įmokų,
kurios prarandamos, mokėjimo (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo
Hervein ir kt.
, C‑393/99 ir C‑394/99, Rink. p. I‑2829, 51 punktą; 2006 m. kovo 9 d. Sprendimo
Piatkowski
, C‑493/04, Rink. p. I‑2369, 34 punktą; 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo
Leyman
, C‑3/08, Rink. p. I‑9085, 45 punktą ir minėto Sprendimo
van Delft ir kt.
101 punktą).
Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, SESV 45 ir 48 straipsnių tikslas nebūtų pasiektas, jeigu, pasinaudoję teise
laisvai judėti, darbuotojai prarastų socialinės apsaugos lengvatas, užtikrintas jiems vienos valstybės narės teisės aktais,
ypač kai šios lengvatos yra atlygis už jų sumokėtas įmokas (visų pirma šiuo klausimu žr. 1975 m. spalio 21 d. Sprendimo
Petroni
, 24/75, Rink. p. 1149, 13 punktą; 1986 m. vasario 25 d. Sprendimo
Spruyt
, 284/84, Rink. p. 685, 19 punktą; 1997 m. vasario 27 d. Sprendimo
Bastos Moriana ir kt.
, C‑59/95, Rink. p. I‑1071, 17 punktą; minėto Sprendimo
Jauch
20 punktą ir minėto Sprendimo
Bosmann
29 punktą).
Iš tiesų Sąjungos teisės aktai, susiję su nacionalinės teisės aktų socialinės apsaugos srityje derinimu, atsižvelgiant visų
pirma į tokio derinimo tikslus, išskyrus tiems tikslams neprieštaraujančias akivaizdžias išimtis, neturėtų būti taikomi taip,
kad atimtų iš darbuotojo migranto ar jo įpėdinių teisę gauti išmokas, mokamas tik pagal vienos valstybės narės teisės aktus
(visų pirma žr. 1967 m. liepos 5 d. Sprendimo
Colditz
, 9/67, Rink. p. 297, 304; minėto Sprendimo
Rossi
14 punktą bei minėto Sprendimo
Schwemmer
58 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Be to, iš teismo praktikos taip pat matyti, kad SESV 45–48 straipsniais, kaip ir Reglamentu Nr. 1408/71, pirmiausia siekiama
išvengti, kad darbuotojas, kuris pasinaudojo laisvo judėjimo teise ir dirbo daugiau nei vienoje valstybėje narėje, be objektyvios
priežasties būtų vertinamas mažiau palankiai nei darbuotojas, kuris visą laiką dirbo vienoje valstybėje narėje (visų pirma
šiuo klausimu žr. 1977 m. gegužės 5 d. Sprendimo
Jansen
, 104/76, Rink. p. 829, 12 punktą; 1991 m. kovo 7 d. Sprendimo
Masgio,
C‑10/90, Rink. p. I‑1119, 17, 19 ir 23 punktus; 1995 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
Vougioukas
, C‑443/93, Rink. p. I‑4033, 41 ir 42 punktus; 1997 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Iurlaro,
C‑322/95, Rink. p. I‑4881, 23 ir 30 punktus ir minėto Sprendimo
Leyman
45 punktą).
Taigi, kai, kaip nagrinėjamaja pagrindinėje byloje, tik pagal nacionalinę teisę – ir to Reglamentas Nr. 1408/71 nedraudžia –
asmeniui, kurio padėtis tokia kaip J. F. da Silva Martins, leidžiama apsidrausti atskiros socialinės apsaugos sistemos draudimu,
susijusiu su slaugos rizika, jei šis asmuo privalomąjį minimalų laikotarpį mokėjo įmokas, kad galėtų pasinaudoti išmokomis
esant slaugos poreikiui, dėl to, jog visų šios sistemos išmokų mokėjimai savaime sustabdomi suinteresuotajam asmeniui savo
gyvenamąją vietą perkėlus į kitą Sąjungos valstybę narę, gali būti, kaip iš esmės pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas – priešingai, nei teigia Vokietijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, – kad bus prarastos socialinio draudimo
įmokos, bent kiek tai susiję su tokio nuolatinio draudimo įmokų mokėjimu pakeitus gyvenamąją vietą.
Be to, kaip pirmiausia matyti iš šio sprendimo 70, 71 ir 74 punktų, su SESV 48 straipsnio tikslu būtų nesuderinama, jei buvęs
darbuotojas migrantas, kurio padėtis tokia kaip J. F. da Silva Martins, vien dėl to, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnį
turi teisę į ligos išmoką siaurąja prasme pagal valstybės narės, kurioje jis gyvena, teisės aktus, prarastų bet kokią naudą,
gautiną už jo ankstesnėje valstybėje narėje, kurioje jis dirbo, pagal savarankišką draudimo sistemą, kurioje nedraudžiama
ligos rizikos siaurąja prasme draudimu pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktą, o draudžiama tik slaugos
draudimu, sumokėtas įmokas. Dar rimtesnių pasekmių kiltų, kaip nurodoma šio sprendimo 64 punkte, – šią prielaidą turi patikrinti
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – jei minėtoje valstybėje narėje, kurioje gyvenama, nebūtų su slaugos
rizika susijusios socialinės apsaugos išmokos pinigais.
