CELEX: 62007TJ0138
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Trh instalace a údržby výtahů a eskalátorů
Rozhodnutí, jímž se konstatuje porušení článku 81 ES
Manipulování s nabídkovými řízeními
Rozdělení trhů
Stanovení cen

Předmětem projednávané věci je návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2007) 512 v konečném znění ze dne 21. února 2007 v řízení
podle článku 81 [ES] (věc COMP/E-1/38.823 – Výtahy a eskalátory) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí je zveřejněno
v
Úředním věstníku Evropské unie
ze dne 26. března 2008 (Úř. věst. C 75, s. 19) nebo podpůrně snížení výše pokut uložených žalobkyním.
V napadeném rozhodnutí měla Komise Evropských společenství za to, že následující společnosti porušily článek 81 ES:
–        Kone Belgium SA (dále jen „Kone Belgie“), Kone GmbH (dále jen „Kone Německo“), Kone Luxembourg Sàrl (dále jen „Kone Lucembursko“),
Kone BV Liften en Roltrappen (dále jen „Kone Nizozemsko“) a Kone Oyj (dále jen „KC“) (dále společně či jednotlivě jen „Kone“);
–        Otis SA (dále jen „Otis Belgie“), Otis GmbH & Co. OHG (dále jen „Otis Německo“), General Technic-Otis Sàrl (dále jen „GTO“),
General Technic Sàrl (dále jen „GT“), Otis BV (dále jen „Otis Nizozemsko“), Otis Elevator Company (dále jen „OEC“) a United
Technologies Corporation (dále jen „UTC“) (dále společně či jednotlivě jen „Otis“);
–        Schindler SA (dále jen „Schindler Belgie“), Schindler Deutschland Holding GmbH (dále jen „Schindler Německo“), Schindler Sàrl
(dále jen „Schindler Lucembursko“), Schindler Liften BV (dále jen „Schindler Nizozemsko“) a Schindler Holding Ltd (dále společně
či jednotlivě jen „Schindler“);
–        ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (dále jen „TKLA“), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (dále jen „TKA“), ThyssenKrupp Fahrtreppen
GmbH (dále jen „TKF“), ThyssenKrupp Elevator AG (dále jen „TKE“), ThyssenKrupp AG (dále jen „TKAG“), ThyssenKrupp Ascenseurs
Luxembourg Sàrl (dále jen „TKAL“) a ThyssenKrupp Liften BV (dále jen „TKL“) (dále společně či jednotlivě jen „ThyssenKrupp“)
a
–        Mitsubishi Elevator Europe BV (dále jen „MEE“).
Schindler je jednou z předních světových skupin dodávajících výtahy a eskalátory. Její mateřskou společností je společnost
Schindler Holding, usazená ve Švýcarsku (bod 27 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Schindler působí v oblasti výtahů a eskalátorů
prostřednictvím národních dceřiných společností. Těmito společnostmi jsou zejména Schindler Belgie v Belgii, Schindler Německo
v Německu, Schindler Lucembursko v Lucembursku a Schindler Nizozemsko v Nizozemsku (body 28 až 32 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Správní řízení
1.
Šetření Komise
Během léta 2003 byly Komisi předány informace týkající se možné existence kartelové dohody mezi čtyřmi hlavními evropskými
výrobci výtahů a eskalátorů, kteří vykonávají obchodní činnost v Unii, a sice Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp (body 3
a 91 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Belgie
Počínaje dnem 28. ledna 2004 a v průběhu března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 2 a 3 nařízení Rady č. 17 ze
dne 6. února 1962, první nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01,
s. 3), šetření zejména v prostorách dceřiných společností Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp v Belgii (body 92, 93, 95 a 97
odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Kone, Otis, ThyssenKrupp a Schindler podaly postupně žádosti na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení
pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002 C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155) (dále jen „oznámení o spolupráci z roku 2002“).
Tyto žádosti byly doplněny dotčenými podniky (body 94, 96, 98 a 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 29. června 2004 byla Kone poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. b) tohoto oznámení (bod 99 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
V období od září do prosince 2004 Komise rovněž zaslala žádosti o informace na základě článku 18 nařízení Rady (ES) č. 1/2003
ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003
L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) podnikům, které se účastnily protiprávního jednání v Belgii, několika zákazníkům v tomto
členském státě a belgickému sdružení Agoria (body 101 a 102 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Německo
Počínaje dnem 28. ledna 2004 a v průběhu března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména
v prostorách dceřiných společností Otis a ThyssenKrupp v Německu (body 104 a 106 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ve dnech 12. a 18. února 2004 doplnila Kone svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 ze dne 2. února 2004
týkající se Belgie o informace týkající se Německa. Stejně tak Otis v období od března 2004 do února 2005 doplnila svou žádost
týkající se Belgie o informace týkající se Německa. Schindler podala dne 25. listopadu 2004 žádost na základě uvedeného oznámení,
která obsahovala informace týkající se Německa a která byla doplněna v období od prosince 2004 do února 2005. Nakonec v prosinci
2005 podala ThyssenKrupp rovněž na základě tohoto oznámení Komisi žádost týkající se Německa (body 105, 107, 112 a 114 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
V období od září do listopadu 2004 Komise rovněž zaslala žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům,
které se účastnily protiprávního jednání v Německu, několika zákazníkům v tomto členském státě a sdružením VDMA, VFA a VMA
(body 110, 111 a 113 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Lucembursko
Dne 5. února 2004 Kone doplnila svou žádost ze dne 2. února 2004 týkající se Belgie o informace týkající se Lucemburska. Otis
a ThyssenKrupp podaly ústně žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající se Lucemburska. Žádost na základě
téhož oznámení týkající se Lucemburska byla podána společností Schindler (body 115, 118, 119 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Počínaje dnem 9. března 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména v prostorách dceřiných
společností Schindler a ThyssenKrupp v Lucembursku (bod 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 29. června 2004 byla Kone poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. b) oznámení o spolupráci z roku 2002,
pokud jde o část její žádosti týkající se Lucemburska (bod 120 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V září a v říjnu 2004 zaslala Komise žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům, které se účastnily
protiprávního jednání v Lucembursku, několika zákazníkům v tomto členském státě a Fédération luxembourgeoise des ascensoristes
(body 122 a 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Nizozemsko
V březnu 2004 podala Otis žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající se Nizozemska, která byla následně
doplněna. V dubnu 2004 byla žádost na základě tohoto oznámení podána ThyssenKrupp a tato žádost byla následně rovněž několikrát
doplněna. Nakonec, dne 19. července 2004 Kone doplnila svou žádost ze dne 2. února 2004 týkající se Belgie o informace týkající
se Nizozemska (body 127, 129 a 130 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dne 27. července 2004 byla Otis poskytnuta podmínečná ochrana na základě bodu 8 písm. a) uvedeného oznámení (bod 131 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Počínaje dnem 28. dubna 2004 provedla Komise na základě čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 šetření zejména v prostorách dceřiných
společností Kone, Schindler, ThyssenKrupp a MEE v Nizozemsku, jakož i v prostorách sdružení Boschduin (bod 128 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
V září 2004 zaslala Komise žádosti o informace na základě článku 18 nařízení č. 1/2003 podnikům, které se účastnily protiprávního
jednání v Nizozemsku, několika zákazníkům v tomto členském státě a sdružením VLR a Boschduin (body 133 a 134 odůvodnění napadeného
rozhodnutí)
.
2.
Oznámení námitek
Dne 7. října 2005 přijala Komise oznámení námitek, které bylo určeno zejména společnostem uvedeným v bodě 2 výše. Všichni
adresáti oznámení námitek předložili písemná vyjádření k námitkám přijatým Komisí (body 135 a 137 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ústní slyšení se nekonalo, neboť žádný z adresátů oznámení námitek nepodal žádost v tomto smyslu (bod 138 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
3.
Napadené rozhodnutí
Dne 21. února 2007 přijala Komise napadené rozhodnutí, ve kterém konstatovala, že se společnosti, kterým bylo určeno toto
rozhodnutí, účastnily čtyř jediných, komplexních a trvajících protiprávních jednání v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES ve čtyřech
členských státech tím, že si rozdělily trhy, když se dohodly či jednaly ve vzájemné shodě, pokud jde o přidělování zakázek
v rámci nabídkových řízení a zakázek spojených s prodejem, instalací, údržbou a modernizací výtahů a eskalátorů (bod 2 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o osoby, kterým bylo určeno napadené rozhodnutí, Komise měla za to, že vedle dceřiných společností dotčených podniků
v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku musí být za protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 ES, kterého se uvedené
dceřiné společnosti dopustily, společně a nerozdílně odpovědné jejich mateřské společnosti z důvodu skutečnosti, že mohly
vykonávat rozhodující vliv na jejich obchodní politiku během doby trvání protiprávního jednání a že lze předpokládat, že této
pravomoci využily (body 608, 615, 622, 627 a 634 až 641 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Společná a nerozdílná odpovědnost
mateřských společností MEE za jednání jejich dceřiné společnosti nebyla konstatována z důvodu skutečnosti, že nemohlo být
prokázáno, že vykonávaly rozhodující vliv na její jednání (bod 643 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pro účely stanovení výše pokut použila Komise v napadeném rozhodnutí metodiku uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut
uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále
jen „pokyny z roku 1998“). Komise rovněž přezkoumala, zda a v jakém rozsahu dotčené podniky splňovaly požadavky stanovené
oznámením o spolupráci z roku 2002.
Komise kvalifikovala protiprávní jednání jako „velmi závažná“ s ohledem na jejich povahu a skutečnost, že se všechna vztahovala
na celé území členského státu (Belgie, Německo, Lucembursko nebo Nizozemsko), přestože nebylo možno změřit jejich skutečný
dopad (bod 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Za účelem zohlednění skutečné hospodářské schopnosti dotčených podniků způsobit významnou újmu hospodářské soutěži rozdělila
Komise u každé země tyto podniky do několika kategorií v závislosti na obratu dosaženém na trhu s výtahy nebo eskalátory,
případně včetně trhu se službami údržby a modernizace (bod 672 a 673 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o kartelovou dohodu v Belgii, společnosti Kone a Schindler byly zařazeny do první kategorie s výchozí částkou pokuty
stanovenou v závislosti na závažnosti protiprávního jednání na 40 000 000 eur. Společnost Otis byla zařazena do druhé kategorie
s výchozí částkou pokuty stanovenou na 27 000 000 eur. Společnost ThyssenKrupp byla zařazena do třetí kategorie s výchozí
částkou pokuty stanovenou na 16 500 000 eur (body 674 a 675 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro
společnost Otis byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící
koeficient 2 proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly
stanoveny na 45 900 000 eur a 33 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní
jednání trvalo sedm let a osm měsíců (od 9. května 1996 do 29. ledna 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro dotčené
podniky o 75 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 70 000 000 eur, pro společnost Otis na 80 325 000
eur, pro společnost Schindler na 70 000 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 57 750 000 eur (body 692 a 696 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její
pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697, 698 a 708 až 710 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna
žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 733, 734, 749, 750 a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Kone osvobozena od pokut v plném rozsahu. Společnosti Otis byla
výše pokuty snížena jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodu 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení
a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti ThyssenKrupp byla výše pokuty snížena jednak
o 20 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci druhé odrážce tohoto oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění
věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti Schindler byla výše pokuty snížena o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti
skutkových zjištění (body 760 až 777 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o kartelovou dohodu v Německu, společnosti Kone, Otis a ThyssenKrupp byly zařazeny do první kategorie s výchozí
částkou pokuty stanovenou 70 000 000 eur. Společnost Schindler byla zařazena do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou
na 17 000 000 eur (body 676 až 679 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis byl použit
násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2 proto, aby
byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na 119 000 000
eur a 140 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého
se dopustily společnosti Kone, Otis a ThyssenKrupp, trvalo osm let a čtyři měsíce (od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003),
Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 80 %. Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustila
společnost Schindler, trvalo pět let a čtyři měsíce (od 1. srpna 1995 do 6. prosince 2000), Komise zvýšila výchozí částku
pokuty pro tento podnik o 50 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 126 000 000 eur, pro společnost
Otis na 214 200 000 eur, pro společnost Schindler na 25 500 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 252 000 000 eur (body
693 a 696 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu
a zvýšila výši její pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697 až 707 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Nebyla zjištěna žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 727 až 729, 735, 736, 742 až 744, 749, 750
a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Společnosti Kone byla snížena výše pokuty jednak o maximálně povolenou výši
50 % podle bodu 23 písm. b) prvního pododstavce druhé odrážky oznámení o spolupráci z roku 2002 a jednak o 1 % za nezpochybnění
věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti Otis byla výše pokuty snížena jednak o 25 % v rozpětí stanoveném v bodě
23 písm. b) prvním pododstavci druhé odrážce uvedeného oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových
zjištění. Společnosti Schindler byla výše pokuty snížena jednak o 15 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci
třetí odrážce tohoto oznámení a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnosti ThyssenKrupp
byla výše pokuty snížena o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 778 až 813 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Pokud jde o kartelovou dohodu v Lucembursku, společnosti Otis a Schindler byly zařazeny do první kategorie s výchozí částkou
pokuty stanovenou na 10 000 000 eur. Společnosti Kone a ThyssenKrupp byly zařazeny do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty
stanovenou na 2 500 000 eur (body 680 až 683 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis
byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2
proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky, takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na
17 000 000 eur a 5 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání
trvalo osm let a tři měsíce (od 7. prosince 1995 do 9. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro dotčené podniky
o 80 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 4 500 000 eur, pro společnost Otis na 30 600 000
eur, pro společnost Schindler na 18 000 000 eur a pro společnost ThyssenKrupp na 9 000 000 eur (body 694 a 696 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její
pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body 697, 698 a 711 až 714 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna
žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených podniků (body 730, 749, 750 a 753 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Kone osvobozena od pokut v plném rozsahu. Společnosti Otis byla
výše pokuty snížena jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení
a jednak o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnostem Schindler a ThyssenKrupp byla výše pokuty
snížena pouze o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 814 až 835 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o kartelovou dohodu v Nizozemsku, společnost Kone byla zařazena do první kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou
na 55 000 000 eur. Společnost Otis byla zařazena do druhé kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 41 000 000 eur.