Be to, tokiomis aplinkybėmis toks buvęs darbuotojas migrantas, kaip aptariamasis šioje byloje, baigęs savo profesinę veiklą
ir vėl persikėlęs į savo kilmės valstybę narę, būtų mažiau palankioje padėtyje, palyginti su darbuotojais, gaunančiais pensiją
tik iš vienos valstybės narės ir per visą profesinę karjerą dirbusiais tik vienoje valstybėje narėje, kurie jau išėję į pensiją
pakeitė savo gyvenamąją vietą ir apsigyveno kitoje valstybėje narėje.
Iš tiesų šios asmenų kategorijos atveju pagal atitinkamas Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas, pirmiausia jo 28 straipsnio 1 dalies
a punktą, siejamą su šio sprendimo 42–46 punktuose nurodyta praktika, ankstesnėje valstybėje narėje, kurioje buvo dirbama,
numatytos išmokos pinigais, susijusios su slaugos išmoka, kadangi jos sutapatinamos su ligos išmokomis siaurąja prasme, iš
principo turėtų būti mokamos už kompetentingos valstybės ribų (visų pirma pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Molenaar
43 punktą ir minėto Sprendimo
Jauch
10, 11 ir 35 punktus).
Šiomis aplinkybėmis, pirmiausia atsižvelgiant į šio sprendimo 73–76 punktuose nurodytą teismo praktiką, Reglamento Nr. 1408/71
27 straipsnis, kiek jis susijęs su išmokomis pinigais, susijusiomis su slaugos rizika, tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama
pagrindinėje byloje, turi būti aiškinamas taip, kad teisė į ligos išmokas siaurąja prasme valstybėje narėje, kurioje gyvenama,
nepanaikina kitoje valstybėje narėje įgytos teisės, susijusios tik su laikotarpiais, už kuriuos pagal tos valstybės teisės
aktus, reglamentuojančius slaugos riziką, mokėtos draudimo įmokos (visų pirma pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Dammer
21–23 punktus ir nurodytą teismų praktiką ir minėto Sprendimo
Bastos Moriana ir kt.
17 punktą).
Tačiau pirmiausia pagal Reglamento Nr. 1408/71 12 straipsnio reikalavimus, renkantis tokį aiškinimą šioje byloje, reikia atsižvelgti
į galimybę, kad po prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atliktų patikrinimų pagal šio sprendimo 63–64 punktus
minėtas teismas padarys išvadą, jog tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, Portugalijoje pagal šios
valstybės teisę egzistuoja išmokos pinigais, susijusios su slaugos rizika.
Tokiomis aplinkybėmis Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnį reikia aiškinti taip, kad kai valstybėje narėje, kurioje yra gyvenamoji
vieta, yra numatytos mažesnės išmokos pinigais, susijusios su slaugos rizika, nei kitos valstybės narės, kuri privalo mokėti
pensiją, išmokos, susijusios su šia rizika, pagal principus, kuriais grindžiamas Reglamentas Nr. 1408/71, reikalaujama, kad
asmuo, kurio padėtis tokia kaip J. F. da Silva Martins, iš pastarosios valstybės narės kompetentingos institucijos gautų išmokų
priemoką, lygią dviejų minėtų išmokų sumų skirtumui (visų pirma pagal analogiją žr. 1980 m. birželio 12 d. Sprendimo
Laterza
, 733/79, Rink. p. 1915, 9 punktą; 1980 m. liepos 9 d. Sprendimo
Gravina
, 807/79, Rink. p. 2205, 8 punktą; 1983 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
D’Amario
, 320/82, Rink. p. 3811, 7 punktą; minėto Sprendimo
Dammer
23 ir 24 punktus; 1991 m. birželio 11 d. Sprendimo
Athanasopoulos ir kt.
, C‑251/89, Rink. p. I‑2797, 17 punktą ir minėto Sprendimo
Bastos Moriana ir kt.
16 punktą).
Tokios išvados negali paneigti Vokietijos vyriausybės nurodytas faktas, kad, remiantis SGB XI 34 straipsniu, asmens, kuriam
reikalinga slauga, teisė pagal nagrinėjamą savanoriškąjį nuolatinį draudimą, nustatytą SGB XI 26 straipsnyje, į pagrindinėje
byloje nagrinėjamą išmoką iš esmės sustabdoma tol, kol apsidraudęs asmuo yra užsienyje.