Společnost Schindler byla zařazena do třetí kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 24 500 000 eur. Společnosti ThyssenKrupp
a MEE byly zařazeny do čtvrté kategorie s výchozí částkou pokuty stanovenou na 8 500 000 eur (body 684 a 685 odůvodnění napadeného
rozhodnutí). Na výchozí částku pokuty pro společnost Otis byl použit násobící koeficient 1,7 a na výchozí částku pokuty pro
společnost ThyssenKrupp byl použit násobící koeficient 2 proto, aby byla zohledněna jejich velikost a jejich celkové prostředky,
takže výchozí částky jejich pokut byly stanoveny na 69 700 000 eur a 17 000 000 eur (body 690 a 691 odůvodnění napadeného
rozhodnutí). Vzhledem k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustily společnosti Otis a ThyssenKrupp, trvalo pět let
a deset měsíců (od 15. dubna 1998 do 5. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 55 %. Vzhledem
k tomu, že protiprávní jednání, kterého se dopustily společnosti Kone a Schindler, trvalo čtyři roky a devět měsíců (od 1.
června 1999 do 5. března 2004), Komise zvýšila výchozí částku pokuty pro tyto podniky o 45 %. Vzhledem k tomu, že protiprávní
jednání, kterého se dopustila společnost MEE, trvalo čtyři roky a jeden měsíc (od 11. ledna 2000 do 5. března 2004), Komise
zvýšila výchozí částku pokuty pro tento podnik o 40 %. Základní částka pokuty tak byla stanovena pro společnost Kone na 79
750 000 eur, pro společnost Otis na 108 035 000 eur, pro společnost Schindler na 35 525 000 eur, pro ThyssenKrupp na 26 350 000
eur a pro společnost MEE na 11 900 000 eur (body 695 a 696 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise se domnívala, že společnost
ThyssenKrupp je třeba považovat za recidivistu a zvýšila výši její pokuty o 50 % z důvodu této přitěžující okolnosti (body
697, 698 a 715 až 720 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nebyla zjištěna žádná polehčující okolnost ve prospěch dotčených
podniků (body 724 až 726, 731, 732, 737, 739 až 741, 745 až 748 a 751 až 755 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Na základě
oznámení o spolupráci z roku 2002 byla společnost Otis osvobozena od pokut v plném rozsahu Společnosti ThyssenKrupp byla snížena
výše pokuty jednak o 40 % v rozpětí stanoveném v bodu 23 písm. b) prvním pododstavci první odrážce uvedeného oznámení a jednak
o 1 % za nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění. Společnostem Schindler a MEE byly výše pokuty sníženy o 1 % za
nezpochybnění věcné správnosti skutkových zjištění (body 836 až 855 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Výrok napadeného rozhodnutí zní takto:
„Článek 1
1.      Pokud jde o Belgii, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě po
uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem
rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly
prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:
–        Kone: [KC] a [Kone Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Belgie]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004 a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKLA]: od 9. května 1996 do 29. ledna 2004.
2.      Pokud jde o Německo, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě po
uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem
rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly
prodeje a instalace:
–        Kone: [KC] a [Kone Německo]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003;
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Německo]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003;
–        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Německo]: od 1. srpna 1995 do 6. prosince 2000 a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] a [TKF]: od 1. srpna 1995 do 5. prosince 2003.
3.      Pokud jde o Lucembursko, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě
po uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem
rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly
prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:
–        Kone: [KC] a [Kone Lucembursko]: od 7. prosince 1995 do 29. ledna 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgie], [GTO] a [GT]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Lucembursko]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004 a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL]: od 7. prosince 1995 do 9. března 2004.
4.      Pokud jde o Nizozemsko, následující podniky porušily článek 81 [ES] tím, že jednaly pravidelně a společně ve vzájemné shodě
po uvedená období v rámci dohod a jednání ve vzájemné shodě na vnitrostátní úrovni, pokud jde o výtahy a eskalátory, za účelem
rozdělení trhů, rozdělení veřejných a soukromých nabídkových řízení a jiných zakázek v souladu s předem dohodnutými podíly
prodeje a instalace a za účelem nekonkurování si u zakázek na údržbu a modernizaci:
–        Kone: [KC] a [Kone Nizozemsko]: od 1. června 1999 do 5. března 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Nizozemsko]: od 15. dubna 1998 do 5. března 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Nizozemsko]: od 1. června 1999 do 5. března 2004;
–        ThyssenKrupp: [TKAG] a [TKL]: od 15. dubna 1998 do 5. března 2004 a
–        [MEE]: od 11. ledna 2000 do 5. března 2004.
Článek 2
1. Za protiprávní jednání v Belgii uvedená v čl. 1 odst. 1 se ukládají následující pokuty:
–        Kone: [KC] a [Kone Belgie], společně a nerozdílně: 0 EUR;
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Belgie], společně a nerozdílně: 47 713 050 EUR;
–        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Belgie], společně a nerozdílně: 69 300 000 EUR a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKLA], společně a nerozdílně: 68 607 000 EUR.
2. Za protiprávní jednání v Německu uvedená v čl. 1 odst. 2 se ukládají následující pokuty:
–        Kone: [KC] a [Kone Německo], společně a nerozdílně: 62 370 000 EUR;
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Německo], společně a nerozdílně: 159 043 500 EUR;
–        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Německo], společně a nerozdílně: 21 458 250 EUR a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] a [TKF], společně a nerozdílně: 374 220 000 EUR.
3. Za protiprávní jednání v Lucembursku uvedená v čl. 1 odst. 3 se ukládají následující pokuty:
–        Kone: [KC] a [Kone Lucembursko], společně a nerozdílně: 0 EUR;
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgie], [GTO] a [GT], společně a nerozdílně: 18 176 400 EUR;
–        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Lucembursko], společně a nerozdílně: 17 820 000 EUR a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL], společně a nerozdílně: 13 365 000 EUR.
4. Za protiprávní jednání v Nizozemsku uvedená v čl. 1 odst. 4 se ukládají následující pokuty:
–        Kone: [KC] a [Kone Nizozemsko], společně a nerozdílně: 79 750 000 EUR;
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Nizozemsko], společně a nerozdílně: 0 EUR;
–        Schindler: Schindler Holding […] a [Schindler Nizozemsko], společně a nerozdílně: 35 169 750 EUR;
–        ThyssenKrupp: [TKAG] a [TKL], společně a nerozdílně: 23 477 850 EUR; a
–        [MEE]: 1 841 400 EUR.
[…]“

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 4. května 2007 žalobkyně, společnosti Schindler Holding, Schindler Management AG, Schindler
Belgie, Schindler Německo, Schindler Lucembursko a Schindler Nizozemsko, podaly projednávanou žalobu.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 25. července 2007 podala Rada Unie návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník
na podporu návrhových žádání Komise. Usnesením ze dne 8. října 2007 předseda osmého senátu Tribunálu vyhověl tomuto návrhu
na vstup do řízení.
Dne 26. listopadu 2007 předložila Rada svůj spis vedlejší účastnice. Hlavní účastnice řízení předložily svá vyjádření k uvedenému
spisu.
Tribunál (osmý senát) na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních
opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu položil žalobkyním písemné otázky a vyzval Komisi k předložení dokumentu.
Účastnice řízení těmto opatřením ve stanovené lhůtě vyhověly.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 17. září 2009.
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí;
–        podpůrně snížil výši uložených pokut;
–        určil v souladu s článkem 113 jednacího řádu, že není třeba vydat rozhodnutí ve věci samé ohledně žaloby, pokud jde o společnost
Schindler Management ;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení, včetně nákladů vyplývajících z nevydání rozhodnutí ve věci samé, pokud jde o žalobu
podanou společností Schindler Management.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
Rada navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        náležitým způsobem rozhodl o náhradě nákladů řízení.

K návrhu na nevydání rozhodnutí ve věci samé, pokud jde o společnost Schindler Management
Ve svém znění před podáním žaloby uváděl článek 4 napadeného rozhodnutí společnost Schindler Management jako jednu z osob,
které je určeno.
Rozhodnutím ze dne 4. září 2007 sděleným Tribunálu dne 30. června 2009 Komise opravila článek 4 napadeného rozhodnutí a oznámila
tuto opravu společnostem Schindler Holding a Schindler Management. Opravný článek 4 napadeného rozhodnutí již společnost Schindler
Management neuvádí.
Podle žalobkyň se opravou napadeného rozhodnutí stala žaloba bezpředmětnou v rozsahu, v němž byla podaná společností Schindler
Management.
Je třeba v souladu s návrhovými žádáními žalobkyň určit, že projednávaná žaloba se v návaznosti na opravu napadeného rozhodnutí
stala bezpředmětnou v rozsahu, v němž se týká společnosti Schindler Management.
Není již tedy třeba vydat rozhodnutí ve věci samé o žalobě v rozsahu, v němž byla podaná společností Schindler Management.

K věci samé
1.
Úvodní poznámky
Na podporu své žaloby žalobkyně předložily ve svých písemnostech své argumenty v rámci třinácti žalobních důvodů, které znějí
následovně. První žalobní důvod vychází z porušení zásady legality trestů z důvodu skutečnosti, že čl. 23 odst. 2 nařízení
č. 1/2003 přiznává Komisi neomezenou posuzovací pravomoc při výpočtu pokut. Druhý žalobní důvod vychází z porušení zásady
zákazu zpětné účinnosti při uplatňování pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002. Třetí žalobní důvod vychází
z porušení zásady legality trestů a z nedostatku pravomoci Komise pro přijetí pokynů z roku 1998. Čtvrtý žalobní důvod vychází
z protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 z důvodu porušení zásady
nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur ipsum prodere
(dále společně jen „zásada
nemo tenetur
“), zásady
in dubio pro reo
a

zásady proporcionality. Pátý žalobní důvod vychází z porušení zásady dělby moci a požadavků řízení založeného na dodržení
zásad právního státu. Šestý žalobní důvod vychází z konfiskujícího charakteru pokut uložených žalobkyním. Sedmý a osmý žalobní
důvod vycházejí z porušení pokynů z roku 1998 při stanovení výchozí částky pokut a při posouzení polehčujících okolností.
Devátý žalobní důvod vychází z porušení pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002, pokud jde o stanovení výše
pokut za protiprávní jednání v Belgii, Německu a Lucembursku. Desátý žalobní důvod vychází z nepřiměřené povahy výše pokut.
Jedenáctý žalobní důvod vychází z neplatného doručení napadeného rozhodnutí společnosti Schindler Holding. Dvanáctý žalobní
důvod vychází z neexistence odpovědnosti společnosti Schindler Holding. Nakonec, třináctý žalobní důvod vychází z porušení
čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Ačkoli má žaloba podaná žalobkyněmi dvojí předmět, tedy návrh na zrušení napadeného rozhodnutí a podpůrně návrh na snížení
pokut, jednotlivé žalobní důvody vznesené žalobkyněmi v jejich písemnostech byly nicméně předloženy, aniž byly upřesněny tvrzené
požadavky. Při jednání žalobkyně v podstatě v odpověď na otázku Tribunálu uvedly, že předmětem prvních deseti žalobních důvodů
a třináctého žalobního důvodu je zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí, že předmětem jedenáctého žalobního důvodu je zrušení
napadeného rozhodnutí v plném rozsahu v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, a že předmětem dvanáctého žalobního
důvodu je zrušení článků 1, 2 a 3 napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding.
V tomto ohledu je třeba mít za to, že některé výtky uplatněné žalobkyněmi se týkají legality napadeného rozhodnutí v plném
rozsahu, a budou tedy přezkoumány nejdříve. Jedná se tak o výtku žalobkyň předloženou v rámci jejich pátého žalobního důvodu,
která v podstatě vychází z porušení čl. 6 odst. 1 evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě
dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“). Mezi výtkami týkajícími se legality napadeného rozhodnutí v plném rozsahu jsou rovněž
výtky, které byly předloženy v rámci jedenáctého a dvanáctého žalobního důvodu, které vycházejí z protiprávnosti napadeného
rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, z důvodu neplatného doručení a z protiprávnosti napadeného
rozhodnutí v rozsahu, v němž zakládá solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding.
Výtky týkající se legality článku 2 napadeného rozhodnutí, předložené v rámci ostatních žalobních důvodů, budou přezkoumány
posléze. V tomto ohledu považuje Tribunál za vhodné přezkoumat výtky žalobkyň následovně. Nejprve budou přezkoumány první,
druhý, třetí a čtvrtý žalobní důvod, v rámci kterých žalobkyně vznášejí několik námitek protiprávnosti týkajících se čl. 23
odst. 2 nařízení č. 1/2003, pokynů z roku 1998 a oznámení o spolupráci z roku 2002. Poté Tribunál přezkoumá šestý žalobní
důvod, podle kterého má napadené rozhodnutí konfiskující charakter. Nakonec Tribunál přezkoumá sedmý, osmý, devátý, desátý
a třináctý žalobní důvod, v rámci kterých žalobkyně uplatňovaly některé výtky týkající se stanovení výše jejich pokut.
2.
K návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP
Žalobkyně tvrdí, že jelikož protiprávní jednání v rozporu s ustanoveními Smlouvy o ES v oblasti práva hospodářské soutěže
spadají do trestního práva, musí řízení před Komisí splňovat požadavky čl. 6 odst. 1 EÚLP. Správní orgány přitom mohou uložit
trestní sankce pouze tehdy, pokud je umožněn soudní přezkum, což není případ projednávané věci. Žaloba na neplatnost k soudu
Unie je totiž pouze správním kasačním řízením, které je omezeno na žalobní důvody konkrétně předložené žalobcem a které nesplňuje
požadavky vymezené Evropským soudem pro lidská práva (dále jen „ESLP“), zejména v rámci věci Öztürk v. Německo ze dne 21. února
1984 (řada A č. 73). Mimoto řízení před Komisí nelze považovat za řízení před nezávislým a nestranným soudem, jelikož provádění
důkazů Komisí v rámci oznámení o spolupráci z roku 2002, které spočívá ve vycházení z popisů skutečností získaných v rámci
„výpovědí ve vlastní neprospěch“, porušuje požadavky řízení právního státu, jelikož podniky nemají žádnou možnost ověřit relevanci
výtek například pokládáním otázek svědkům svědčícím proti nim.
Článek 6 odst. 1 EÚLP stanoví:
„Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným
soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o […] oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu […]“.
Je třeba připomenout, že Soudní dvůr uznal obecnou zásadu práva Unie, podle které má každá osoba právo na spravedlivý proces
(viz rozsudek Soudního dvora ze dne 25. ledna 2007, Salzgitter Mannesmann v. Komise, C‑411/04 P, Sb. rozh. s. I‑959, bod 40
a citovaná judikatura). Tato zásada, mimoto opětovně potvrzená článkem 47 listiny základních práv Evropské unie, vyhlášené
dne 7. prosince 2000 v Nice (Úř. věst. C 364, s. 1) (dále jen „listina“), vychází ze základních práv, která jsou nedílnou
součástí obecných zásad práva Unie, jejichž dodržování zajišťuje, přičemž vychází z ústavních tradic společných členským státům,
jakož i z poznatků, které skýtá zejména ESLP (výše uvedený rozsudek Salzgitter Mannesmann v. Komise, bod 41).
Zaprvé, pokud jde o argument, podle kterého řízení před Komisí nesplňuje požadavky čl. 6 odst. 1 EÚLP, je třeba uvést, že
podle judikatury ESLP k použití článku 6 EÚLP stačí, aby dotčené protiprávní jednání bylo ze své povahy trestní nebo vystavilo
dotčenou osobu sankci, která svou povahou a svým stupněm závažnosti spadá obecně do trestní oblasti (viz Evropský soud pro
lidská práva, rozsudek Jussila v. Finsko ze dne 23. listopadu 2006,
Sbírka rozsudků a rozhodnutí,
2006‑XIII, bod 31 a citovaná judikatura). V tomto ohledu, jak vyplývá z judikatury ESLP, přijetím autonomního výkladu pojmu
„trestní obvinění“ stanovily orgány EÚLP progresivní základ pro použití trestněprávní složky článku 6 na oblasti, které formálně
nespadají do tradičních kategorií trestního práva, jako jsou finanční sankce ukládané za porušení práva hospodářské soutěže.
Nicméně, pokud jde o kategorie, které nejsou součástí tvrdého jádra trestního práva, ESLP upřesnil, že záruky poskytnuté trestněprávní
složkou článku 6 se nemusí nutně uplatňovat tak přísně (viz v tomto smyslu Evropský soud pro lidská práva, výše uvedený rozsudek
Jussila v. Finsko, bod 43 a citovaná judikatura).
Mimoto podle judikatury soudu Unie a jak výslovně uvádí čl. 23 odst. 5 nařízení č. 1/2003, rozhodnutí Komise o uložení pokut
za porušení práva hospodářské soutěže nemají trestněprávní charakter (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 6. října
1994, Tetra Pak v. Komise, T‑83/91, Recueil, s. II‑755, bod 235; ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95,
T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 717, a ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99,
Recueil, s. II‑1487, bod 390).
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, je třeba se domnívat, že řízení, v rámci kterého Komise přijme rozhodnutí, kterým se
konstatuje protiprávní jednání a ukládají pokuty a které může být následně předloženo k přezkumu soudu Unie, splňuje požadavky
čl. 6 odst. 1 EÚLP. Komise sice není soudem ve smyslu článku 6 EÚLP (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 29.
října 1980, van Landewyck a další v. Komise, 209/78 až 215/78 a 218/78, Recueil, s. 3125, bod 81, a ze dne 7. června 1983,
Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 7). Komise je nicméně povinna v průběhu
správního řízení dodržovat obecné zásady práva Unie (rozsudky Tribunálu ze dne 10. března 1992, Shell v. Komise, T‑11/89,
Recueil, s. II‑757, bod 39; Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 53 výše, bod 718, a HFB a další v. Komise, bod 53 výše,
bod 391).
Přezkum rozhodnutí Komise vykonávaný soudem Unie dále zaručuje splnění požadavků spravedlivého procesu, jak je zakotven čl. 6
odst. 1 EÚLP (viz bod 50 výše).
V tomto ohledu je podle ESLP nutné, aby dotčený podnik mohl předložit jakékoliv takto vůči němu přijaté rozhodnutí soudnímu
orgánu s pravomocí soudního přezkumu v plné jurisdikci, který má zejména pravomoc změnit přijaté rozhodnutí ve všech bodech
jak z faktického, tak z právního hlediska (viz obdobně Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Janosevic v. Švédsko ze dne
23. července 2002,
Sbírka rozsudků a rozhodnutí,
2002‑VII, bod 81 a citovaná judikatura). Při přezkumu legality rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání v rozporu
s článkem 81 ES, Tribunálem přitom mohou žalobci navrhnout, aby Tribunál provedl úplný přezkum jak věcného zjištění skutkového
stavu, tak i jeho právního posouzení Komisí. Mimoto, pokud jde o pokuty, Tribunál má pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci
na základě článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod
53 výše, bod 719).
Zadruhé je třeba zamítnout argument žalobkyň, podle kterého dotčené podniky neměly možnost ověřit relevanci výtek formulovaných
Komisí například pokládáním otázek případným svědkům svědčícím proti nim. Podle judikatury totiž žádné ustanovení ani žádná
obecná zásada práva Unie Komisi nezakazuje dovolávat se proti podniku prohlášení jiných podniků. Kdyby tomu tak nebylo, bylo
by důkazní břemeno, pokud jde o jednání v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise, neúnosné a neslučitelné s úlohou
dohledu na správné použití těchto ustanovení, která je Komisi svěřena Smlouvou o ES. Prohlášení podniku obviněného z účasti
v kartelové dohodě, jehož správnost je zpochybňována několika obviněnými podniky, však nelze považovat za dostatečný důkaz
o skutkových okolnostech případu, nebude-li podpořeno dalšími důkazy (viz rozsudek Tribunálu ze dne 25. října 2005, Groupe
Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285 a citovaná judikatura). Mimoto, v každém případě je nutno konstatovat,
že v projednávané věci žalobkyně výslovně uznaly skutkový stav, tak jak byl uveden v oznámení námitek.
Zatřetí, pokud jde o zbývající část provádění důkazů Komisí v rámci oznámení o spolupráci z roku 2002, výtka žalobkyň splývá
s jejich výtkou vycházející z protiprávnosti uvedeného oznámení z důvodu porušení zásad
nemo tenetur
a
in dubio pro reo
, kterou je třeba zamítnout z důvodů uvedených v bodech 146 až 164 níže.
Z toho vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP musí být zamítnut.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding,
z důvodu neplatného doručení
Žalobkyně uznávají, že napadené rozhodnutí bylo doručeno společnosti Schindler Holding, usazené ve Švýcarsku. Nicméně toto
rozhodnutí nebylo doručeno v souladu s čl. 254 odst. 3 ES. Postup Komise porušuje švýcarské trestní právo a je v rozporu s mezinárodním
právem. Doručení ve Švýcarsku totiž předpokládá existenci mezinárodněprávní úmluvy se Švýcarskem, která neexistuje, takže
napadené rozhodnutí je v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding, vzhledem k neexistenci doručení neplatné a tudíž
nicotné.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že nesrovnalosti při doručování se nedotýkají samotného rozhodnutí,
a nedotýkají se tedy ani jeho legality (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1972, Imperial Chemical Industries v. Komise,
48/69, Recueil, s. 619, bod 39). Takové nesrovnalosti mohou pouze za určitých okolností zabránit tomu, aby začala plynout
lhůta uvedená v čl. 230 pátém pododstavci ES pro podání žaloby. V projednávané věci společnost Schindler Holding byla nezpochybnitelně
seznámena s obsahem napadeného rozhodnutí a využila svého práva podat žalobu ve lhůtě stanovené v čl. 230 pátém pododstavci ES.
Tento žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm byla založena solidární odpovědnost
společnosti Schindler Holding
Tímto žalobním důvodem žalobkyně zpochybňují solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding, mateřské společnosti skupiny
Schindler, za protiprávní jednání jejích dceřiných společností v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku.