Iš tiesų Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad mokėjimai į socialinės apsaugos draudimo sistemą iš principo suteikia
apdraustajam darbuotojui teisę gauti atitinkamas išmokas, jei jis tenkina kompetentingos valstybės narės nustatytas sąlygas,
išskyrus tas, kurios neatitinka Sąjungos teisės nuostatų, taikomų socialinės apsaugos srityje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Molenaar
43 punktą).
Taigi, kaip matyti iš 73–76 punktuose nurodytos teismo praktikos, SESV 48 straipsnio tikslas nebūtų pasiektas, jeigu darbuotojui,
išskyrus aiškiai, atsižvelgiant į Europos Sąjungos sutarties tikslus, Sąjungos teisėje nustatytus atvejus, pagal valstybės
narės teisės aktus socialinės apsaugos lengvatos, numatytos šios valstybės narės teisės aktuose, būtų suteikiamos tik tuomet,
jei darbuotojas gyvena valstybės narės teritorijoje (taip pat šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Athanasopoulos ir kt.
20 punktą).
Nors tiesa, kaip teigia Vokietijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, kad tuo pat metu suteikiant tapačias skirtingų valstybių
narių išmokas, susijusias su slaugos rizika, ir išmokant jas pinigais gali kilti praktinių sunkumų, kurie dabartinėje Sąjungos
teisėje dar nėra visiškai išspręsti pagal Sąjungos teisės nuostatas, susijusias su socialinės apsaugos sistemų derinimu, vien
ši aplinkybė negali pateisinti tokio Reglamento Nr. 1408/71 aiškinimo, pagal kurį buvęs darbuotojas migrantas, kuriam tik
pagal valstybės narės, kurioje jis dirbo, teisės aktus leista apsidrausti nuolatiniu savanoriškuoju draudimu, susijusiu su
slaugos rizika, prarastų įmokėtas šio socialinio draudimo įmokas, todėl būtų mažiau palankiai traktuojamas nei darbuotojas,
kuris visą laiką dirbo vienoje valstybėje narėje (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
D’Amario
8 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios šioje
byloje, Reglamento Nr. 1408/71 15 ir 27 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie neprieštarauja, jog asmuo, kurio situacija
tokia, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, gaunantis senatvės pensiją tiek iš savo kilmės valstybės narės, tiek iš valstybės
narės, kurioje jis praleido didžiąją profesinio gyvenimo dalį, pensijų draudimo kasų ir iš pastarosios valstybės narės išsikėlęs
į savo kilmės valstybę narę, gali, kadangi yra apsidraudęs savanoriškuoju nuolatiniu draudimu pagal valstybės narės, kurioje
jis praleido didžiąją profesinio gyvenimo dalį, savarankišką slaugos draudimo sistemą, ir toliau gauti atitinkamas šio draudimo
išmokas pinigais, ypač jei valstybėje narėje, kurioje jis gyvena, išmokos pinigais, būtent susijusios su slaugos rizika, neegzistuoja,
o tai turi patikrinti nacionalinis teismas. Tačiau jei gyvenamosios vietos valstybės narės teisės aktuose su slaugos rizika
susijusios išmokos pinigais numatytos, tačiau mažesnės nei kitoje valstybėje narėje, kuri turi mokėti pensiją, Reglamento
Nr. 1408/71 27 straipsnis su pakeitimais turi būti aiškinamas taip, kad toks asmuo turi teisę į pastarosios valstybės narės
kompetentingos įstaigos sąskaita mokamą išmokų priemoką, lygią šių dviejų išmokų sumų skirtumui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, kuris buvo iš dalies pakeistas ir
atnaujintas 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97, su pakeitimais, padarytais 2001 m. birželio 5 d. Europos
Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001, 15 ir 27 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie neprieštarauja
tam, jog asmuo, kurio situacija tokia, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, gaunantis senatvės pensiją tiek iš savo kilmės
valstybės narės, tiek iš valstybės narės, kurioje jis praleido didžiąją profesinio gyvenimo dalį, senatvės draudimo kasų ir
iš pastarosios valstybės narės išsikėlęs į savo kilmės valstybę narę, gali, kadangi yra apsidraudęs savanoriškuoju nuolatiniu
draudimu pagal valstybės narės, kurioje jis praleido didžiąją profesinio gyvenimo dalį, savarankišką slaugos draudimo sistemą,
ir toliau gauti atitinkamas šio draudimo išmokas pinigais, ypač jei valstybėje narėje, kurioje jis gyvena, išmokos pinigais,
būtent susijusios su slaugos rizika, neegzistuoja, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.
Tačiau jei, skirtingai nuo tokio atvejo, gyvenamosios vietos valstybės narės teisės aktuose su slaugos rizika susijusios išmokos
pinigais numatytos, tačiau mažesnės nei kitoje valstybėje narėje, kuri turi mokėti pensiją, Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnis
su pakeitimais turi būti aiškinamas taip, kad toks asmuo turi teisę į pastarosios valstybės narės kompetentingos įstaigos
sąskaita mokamą išmokų priemoką, lygią šių dviejų išmokų sumų skirtumui.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.