Pokud jde o solidární odpovědnost mateřské společnosti za jednání její dceřiné společnosti, je třeba připomenout, že okolnost,
že dceřiná společnost má oddělenou právní subjektivitu, nestačí k vyloučení možnosti, že její chování lze přičíst mateřské
společnosti (rozsudek Imperial Chemical Industries v. Komise, bod 61 výše, bod 132).
Právo Unie v oblasti hospodářské soutěže se totiž vztahuje na činnosti podniků a pojem „podnik“ zahrnuje jakoukoli jednotku
vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz rozsudek
Soudního dvora ze dne 10. září 2009, Akzo Nobel a další v. Komise, C‑97/08 P, Sb. rozh. s. I‑8237, bod 54 a citovaná judikatura).
Unijní soud rovněž upřesnil, že pojem „podnik“ musí být v tomto kontextu chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku,
i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob (viz rozsudky Soudního
dvora ze dne 12. července 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, s. 2999, bod 11, a Akzo Nobel a další v. Komise, bod
65 výše, bod 55 a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Tribunálu ze dne 29. června 2000, DSG v. Komise,
T‑234/95, Recueil, s. II‑2603, bod 124). Zdůraznil tak, že pro účely použití pravidel hospodářské soutěže není rozhodující
formální oddělenost mezi dvěma společnostmi vyplývající z jejich oddělené právní subjektivity, ale otázka, zda existuje jednota
v jejich tržním chování. Může se tedy ukázat nezbytným určit, zda dvě společnosti s oddělenými právními subjektivitami tvoří
nebo patří do jednoho a téhož podniku nebo hospodářské jednotky, která má jednotné tržní chování (rozsudek Imperial Chemical
Industries v. Komise, bod 61 výše, bod 140, a rozsudek Soudu ze dne 15. září 2005, DaimlerChrysler v. Komise, T‑325/01, Sb.
rozh. s. II‑3319, bod 85).
Pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na
základě zásady osobní odpovědnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 56 a citovaná judikatura).
Porušení práva Unie v oblasti hospodářské soutěže musí být jednoznačně přičteno právnické osobě, které mohou být pokuty uloženy,
a musí jí být určeno oznámení námitek. Důležité je rovněž to, aby oznámení námitek uvádělo, v jakém postavení právnická osoba
čelí obvinění z tvrzených skutečností (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 57 a citovaná judikatura).
Z ustálené judikatury vyplývá, že chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti zejména tehdy, pokud
tato dceřiná společnost, byť s vlastní právní subjektivitou, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje
pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které spojují
tyto dva právní subjekty (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 58 a citovaná judikatura).
V takové situaci jsou totiž mateřská společnost a její dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž tvoří
jediný podnik ve smyslu judikatury uvedené výše v bodech 65 a 66. Skutečnost, že mateřská společnost a její dceřiná společnost
představují jediný podnik ve smyslu článku 81 ES, umožňuje tak Komisi určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti,
aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise,
bod 65 výše, bod 59).
V konkrétním případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla Unie
v oblasti hospodářské soutěže, může jednak tato mateřská společnost vykonávat rozhodující vliv na chování této dceřiné společnosti,
a jednak existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na chování
své dceřiné společnosti (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod 60 a citovaná judikatura).
Za těchto podmínek postačí k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní
politiku dceřiné společnosti, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou
společností. Komise následně může považovat mateřskou společnost za společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené
její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy,
které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise,
bod 65 výše, bod 61 a citovaná judikatura).
Ačkoli je pravda, že Soudní dvůr v bodech 28 a 29 svého rozsudku ze dne 16. listopadu 2000, Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise
(C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925), uvedl kromě vlastnictví 100 % kapitálu dceřiné společnosti další okolnosti jako nezpochybnění
vlivu vykonávaného mateřskou společností na obchodní politiku své dceřiné společnosti a společné zastoupení obou společností
v průběhu správního řízení, nemění to nic na tom, že takové okolnosti Soudní dvůr uvedl pouze s cílem popsat souhrn skutečností,
na kterých Tribunál založil své úvahy, a nikoli za účelem podmínit použití domněnky uvedené výše v bodě 71 předložením dalších
nepřímých důkazů o skutečném vykonání vlivu mateřské společnosti (rozsudek Akzo Nobel a další v. Komise, bod 65 výše, bod
62).
Projednávaný žalobní důvod je třeba přezkoumat s přihlédnutím k výše připomenutým zásadám.
V bodě 627 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že společnost Schindler Holding musí být společně a nerozdílně
odpovědná za protiprávní jednání svých dceřiných společností Schindler Belgie, Schindler Německo, Schindler Lucembursko a Schindler
Nizozemsko, jelikož „jakožto jediný vlastník a konečná mateřská společnost mohla vykonávat rozhodující vliv na obchodní politiku
všech dceřiných společností po dobu trvání protiprávního jednání a lze předpokládat, že této pravomoci využila“.
V bodech 628 a 629 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že argument společnosti Schindler Holding, podle
kterého uvedené dceřiné společnosti vykonávají svou činnost na trhu jakožto samostatné právní entity, které samy určují svou
základní obchodní politiku, jakož i argument, podle kterého neměla žádný vliv na běžnou činnost uvedených dceřiných společností,
jsou „nedostatečné pro vyvrácení domněnky, že dceřiné společnosti Schindler Holding neurčovaly zcela samostatně své jednání
na trhu“.
Komise rovněž v bodě 630 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že „v průběhu správního řízení mohla společnost [Schindler
Holding] poskytnout důkazy prokazující, že nevykonávala rozhodující vliv na své dceřiné společnosti […]“. Podle Komise „[jí]
však společnost [Schindler Holding] a její dceřiné společnosti neposkytly […] důkazy objasňující jejich vzájemné vztahy uvnitř
skupiny, hierarchickou strukturu a informační povinnosti, aby vyvrátily domněnku, [podle které] […] společnost [Schindler
Holding] jakožto jediný vlastník svých dceřiných společností, adresátů [napadeného] rozhodnutí, vykonala svá kontrolní práva
a využila všechny ostatní prostředky pro výkon rozhodujícího vlivu, který měla“.
V bodě 631 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že „pouhá existence programu slučitelnosti s pravidly hospodářské
soutěže ve společnosti Schindler neumožňovala určit, zda společnost [Schindler Holding] vydávala pokyny týkající se protiprávního
jednání“. Podle Komise tak „přetrvává domněnka, že 100% dceřiná společnost společnosti [Schindler Holding] neurčovala samostatně
svou obchodní politiku na trhu“.
S přihlédnutím k předcházejícímu dospěla Komise v bodě 632 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že „společnost [Schindler
Holding] a její 100% dceřiné společnosti nevyvrátily domněnku o odpovědnosti za protiprávní jednání, ke kterým došlo v Belgii,
Německu, Lucembursku a Nizozemsku [a že] v důsledku toho musí být společnost [Schindler Holding] společně a nerozdílně se
svými dotčenými dceřinými společnostmi shledána odpovědnou za protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 ES, která jsou předmětem
[napadeného] rozhodnutí“.
Zaprvé je nesporné, že v průběhu doby trvání protiprávního jednání vlastnila společnost Schindler Holding 100 % kapitálu společností
Schindler Belgie, Schindler Německo a Schindler Nizozemsko a nepřímo prostřednictvím společnosti Schindler Belgie 100 % kapitálu
společnosti Schindler Lucembursko. Existovala tedy domněnka, podle které společnost Schindler Holding vykonávala rozhodující
vliv na jednání svých dceřiných společností (viz bod 72 výše).
Schindler nemůže tvrdit, že Komise měla prokázat, že provozní činnost uvedených dceřiných společností, včetně jejich jednání
v rozporu s článkem 81 ES, byla skutečně ovlivněna společností Schindler Holding a že tato společnost způsobila či podporovala
protiprávní jednání.
Pro přičtení protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti totiž není nezbytné prokázat, že mateřská
společnost ovlivňuje politiku své dceřiné společnosti v konkrétní oblasti, která byla předmětem protiprávního jednání. Naproti
tomu organizační, hospodářské a právní vazby existující mezi mateřskou společností a její dceřinou společností mohou prokázat
existenci vlivu mateřské společnosti na strategii dceřiné společnosti, a tedy odůvodnit jejich posuzování jako jediné hospodářské
entity (rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, bod 83).
Pokud tak Komise prokáže, že veškerý kapitál dceřiné společnosti vlastní její mateřská společnost, může konstatovat, že mateřská
společnost je společně a nerozdílně odpovědná za platbu pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže mateřská společnost
prokáže, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně (viz bod 72 výše). Je třeba rovněž uvést, že Komisi opravňuje
určit rozhodnutí ukládající pokuty mateřské společnosti skupiny společností nikoli vztah mezi mateřskou a dceřinou společností,
kdy dochází k podněcování k protiprávnímu jednání, a tím spíše ani účast mateřské společnosti na uvedeném protiprávním jednání,
ale skutečnost, že mateřská společnost a dceřiná společnost tvoří jediný podnik ve smyslu článku 81 ES (výše uvedený rozsudek
ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 58).
Žalobkyně se nemohou opírat ani o údajné porušení zásady zavinění (Schuldprinzip) nebo o vynětí ze zásady odpovědnosti společníka
společnosti s ručením omezeným nebo akcionáře akciové společnosti za dluhy společnosti a jednání jejích řídích orgánů. V tomto
ohledu stačí konstatovat, že taková argumentace spočívá na nesprávném předpokladu, podle kterého vůči mateřské společnosti
nebylo zjištěno žádné protiprávní jednání, což není případ v projednávané věci, protože z bodu 632 odůvodnění a z článků 1
a 2 napadeného rozhodnutí vyplývá, že společnost Schindler Holding byla osobně odsouzena za protiprávní jednání, kterých se
měla sama dopustit z důvodu úzkých hospodářských a právních vztahů, které ji pojily s jejími dceřinými společnostmi (viz v tomto
smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Metsä-Serla a další v. Komise, C‑294/98 P, Recueil, s. I‑10065,
body 28 a 34, a rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh.
s. II‑2567, bod 74).
Zadruhé je třeba přezkoumat argumenty předložené žalobkyněmi, které směřují k vyvrácení domněnky uvedené výše v bodě 71, podle
kterých dceřiné společnosti Schindler Holding samostatně určovaly svou obchodní politiku.
Zaprvé žalobkyněmi dovolávaná skutečnost, že společnost Schindler Holding nevydávala svým dceřiným společnostem pokyny, které
by v projednávané věci umožnily kontakty v rozporu s článkem 81 ES nebo k nim pobízely, a o takových kontaktech nevěděla,
i za předpokladu, že by byla prokázána, nepředstavuje skutečnost, která by mohla prokazovat samostatnost dceřiných společností.
Jak bylo připomenuto v bodě 82 výše, přičtení protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti totiž nezbytně
nevyžaduje, aby mateřská společnost ovlivňovala politiku své dceřiné společnosti v konkrétní oblasti, která byla předmětem
protiprávního jednání.
Zadruhé argument, podle kterého dceřiné společnosti Schindler Holding jednaly samostatně ve svých zemích, aniž byly ovlivňovány
společností Schindler Holding, pokud jde o jejich běžnou činnost, „získávání zakázek“, uzavírání smluv nebo jejich cenovou
politiku, přičemž společnost Schindler Holding byla informována pouze o zakázkách, které mohly vést ke ztrátám, musí být rovněž
zamítnut. Jednak totiž dotčené žalobkyně nepředložily důkazy na podporu těchto tvrzení a jednak, v každém případě, taková
tvrzení, i za předpokladu, že jsou prokázána, nestačí k vyvrácení domněnky uvedené výše v bodě 71, jelikož z judikatury vyplývá,
že i jiné skutečnosti, než ty, které jsou uvedeny žalobkyněmi, spadají rovněž pod pojem „obchodní politika dceřiné společnosti“
pro účely uplatnění článku 81 ES ve vztahu k její mateřské společnosti. V tomto ohledu je třeba uvést, že v rámci analýzy
existence jediné hospodářské entity mezi několika společnostmi, které náleží do jedné skupiny, unijní soud zejména zkoumal,
zda mateřská společnost mohla ovlivňovat cenovou politiku, výrobní činnost a distribuci, prodejní cíle, hrubé obchodní marže,
prodejní náklady, „cash flow“, zásoby a marketing. Nelze z toho nicméně vyvodit, že pod pojem obchodní politika dceřiné společnosti
spadají pro účely uplatnění článků 81 ES a 82 ES ve vztahu k mateřské společnosti pouze uvedené aspekty (viz rozsudek ze dne
12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 82 výše, bod 64 a citovaná judikatura).
Zatřetí skutečnost, že se dceřiné společnosti Schindler Holding účastnily ve čtyřech zemích, ve kterých došlo k protiprávnímu
jednání, samostatných protiprávních jednání odlišné povahy, což svědčí proti existenci skutečného vlivu Schindler Holding
na provozní činnost jejích dceřiných společností, nemůže rovněž vyvrátit domněnku o odpovědnosti. Z bodů 627 až 632 odůvodnění
napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že Komise nevycházela z případné souběžnosti mezi protiprávními jednáními zjištěnými
ve čtyřech dotčených zemích proto, aby přičetla společnosti Schindler Holding odpovědnost za jednání jejích dceřiných společností.
Mimoto tvrzení žalobkyň, podle kterého měla protiprávní jednání odlišnou povahu, je chybné, neboť dceřiné společnosti Schindler
Holding se ve čtyřech dotčených zemích během období, která se v širokém rozsahu překrývají (od 9. května 1996 do 29. ledna
2004 v Belgii, od 1. srpna 1995 do 6. prosince 2000 v Německu, od 7. prosince 1995 do 9. března 2004 v Lucembursku a od 1.
června 1999 do 5. března 2004 v Nizozemsku) účastnily protiprávních jednání, která měla podobný předmět, který spočíval v „tajné
koluzi mezi soutěžiteli s cílem rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových
výtahů nebo eskalátorů a s cílem nekonkurovat si u údržby a modernizace výtahů a eskalátorů (s výjimkou Německa, kde údržba
a modernizace mezi účastníky kartelové dohody nebyla diskutována)“ (bod 658 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Začtvrté skutečnost, že společnost Schindler Holding učinila vše proto, aby zabránila jednání svých dceřiných společností
v rozporu s článkem 81 ES, zejména, když přijala kodex chování s cílem zabránit porušování práva hospodářské soutěže těmito
společnostmi a s ním spojených pokynů, jednak nemění nic na existenci protiprávního jednání, které bylo ve vztahu k ní konstatováno
(viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 373), a jednak neumožňuje prokázat, že uvedené dceřiné společnosti
určovaly samostatně svou obchodní politiku. Naopak uplatňování uvedeného kodexu chování v dceřiných společnostech Schindler
Holding spíše svědčí o účinné kontrole obchodní politiky dceřiných společností jejich mateřskou společností, a to tím spíše
že samy žalobkyně tvrdily, že dodržování kodexu chování bylo kontrolováno prostřednictvím pravidelných auditů a dalších opatření
přijatých zaměstnancem společnosti Schindler Holding pověřeným zajišťováním slučitelnosti (compliance officer).
Zapáté, pokud jde o vztahy v rámci skupiny, strukturu řízení a pokyny týkající se podávání zpráv v rámci společnosti Schindler
Holding, Komise v bodě 630 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že jí společnost Schindler Holding a její dceřiné společnosti
neposkytly informace objasňující jejich vzájemné vztahy. Ze spisu sice vyplývá, že v průběhu správního řízení žalobkyně ve
skutečnosti poskytly Komisi některé informace o vztazích v rámci skupiny, struktuře řízení a pokynech týkajících se podávání
zpráv (reporting lines).
Nicméně tyto informace neumožňují dospět k závěru o samostatnosti dceřiných společností Schindler. Poskytnuté informace, které
nejsou ostatně doloženy důkazy, jsou totiž mezerovité, a týkají se především odpovědnosti a povinností podávání zpráv (reporting
obligations) několika vedoucích zaměstnanců společnosti Schindler Lucembursko a Schindler Belgie, jakož i odpovědností jednoho
zaměstnance společnosti Schindler Německo, aniž jsou obšírně popsány vzájemné vztahy mezi společností Schindler Holding a jejími
dceřinými společnostmi působícími v dotčených zemích nebo dále vliv společnosti Schindler Holding na tyto společnosti.
S ohledem na domněnku o odpovědnosti uvedenou v bodě 72 výše a na skutečnost, jak vyplývá z bodů 84 až 90 výše, že tato domněnka
nebyla vyvrácena žalobkyněmi, Komise právem přičetla společnosti Schindler Holding protiprávní jednání, kterých se dopustily
její dceřiné společnosti.
Tento žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.
3.
K návrhu na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí

K námitce protiprávnosti týkající se čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a vycházející z porušení zásady legality trestů
Žalobkyně tvrdí, že čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 přiznává Komisi téměř neomezený prostor pro uvážení, pokud jde o stanovování
výše pokut, což je v rozporu se zásadou legality trestů definovanou v čl. 7 odst. 1 EÚLP, která vyplývá rovněž z obecných
právních zásad, které jsou základem ústavních tradic společných členským státům.
Je třeba připomenout znění čl. 7 odst. 1 EÚLP:
„Nikdo nesmí být odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního
práva trestným činem. Rovněž nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu.“
Z judikatury vyplývá, že zásada legality trestů je logickým důsledkem zásady právní jistoty, která je obecnou zásadou práva
Unie a která zejména vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Unie, především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce,
aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout
odpovídající opatření (viz rozsudky Tribunálu ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise, T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897, bod
66, a ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, bod 71 a citovaná judikatura).
Zásada legality trestů, která je součástí obecných zásad práva Unie, které jsou základem ústavních tradic společných členským
státům, byla rovněž zakotvena několika mezinárodními smlouvami a zejména článkem 7 EÚLP. Z této zásady vyplývá, že zákon musí
jasně stanovit trestné činy a tresty, které za ně hrozí. Tato podmínka je splněna, pokud má právní subjekt možnost se z textu
příslušného ustanovení, a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, jaká konání a opominutí zakládají
jeho trestněprávní odpovědnost. Mimoto podle judikatury ESLP se jasnost zákona posuzuje nejen z hlediska znění příslušného
ustanovení, ale také z hlediska upřesnění vyplývajících z ustálené a zveřejněné judikatury (viz rozsudek Soudního dvora ze
dne 22. května 2008, Evonik Degussa v. Komise a Rada, C‑266/06 P, Sb. rozh. s. I-00081, body 38 až 40 a citovaná judikatura).
Tuto zásadu je nutné dodržovat jak v předpisech trestněprávní povahy, tak ve zvláštních správních nástrojích ukládajících
či umožňujících ukládat správní sankce (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 18. listopadu 1987, Maizena a další,
137/85, Recueil, s. 4587, bod 15 a citovaná judikatura). Tato zásada se vztahuje nejen na předpisy, které stanovují skutkovou
podstatu protiprávního jednání, ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího
prvně uvedené předpisy (viz rozsudky Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 67, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise,
bod 83 výše, bod 29 a citovaná judikatura).
Ustálená judikatura mimo jiné uvádí, že základní práva jsou nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování
zajišťuje unijní soud (posudek Soudního dvora 2/94 ze dne 28. března 1996, Recueil, s. I‑1759, bod 33, a rozsudek Soudního
dvora ze dne 29. května 1997, Kremzow, C‑299/95, Recueil, s. I‑2629, bod 14). Soudní dvůr a Tribunál za tímto účelem vychází
z ústavních tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtají mezinárodně právní instrumenty týkající se
ochrany lidských práv, na jejichž tvorbě členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily. Zvláštní význam přísluší v této
souvislosti EÚLP (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. října 2002, Roquette Frères, C‑94/00, Recueil, s. I‑9011, bod 23, a výše
uvedený rozsudek Kremzow, bod 14). Mimoto podle čl. 6 odst. 2 EU „Unie ctí základní práva zaručená [EÚLP] a ta, jež vyplývají
z ústavních tradic společných členským státům, jako obecné zásady práva [Unie]“.
Jak již Tribunál připomněl (rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 71), čl. 7 odst. 1 EÚLP nevyžaduje, aby znění ustanovení,
podle nichž jsou tyto sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání porušujícího
tato ustanovení nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou. Podle judikatury ESLP totiž skutečnost, že zákon přiznává
posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah výkonu posuzovací pravomoci a pravidla
jejího výkonu dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta přiměřená
ochrana proti svévoli (viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudek Margareta a Roger Andersson v. Švédsko ze dne 25. února
1992, řada A č. 226, bod 75). V tomto ohledu, nehledě na samotný text zákona, ESLP zohledňuje otázku, zda použité neurčité
pojmy byly upřesněny v ustálené a zveřejněné judikatuře (viz Evropský soud pro lidská práva, rozsudek G. v. Francie ze dne
27. září 1995, řada A č. 325‑B, bod 25).
Zohlednění ústavních tradic společných členským státům nevede k podání výkladu obecné zásady práva Unie, již představuje i zásada
legality trestů, odlišného od výše uvedených úvah (rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 73). Argument žalobkyň, podle
kterého na vnitrostátní úrovni neexistuje srovnatelné oprávnění orgánu, které by umožňovalo tomuto orgánu ukládat „téměř neomezeně“
pokuty, musí být tedy zamítnut.
V projednávané věci, pokud jde o legalitu čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 z pohledu zásady legality trestů, je třeba zaprvé
konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nepřiznal zákonodárce Unie Komisi nadměrný či svévolný prostor pro
uvážení při stanovování pokut za protiprávní jednání porušující pravidla v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Degussa v. Komise,
bod 95 výše, bod 74).
Zaprvé je totiž třeba uvést, že ačkoliv čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ponechává Komisi široký prostor pro volné uvážení,
omezuje nicméně jeho výkon tím, že zavádí objektivní kritéria, která Komise musí respektovat. V tomto ohledu je třeba jednak
připomenout, že pokuta, kterou lze uložit, má vyčíslitelnou a maximální výši, stanovenou v závislosti na každém podniku pro
každý případ protiprávního jednání, takže maximální výši pokuty, kterou lze uložit danému podniku, lze stanovit předem. Kromě
toho toto ustanovení ukládá Komisi, aby pokuty stanovovala pro každý konkrétní případ zvlášť a aby při stanovování jejich
výše brala v úvahu závažnost a dobu trvání daného protiprávního jednání (rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96
výše, bod 50, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 75).
Žalobkyně nemohou tvrdit, že rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše (body 66 až 88), nebo rozsudek Jungbunzlauer v. Komise,
bod 95 výše (body 69 až 92), ve kterém přijatý výklad zásady legality trestů odpovídá výkladu přijatému v rozsudku Degussa
v. Komise (bod 95 výše), vycházejí z „právně nesprávného názoru“. Ve svém rozsudku Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96
výše (body 36 až 63), totiž Soudní dvůr v řízení o kasačním opravném prostředku potvrdil výklad zásady legality trestů, který
přijal Tribunál v rozsudku Degussa v. Komise, bod 95 výše.
Rozsudky uvedené v předchozím bodě se sice vztahují k čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, zatímco pokuty uložené napadeným rozhodnutím
se opírají o čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Nicméně, jelikož kritéria a maximální výše pro uložení pokut jsou totožné
v obou těchto ustanoveních, lze judikaturu citovanou v předchozím bodě použít na čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Zadruhé při výkonu své posuzovací pravomoci, pokud jde o pokuty uložené na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je Komise
povinna dodržovat obecné právní zásady, obzvláště zásady rovného zacházení a proporcionality, jak je vymezila judikatura Soudního
dvora a Tribunálu (rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod 51, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše,
bod 77).
Zatřetí za účelem zajištění předvídatelnosti a transparentnosti svého jednání je výkon posuzovací pravomoci Komise rovněž
omezen pravidly chování, které si sama stanovila v oznámení o spolupráci z roku 2002 a ve svých pokynech z roku 1998. V tomto
ohledu je třeba uvést, že uvedené oznámení a uvedené pokyny jednak stanoví pravidla chování, od kterých se Komise nemůže odchýlit,
aniž je sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního
očekávání, a jednak zajišťují právní jistotu dotčených podniků tím, že stanoví metodiku, kterou si Komise uložila za účelem
stanovování výše pokut ukládaných na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora
Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, body 52 a 53, a ze dne 19. března 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, C‑510/06 P,
Sb. rozh. s. I‑1843, bod 60; rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, body 78 a 82). Mimoto na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně,
přijetí pokynů z roku 1998, poté v roce 2006 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003
(Úř. věst. C 2010, s. 2) Komisí v rozsahu, v němž zapadá do právního rámce stanoveného v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v
čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, pouze přispělo k přesnějšímu vymezení posuzovací pravomoci Komise, která již sama plyne
z uvedených ustanovení, aniž z tohoto přijetí může být vyvozen závěr, že zákonodárce Unie původně nedostatečně vymezil pravomoc
Komise v dotčené oblasti (viz v tomto smyslu rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše, bod 44).
Začtvrté je třeba dodat, že podle článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 1/2003 mají Soudní dvůr a Tribunál pravomoc přezkoumávat
v plné jurisdikci žaloby proti rozhodnutím Komise, kterými stanoví pokutu, a mohou tak tato rozhodnutí jak zrušit, tak i zrušit,
snížit nebo zvýšit uloženou pokutu. Známá a dostupná správní praxe Komise tak podléhá plnému přezkumu soudu Unie. Výkon tohoto
přezkumu v ustálené a zveřejněné judikatuře umožnil upřesnit neurčité pojmy, které může čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, poté
čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 obsahovat (viz v tomto smyslu rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod
54, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 79).
S ohledem na různé skutečnosti uvedené výše tak může obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní
radu, s dostatečnou přesností předvídat metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Skutečnost, že tento
subjekt není s to předem znát přesnou výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže představovat porušení
zásady legality trestů (rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod 55, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 95
výše, bod 83).
Žalobkyně tedy nemohou tvrdit, že znění čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nezaručuje stupeň předvídatelnosti vyžadovaný základními
zásadami trestního práva a právního státu. Uvedené ustanovení totiž umožňuje dostatečně přesným způsobem předvídat metodu
stanovování a úroveň ukládaných pokut (v tomto smyslu viz rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod 58).
Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, se rozhodovací praxe Komise v oblasti pokut nevyvíjela nepředvídatelným nebo
nahodilým způsobem.
Zaprvé během období, pro která byla v napadeném rozhodnutí zjištěna čtyři protiprávní jednání, došlo pouze k reorganizaci
metody stanovování pokut zveřejněním pokynů z roku 1998, které Soudní dvůr považoval za rozumně předvídatelné(rozsudek Dansk
Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 231).
Zadruhé, pokud jde o zvýšení úrovně pokut v návaznosti na přijetí pokynů z roku 1998, podle ustálené judikatury může Komise
kdykoli přizpůsobit výši pokut, pokud to vyžaduje účinné použití pravidel Unie v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Musique
diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, bod 109, a rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise,
T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 237), přičemž takové pozměnění správní praxe může být považováno za objektivně odůvodněné
účelem všeobecné ochrany před protiprávními jednáními porušujícími pravidla Unie v oblasti hospodářské soutěže. Zvýšení pokut
v poslední době, jež uvádějí a napadají žalobkyně, tedy nelze samo o sobě považovat za protiprávní s ohledem na zásadu legality
trestů, jelikož nepřekračuje právní rámec stanovený v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003,
jak jej vykládají soudy Unie (viz v tomto smyslu rozsudky Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 81, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik
v. Komise, bod 83 výše, bod 43).
Zatřetí argument, podle něhož Rada přijetím čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nesplnila svou
povinnost jasně vymezit pravomoc svěřenou Komisi, a z tohoto důvodu přenesla na Komisi pravomoc, která na základě Smlouvy
o ES přísluší Radě, a to v rozporu s článkem 83 ES, je třeba považovat za neopodstatněný.
Na jedné straně jak bylo uvedeno výše, čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 sice ponechávají
Komisi široký prostor pro uvážení, omezují však využití tohoto prostoru tím, že zavádí objektivní kritéria, která musí Komise
dodržovat. Na straně druhé je třeba připomenout, že nařízení č. 17 a nařízení č. 1/2003 byla přijata na základě čl. 83 odst. 1 ES,
který stanoví, že „[n]ařízení nebo směrnice potřebné k provedení zásad uvedených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] přijímá Rada
na návrh Komise a po konzultaci s Evropským parlamentem […]“. Cílem těchto nařízení a směrnic je podle čl. 83 odst. 2 písm. a)
a d) ES zejména „zajistit dodržování zákazů uvedených v čl. 81 odst. 1 [ES] a v článku 82 [ES] stanovením pokut a penále“
a „vymezit úlohy Komise a Soudního dvora při provádění ustanovení uvedených v tomto odstavci“. Ostatně je třeba připomenout,
že podle čl. 211 první odrážky ES Komise „dbá na provádění této smlouvy, jakož i aktů přijatých orgány na jejím základě“ a že
na základě třetí odrážky stejného článku disponuje „vlastní rozhodovací pravomoc[í]“ (rozsudky Degussa v. Komise, bod 95 výše,
bod 86, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše, bod 48).
Z toho vyplývá, že pravomoc ukládat pokuty v případech porušení článků 81 ES a 82 ES nelze považovat za původně příslušející
Radě, která ji svěřila či jejím výkonem pověřila Komisi ve smyslu čl. 202 třetí odrážky ES. Podle výše uvedených ustanovení
Smlouvy o ES totiž tato pravomoc spadá do úkolu Komise dbát na uplatňování práva Unie, přičemž tento úkol je upřesněn, upraven
a formalizován, pokud jde o uplatňování článků 81 ES a 82 ES, nařízením č. 17 a nařízením č. 1/2003. Pravomoc ukládat pokuty,
kterou tato nařízení přiznávají Komisi, vyplývá tedy z ustanovení samotné Smlouvy o ES a jejím cílem je umožnit faktické provádění
zákazů stanovených v uvedených článcích (rozsudky Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 87, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik
v. Komise, bod 83 výše, bod 49).
Z těchto úvah vyplývá, že námitka protiprávnosti vznesená proti čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, vycházející z porušení
zásady legality trestů, musí být zamítnuta.

K námitce protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti
Žalobkyně připomínají, že akt Unie se nemůže začít uplatňovat před jeho vyhlášením a že čl. 49 odst. 1 druhá věta listiny
stanoví, že nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu. V projednávané věci
pokyny z roku 1998 porušují zásadu zákazu zpětné účinnosti, jelikož překračují meze předvídatelnosti. Za tímto účelem žalobkyně
zdůrazňují, že zpřísnění rozhodovací politiky v oblasti pokut je výsledkem činnosti Komise, a nikoliv zákonodárce.
Z judikatury vyplývá, že zásada zákazu zpětné účinnosti trestních zákonů, zakotvená v článku 7 EÚLP představuje obecnou právní
zásadu Unie, jejíž dodržování je nutné, jsou-li ukládány pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže, a že tato zásada
vyžaduje, aby vyslovené sankce odpovídaly sankcím, jež byly stanoveny v době, kdy k porušení došlo (rozsudek Dansk Rørindustri
a další v. Komise, bod 88 výše, bod 202; rozsudky Tribunálu LR AF 1998 v. Komise, bod 112 výše, body 218 až 221, a ze dne
9. července 2003, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, T‑224/00, Recueil, s. II‑2597, body
39 až 41).
Bylo rovněž rozhodnuto, že přijetí pokynů, které mohou měnit obecnou soutěžní politiku Komise v oblasti pokut, může v zásadě
spadat do působnosti zásady zákazu zpětné účinnosti (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 222).
Na jedné straně totiž mohou pokyny z roku 1998 způsobovat právní účinky. Tyto právní účinky nevyplývají z vlastního normativního
charakteru pokynů z roku 1998, ale z jejich přijetí a zveřejnění Komisí. Toto přijetí a zveřejnění pokynů z roku 1998 vede
k vlastnímu omezení posuzovací pravomoci Komise, která se nemůže od těchto pokynů odchýlit, aniž je případně sankcionována
z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je rovné zacházení, ochrana legitimního očekávání a právní jistota (viz v tomto
smyslu rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, body 209 až 212).
Na straně druhé podle judikatury ESLP týkající se čl. 7 odst. 1 EÚLP toto ustanovení brání zpětnému použití nového výkladu
normy, která stanoví protiprávní jednání, v neprospěch obviněného (viz v tomto smyslu, Evropský soud pro lidská práva, rozsudky
S.W. v. Spojené království ze dne 22. listopadu 1995, řada A č. 335‑B, body 34 až 36; C.R. v. Spojené království ze dne 22. listopadu
1995, řada A č. 335‑C, body 32 až 34; Cantoni v. Francie ze dne 15. listopadu 1996,
Sbírka rozsudků a rozhodnutí,
1996‑V, body 29 až 32, a Coëme a další v. Belgie ze dne 22. června 2000,
Sbírka rozsudků a rozhodnutí,
2000‑VII, bod 145). Tak je tomu podle této judikatury zvláště tehdy, když se jedná o soudní výklad, jehož výsledek nebyl
v době, kdy bylo protiprávní jednání spácháno, rozumně předvídatelný, zejména s ohledem na výklad zastávaný v této době v judikatuře
týkající se dotčeného právního ustanovení. Je nicméně třeba upřesnit, že z téže judikatury vyplývá, že dosah pojmu „předvídatelnost“
do značné míry závisí na obsahu textu, o nějž se jedná, oblasti, kterou pokrývá, jakož i na množství a postavení jeho adresátů.
Předvídatelnost zákona tak nebrání tomu, aby dotyčná osoba byla přinucena obstarat si odborné rady pro přiměřené posouzení
důsledků, jež mohou za okolností konkrétního případu z daného aktu vyplývat. Konkrétněji, podle výše uvedeného rozsudku Cantoni
v. Francie (bod 35) to platí zvláště pro podnikatele, kteří obvykle musí při výkonu svého povolání prokazovat značnou obezřetnost.
Od nich je proto možné očekávat, že rizika své činnosti posoudí obzvláště pečlivě.
S přihlédnutím k předcházejícímu a za účelem přezkumu dodržování zásady zákazu zpětné účinnosti je třeba ověřit, zda dotčená
změna, kterou představuje přijetí pokynů z roku 1998, byla rozumně předvídatelná v době, kdy byla dotyčná protiprávní jednání
spáchána (viz v tomto smyslu rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 224).
V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že údajné zvýšení úrovně pokut z důvodu uplatnění pokynů z roku 1998 nepřekračuje
právní rámec stanovený čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jelikož pokyny výslovně ve svém
bodě 5 písm. a) stanoví, že uložené pokuty nemohou v žádném případě překročit maximální výši 10 % obratu stanovenou uvedenými
ustanoveními.
Dále je třeba konstatovat, že hlavní inovace pokynů z roku 1998 spočívá v tom, že výchozím bodem pro výpočet je základní částka
určená rozpětími stanovenými v tomto ohledu uvedenými pokyny, přičemž tato rozpětí odrážejí různé stupně závažnosti protiprávních
jednání, které ale jako takové nesouvisejí s relevantním obratem. Tato metoda je tak v podstatě založena na stanovení sazeb
pokut, byť relativním a pružném (rozsudky Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 225, a Archer Daniels Midland
v. Komise, bod 106 výše, bod 61).
Nakonec musí být připomenuto, že skutečnost, že Komise v minulosti uplatňovala pokuty určité úrovně na různé typy protiprávních
jednání, ji nemůže zbavit možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 17 a v nařízení č. 1/2003, je-li to
nezbytné k tomu, aby bylo zajištěno provádění soutěžní politiky Unie, ale že naopak účinné použití soutěžních pravidel Unie
vyžaduje, aby Komise měla možnost kdykoli přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního
dvora Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, bod 109; ze dne 2. října 2003, Aristrain v. Komise, C‑196/99 P,
Recueil, s. I‑11005, bod 81, a Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 227; rozsudky Tribunálu ze dne 10. března
1992, Solvay v. Komise, T‑12/89, Recueil, s. II‑907, bod 309, a ze dne 14. května 1998, Europa Carton v. Komise, T‑304/94,
Recueil, s. II‑869, bod 89).
Z toho plyne, že podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v pokutu, nemohou nabýt legitimního očekávání,
že Komise nepřekročí úroveň pokut používanou dříve, ani očekávání ohledně metody jejich výpočtu (rozsudek Dansk Rørindustri
a další v. Komise, bod 88 výše, bod 228).
Uvedené podniky tedy musejí vzít v úvahu možnost, že se Komise kdykoli rozhodne zvýšit úroveň výše pokut ve srovnání s úrovní
používanou v minulosti. Toto platí nejen tehdy, pokud Komise přikročí ke zvýšení úrovně výše pokut při jejich uložení v individuálních
rozhodnutích, ale rovněž tehdy, pokud k tomuto zvýšení dojde v projednávaných případech použitím obecně závazných pravidel
chování, jako jsou pokyny z roku 1998 (rozsudky Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, body 229 a 230, a Archer
Daniels Midland v. Komise, bod 106 výše, bod 59).
Z toho vyplývá, že žalobkyně se nesprávně domnívají, že pokyny z roku 1998 porušují zásadu zákazu zpětné účinnosti tím, že
vedly k ukládání vyšších pokut, než byly pokuty ukládané v minulosti, a že v projednávané věci byly překročeny meze předvídatelnosti.
Pokyny a zvláště nová metoda výpočtu pokut, již tyto pokyny obsahují, za předpokladu, že má přitěžující účinek, pokud jde
o úroveň ukládaných pokut, byly rozumně předvídatelné pro podniky, jako jsou žalobkyně, v době, kdy byla dotyčná protiprávní
jednání spáchána (viz v tomto smyslu rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 231). Z totožných důvodů
nemusela Komise ani v pokynech z roku 1998 uvádět, že zvýšení úrovně pokut bylo nutné za účelem zajištění provádění politiky
Společenství v oblasti hospodářské soutěže.
Pokud jde o argumentaci, podle které bylo zpřísnění rozhodovací politiky v oblasti pokut výsledkem činnosti Komise, a nikoliv
zákonodárce, tato argumentace splývá s argumentací dovolávanou v rámci námitky protiprávnosti vycházející z nedostatku pravomoci
Komise a je přezkoumána v bodech 131 až 137 níže.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že projednávaná námitka protiprávnosti musí být rovněž zamítnuta.

K námitce protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z nedostatku pravomoci Komise a, podpůrně, z jejich netransparentnosti
a nepředvídatelnosti
Žalobkyně tvrdí, že značná posuzovací pravomoc přiznaná Komisi čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 vyžaduje, aby existovala
abstraktní a obecná konkretizace, tedy hmotněprávní pravidlo. Oproti Radě však Komise nemá pravomoc k přijetí takové normy.
Mimoto, i kdyby konkretizace „rámce pokuty“ provedená Komisí byla legální, pokyny z roku 1998 by byly v každém případě neúčinné,
jelikož nemohou zaručit minimální stupeň transparentnosti a předvídatelnosti nutný při stanovování výše pokuty.
Zaprvé je třeba uvést, že žalobkyně ve svých písemnostech neupřesnily ustanovení, které bylo Komisí při přijímání pokynů z roku
1998 porušeno. Když byly na tuto otázku dotázány při jednání, žalobkyně uvedly, že podle zásady legality trestů příslušelo
přijmout abstraktní pravidla pro výpočet pokut Radě.
Přijetí pokynů z roku 1998 Komisí však v rozsahu, v němž zapadá do právního rámce stanoveného v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17,
poté v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, pouze přispělo k přesnějšímu vymezení posuzovací pravomoci Komise, která již sama
plyne z těchto ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše, bod 44).
Za těchto podmínek je třeba zamítnout argument vycházející z nedostatku pravomoci Komise pro přijetí pokynů.
Zadruhé je třeba rovněž zamítnout argumenty vycházející z netransparentnosti a nepředvídatelnosti pokynů z roku 1998.
Ve snaze o transparentnost a za účelem zvýšení právní jistoty dotčených podniků totiž Komise jednak zveřejnila uvedené pokyny
a uvedla v nich metodu výpočtu, kterou si Komise stanovila v každém konkrétním případě. V tomto ohledu měl ostatně Soudní
dvůr za to, že Komise se přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy jimi
dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit, aniž je případně sankcionována
z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení a zásada ochrany legitimního očekávání. Soudní
dvůr rovněž rozhodl, že pokyny stanoví obecným a abstraktním způsobem metodologii, kterou si Komise uložila za účelem stanovení
výše pokut, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše,
body 211 a 213; viz rovněž rozsudek Archer Daniels Midland v. Komise, bod 106 výše, bod 60).
Kromě toho může obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní radu, s dostatečnou přesností předvídat
metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování (rozsudek Evonik Degussa v. Komise a Rada, bod 96 výše, bod
55). Tento subjekt není sice s to předem znát s přihlédnutím k pokynům z roku 1998 přesnou výši pokuty, kterou Komise v jednotlivých
případech uloží. Nicméně vzhledem k závažnosti protiprávních jednání, která má Komise sankcionovat, cíle potlačování a odrazování
odůvodňují, že bylo dotyčným podnikům znemožněno odhadnout zisky, jež by jim byly plynuly z účasti na protiprávním jednání
s předchozím zohledněním výše pokuty, která jim z důvodu protiprávního chování bude uložena (rozsudek Degussa v. Komise, bod
95 výše, bod 83).
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že námitka protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z nedostatku pravomoci Komise a podpůrně
z jejich netransparentnosti a nepředvídatelnosti, není opodstatněná.

K námitce protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti a zásady
ochrany legitimního očekávání
Žalobkyně tvrdí, že použití oznámení o spolupráci z roku 2002 v projednávané věci, i když se většina skutkových okolností,
kterých se dotýká napadené rozhodnutí, stala před jeho vstupem v platnost, porušuje zásadu zákazu zpětné účinnosti. Podle
žalobkyň měla Komise použít své oznámení o neuložení nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. 1996, C 207,
s. 4) (dále jen „oznámení o spolupráci z roku 1996“), což by umožnilo snížit pokutu o 10 až 50 % za nezpochybnění skutkových
zjištění namísto symbolického snížení ve výši 1 %, které bylo provedeno v napadeném rozhodnutí (body 777, 806, 835 a 854 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Použitím oznámení o spolupráci z roku 2002 Komise rovněž porušila zásadu legitimního očekávání.
Je třeba připomenout, že oznámení o spolupráci z roku 1996 stanovilo v bodě D, že podnik má nárok „na 10% až 50% snížení výše
pokuty, která by mu byla uložena, pokud by ke spolupráci nedošlo […], jestliže […] po obdržení oznámení námitek inform[oval]
Komisi, že nezpochybňuje věcnou správnost skutkových zjištění, na kterých Komise založila svá obvinění“. Oznámení o spolupráci
z roku 2002 již neupravuje snížení výše pokuty z tohoto důvodu.
Pokud jde o údajnou zpětnou účinnost oznámení o spolupráci z roku 2002, musí být konstatováno, že bod 28 uvedeného oznámení
stanoví, že „[o]de dne 14. února 2002 toto oznámení nahrazuje oznámení [o spolupráci] z roku 1996 pro všechny případy, v nichž
se žádný podnik neobrátil na Komisi, aby využil příznivého zacházení uvedeného v daném oznámení“. S ohledem na skutečnost,
že oznámení o spolupráci z roku 2002 bylo zveřejněno dne 19. února 2002, uvedené oznámení tedy sice stanoví retroaktivní použití
svých ustanovení, které je nicméně omezeno na období od 14. února 2002 do 18. února 2002, včetně. Jelikož žádný z účastníků
kartelové dohody nepodal žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 před 2. únorem 2004 (body 94, 105, 115 a 127
odůvodnění napadeného rozhodnutí), případná protiprávnost vyplývající z uvedené zpětné účinnosti oznámení o spolupráci z roku
2002 se nemohla dotknout legality napadeného rozhodnutí.
V projednávané věci nicméně žalobkyně zpochybňují okamžité použití oznámení o spolupráci z roku 2002 pro výpočet pokut za
skutkové okolnosti, ke kterým došlo z části před rokem 2002.
Zaprvé, jak vyplývá ze spisu, je třeba konstatovat, že přinejmenším šestkrát v průběhu správního řízení žalobkyně výslovně
požádaly o použití oznámení o spolupráci z roku 2002.
Zadruhé, v každém případě z judikatury vyplývá, že zásada zákazu zpětné účinnosti nebrání uplatnění pokynů s možnými přitěžujícími
účinky ohledně výše pokut uložených za protiprávní jednání spáchaná před jejich přijetím, za podmínky, že politika, která
je zavádí, byla rozumně předvídatelná v době, kdy k dotyčným protiprávním jednáním došlo (rozsudek Dansk Rørindustri a další
v. Komise, bod 88 výše, body 202 až 232; rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, BASF a UCB v. Komise, T‑101/05 a T‑111/05,
Sb. rozh. s. II‑4949, bod 233; viz rovněž rozsudek Archer Daniels Midland v. Komise, bod 106 výše, bod 66). Žalobkyně přitom
netvrdí, že změna, ke které došlo přijetím oznámení o spolupráci z roku 2002, nebyla předvídatelná.
Pokud jde o údajné porušení legitimního očekávání žalobkyň, které vyplývalo z použití oznámení o spolupráci z roku 2002 na
protiprávní jednání, ke kterým došlo částečně před jeho vstupem v platnost, stačí konstatovat, že podle ustálené judikatury
hospodářské subjekty nemohou uplatňovat legitimní očekávání na zachování stávající situace, která může být změněna orgány
v rámci jejich posuzovací pravomoci (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 5. října 1994, Německo v. Rada, C‑280/93, Recueil,
s. I‑4973, bod 80, a ze dne 30. června 2005, Alessandrini a další v. Komise, C‑295/03 P, Sb. rozh. s. I‑5673, bod 89 a citovaná
judikatura). Kromě toho použití oznámení o spolupráci z roku 1996 mohlo být v každém případě kdykoli uplatněno žalobkyněmi
prostřednictvím žádosti předložené Komisi na základě tohoto oznámení před vstupem oznámení o spolupráci z roku 2002 v platnost.
Z toho vyplývá, že tato část žalobního důvodu musí být zamítnuta.
V důsledku toho je třeba zamítnout námitku protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení zásady
zákazu zpětné účinnosti, a výtku vycházející z porušení zásady legitimního očekávání.

K námitce protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení obecných právních zásad nemo tenetur, in
dubio pro reo a proporcionality, jakož i ze zneužití posuzovací pravomoci
Žalobkyně tvrdí, že oznámení o spolupráci z roku 2002 je protiprávní z důvodu skutečnosti, že porušuje obecné právní zásady
a překračuje posuzovací pravomoc přiznanou Komisi. Oznámení o spolupráci z roku 2002 tak porušuje zásadu
nemo tenetur
, zásadu
in dubio pro reo
a zásadu proporcionality. Jeho přijetí představuje zneužití posuzovací pravomoci Komise a toto oznámení je tedy nepoužitelné
na projednávanou věc, takže důkazy poskytnuté v rámci oznámení o spolupráci z roku 2002 nelze použít, jelikož použití důkazů
získaných protiprávním způsobem je zakázáno.
Je třeba samostatně přezkoumat jednotlivé výtky předložené v rámci projednávané námitky.
K první výtce vycházející z porušení zásady
nemo tenetur
Žalobkyně připomínají, že v souladu se zásadou
nemo tenetur
nikdo nemůže být nucen k sebeobviňování nebo svědčení proti sobě samému. Oznámení o spolupráci z roku 2002 tuto zásadu porušuje,
protože v praxi nutí podniky ke spolupráci s Komisí a k jejich přiznání. Pouze první podnik, který předloží důkazy, které
splňují podmínky bodu 8 písm. a) nebo b) oznámení o spolupráci z roku 2002, může mít nárok na neuložení pokuty, takže všechny
podniky „v závodě o první místo“ poskytují úplná (a někdy přehnaná) přiznání Komisi, aniž mohou srovnat užitečnost spolupráce,
která se projevuje ve snížení vypočtené pokuty, a nevýhody, které taková spolupráce přináší. Kromě toho se na základě spolupráce
v rámci oznámení o spolupráce z roku 2002 podnik zbavuje možnosti zpochybnit skutková zjištění, byť chybná, předložená ostatními
podniky, neboť Komise považuje jakékoliv zpochybnění skutkových zjištění za nedostatek spolupráce ve smyslu bodů 11 a 23 oznámení
o spolupráci z roku 2002, což znamená vážné riziko nepřiznání snížení pokuty z tohoto důvodu.
Z judikatury na jedné straně vyplývá, že na základě obecných právních zásad Unie, jejichž nedílnou součástí jsou základní
práva a s přihlédnutím k nimž je třeba vykládat všechny předpisy práva Unie, mají podniky právo, aby nebyly nuceny Komisí
k přiznání své účasti na protiprávním jednání (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 18. října 1989, Orkem v. Komise,
374/87, Recueil, s. 3283, bod 35, a ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P,
C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, bod 273).
Na straně druhé, jestliže Komise nemůže donutit podnik k tomu, aby přiznal svou účast na protiprávním jednání, není jí proto
ještě bráněno vzít v úvahu při stanovení výše pokuty pomoc, kterou jí tento podnik ze své vlastní vůle poskytl pro účely prokázání
existence protiprávního jednání (rozsudky Soudního dvora ze dne 14. července 2005, Acerinox v. Komise, C‑57/02 P, Sb. rozh.
s. I‑6689, bod 87, a ThyssenKrupp v. Komise, C‑65/02 P a C‑73/02 P, Sb. rozh. s. I‑6773, bod 50).
Žalobkyně nemohou tvrdit, že judikatura citovaná výše v bodech 149 a 150 je „překonaná“. Naopak, Soudní dvůr ji výslovně potvrdil
poté, co se seznámil s vývojem judikatury ESLP, zejména s rozsudkem Funke v. Francie ze dne 25. února 1993 (řada A č. 256 A)
a s rozsudkem Saunders v. Spojené království ze dne 17. prosince 1996 (
Sbírka rozsudků a rozhodnutí,
1996-VI), na které odkazují žalobkyně (rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 149 výše, body 273 až
280).
S přihlédnutím k zásadám stanoveným v judikatuře citované výše v bodech 149 a 150 je tedy třeba přezkoumat legalitu oznámení
o spolupráci z roku 2002 ve vztahu k zásadě
nemo tenetur
.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že spolupráce na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 má čistě dobrovolnou povahu
ze strany dotyčného podniku. Tento podnik totiž není žádným způsobem nucen k poskytnutí důkazů týkajících se údajné kartelové
dohody. Stupeň spolupráce, kterou hodlá podnik poskytnout v rámci správního řízení, závisí tedy výlučně na jeho svobodné vůli,
a není v žádném případě uložen oznámením o spolupráci z roku 2002 (v tomto smyslu viz rozsudek ThyssenKrupp v. Komise, bod
150 výše, bod 52, a stanovisko generálního advokáta F. Légera předcházející tomuto rozsudku, Sb. rozh. s. I‑6777, bod 140).
Argument, podle kterého se na základě spolupráce podnik zbavuje možnosti zpochybnit skutková zjištění, byť chybná, předložená
ostatními podniky, vychází z chybného výkladu oznámení o spolupráci z roku 2002.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, ani bod 11 tohoto oznámení, který vyžaduje od dotčeného podniku, aby „plně, stále a pohotově
spoluprac[oval] v průběhu celého správního postupu“, ani bod 23 tohoto oznámení, který stanoví, že Komise „může […] vzít v úvahu
rozsah a stálost jakékoli spolupráce, kterou podnik poskytl poté, co předložil důkazy“, nevyžadují po dotčeném podniku, aby
nezpochybnil nebo neopravil chybné skutkové okolnosti předložené jiným podnikem. Mimoto tvrzení žalobkyň vychází z chybného
předpokladu, podle kterého chybná jednostranná prohlášení jediného podniku, který se účastnil kartelové dohody, nepodpořená
důkazy, stačí k prokázání protiprávního jednání.
Kromě toho na rozdíl od oznámení o spolupráci z roku 1996 oznámení o spolupráci z roku 2002 nestanoví žádné snížení pokuty
za nezpochybnění skutkových zjištění. Nelze se tedy domnívat, že oznámení o spolupráci z roku 2002 „ukládá“ podnikům, které
chtějí, aby se na ně toto oznámení použilo, nezpochybňovat skutkové okolností předložené ostatními podniky.
V každém případě, údajná povinnost podniku nezpochybňovat skutkové okolnosti, kterých se nedopustil, vychází z čistě teoretického
případu podniku, který se sám obviní z protiprávního jednání, které nespáchal, ve snaze získání snížení pokuty, u které se
nicméně obává, že mu bude uložena. Takový odhad nemůže zakládat argumentaci vycházející z porušení zásady
nemo tenetur
(viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Finnboard v. Komise, C‑298/98 P, Recueil, s. I‑10157,
bod 58).
Z toho vyplývá, že první výtku předloženou v rámci námitky protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 je třeba zamítnout.
K druhé výtce vycházející z porušení zásady
in dubio pro reo
Žalobkyně tvrdí, že v souladu se zásadou
in dubio pro reo
nebo se zásadou presumpce neviny nese Komise důkazní břemeno ohledně protiprávního jednání a viny podniku. Oznámení o spolupráci
z roku 2002 porušuje zásadu presumpce neviny, neboť v praxi vede k tomu, že důkaz o vlastním protiprávním jednání a o vlastní
vině, jakož i o protiprávních jednáních a vině ostatních podniků předkládají podniky.
Je třeba připomenout, že zásada presumpce neviny, jak vyplývá především z čl. 6 odst. 2 EÚLP, je součástí základních práv,
která jsou podle judikatury Soudního dvora, mimoto opětovně potvrzené čl. 6 odst. 2 EU, jakož i článkem 48 Listiny, uznaná
právním řádem Unie. S ohledem na povahu dotčených protiprávních jednání a na povahu a stupeň přísnosti souvisejících sankcí
se zásada presumpce neviny použije zejména na řízení o porušení pravidel hospodářské soutěže uplatnitelných na podniky, v rámci
kterých může být rozhodnuto o pokutách či penále (viz rozsudek Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 115 a citovaná judikatura).
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, oznámení o spolupráci z roku 2002 neporušuje zásadu presumpce neviny.
Zaprvé, jak bylo připomenuto v bodě 153 výše, spolupráce na základě tohoto oznámení je ze strany dotčeného podniku čistě dobrovolná.
Neznamená žádnou povinnost podniku předložit důkazy o protiprávním jednání, kterého se účastnil.
Zadruhé oznámení o spolupráci z roku 2002 se nedotýká povinnosti Komise, která nese důkazní břemeno ohledně protiprávních
jednání, která konstatuje, předložit důkazy způsobilé právně dostačujícím způsobem prokázat existenci skutečností zakládajících
protiprávní jednání. Nicméně, za účelem prokázání existence protiprávního jednání je Komise oprávněna vycházet z jakéhokoliv
užitečného poznatku, který má k dispozici. Aniž tím poruší zásadu presumpce neviny, je oprávněna vycházet nejen z dokumentů,
které získala při šetřeních na základě nařízení č. 17 a č. 1/2003 nebo které obdržela v reakci na žádosti o informace na základě
uvedených nařízení, ale rovněž z důkazů, které jí podnik dobrovolně předložil na základě tohoto oznámení.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že výtce vycházející z protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 v tom, že porušuje
zásadu presumpce neviny, nelze rovněž vyhovět.
K třetí výtce vycházející z porušení zásady proporcionality
Žalobkyně tvrdí, že oznámení o spolupráci z roku 2002 není ani nutné, ani přiměřené a tedy, že porušuje zásadu proporcionality.
Není nutné, jelikož nařízení č. 1/2003, zejména jeho články 18 až 21, poskytuje Komisi dostatečné prostředky pro vyšetřování
kartelových dohod. Není ani vhodné ani přiměřené. I když uvedené oznámení totiž umožňuje lépe prokázat existenci kartelových
dohod, což podporuje zájem Společenství, odměňuje podniky, které porušily článek 81 ES, a znevýhodňuje čestné podniky, protože
brání tomu, aby podnikům, které se účastnily kartelové dohody a měly z ní prospěch, byla uložena pokuta. Oznámení o spolupráci
z roku 2002 se rovněž dotýká zájmu Společenství, který spočívá v sankcionování protiprávních jednání v rozporu s právem hospodářské
soutěže.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury zásada proporcionality, jež je jednou z obecných právních zásad Unie, vyžaduje,
aby akty orgánů Unie nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní
úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi více přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření
a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července
2001, Jippes a další, C‑189/01, Recueil, s. I‑5689, bod 81 a citovaná judikatura).
Je třeba rovněž připomenout, že Komise disponuje v rámci nařízení č. 1/2003 při stanovování výše pokut určitým prostorem pro
uvážení za účelem směrování chování podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek
Groupe Danone v. Komise, bod 57 výše, bod 134 a citovaná judikatura). Vzhledem k tomu, že oznámení o spolupráci z roku 2002
je součástí politiky Komise týkající se stanovování pokut za horizontální kartelové dohody v rozporu s článkem 81 ES, je třeba
tento prostor pro uvážení zohlednit při přezkumu výtky vycházející ze zásady proporcionality.
Přitom je třeba konstatovat, že oznámení o spolupráci z roku 2002 se jeví jako přiměřený a nutný nástroj za účelem prokazování
existence tajných horizontálních kartelových dohod, a tedy za účelem směrování chování podniků ve smyslu dodržování pravidel
hospodářské soutěže.
I když totiž nástroje stanovené v článcích 18 až 21 nařízení č. 1/2003, a sice žádosti o informace a šetření, představují
opatření nezbytná v rámci stíhání protiprávních jednání v rozporu s právem hospodářské soutěže, je třeba uvést, že tajné kartelové
dohody lze často obtížně odhalit a vyšetřit bez spolupráce dotčených podniků. I když pro účastníka kartelové dohody existuje
vždy riziko, že kartel bude jednoho dne odhalen, zejména v návaznosti na podání stížnosti u Komise nebo u vnitrostátního orgánu,
takový účastník, který hodlá ukončit svou účast, může být odrazen od toho, aby o kartelové dohodě informoval Komisi, z důvodu
vysoké pokuty, která mu může být uložena. Tím, že oznámení o spolupráci z roku 2002 stanoví ochranu před pokutou v plném rozsahu
nebo značné snížení pokuty ve prospěch podniků, které Komisi poskytnou důkazy o existenci horizontální kartelové dohody, snaží
se zabránit tomu, aby se takový účastník rozhodl Komisi o existenci kartelové dohod neinformovat.
Argument, podle kterého oznámení o spolupráci z roku 2002 umožňuje odměnit určité podniky, které se účastnily kartelových
dohod zakázaných článkem 81 ES, je třeba zamítnout. Jak totiž zdůrazňuje Komise v bodě 4 uvedeného oznámení, „[z]ájmy spotřebitelů
a občanů na zjištění a potrestání kartelů převažují nad zájmy na pokutování podniků, které Komisi umožní takové praktiky odhalit
a zakázat“.
Oznámení o spolupráci z roku 2002 tedy zjevně nepřekračuje meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimního cíle,
který sleduje.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že výtka vycházející z protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 v tom, že porušuje
zásadu proporcionality, není opodstatněná.
Ke čtvrté výtce vycházející ze zneužití posuzovací pravomoci
Podle žalobkyň Komise přijetím oznámení o spolupráci z roku 2002 překročila posuzovací pravomoc, která je jí přiznána čl. 23
odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003. Toto ustanovení Komisi ukládá, aby v rámci stanovení výše pokuty přihlédla k závažnosti a době
trvání protiprávního jednání, což by bylo nemožné v rámci „úplného prominutí trestu“. Hlava A oznámení o spolupráci z roku
2002 je tak protiprávní, což způsobuje protiprávnost oznámení v plném rozsahu.
Je třeba připomenout, že v souladu s čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 „Komise může rozhodnutím uložit podnikům […] pokuty,
pokud se úmyslně nebo z nedbalosti […] dopouštějí jednání v rozporu s články 81 nebo 82 [ES]“. Z toho vyplývá, že ze samotného
znění tohoto ustanovení vyplývá, že Komise je oprávněna, nikoliv však povinna uložit pokutu podniku, který se dopustil protiprávního
jednání v rozporu s článkem 81 ES.
Mimoto čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 taxativně nestanoví kritéria, která Komise může zohlednit při stanovení pokuty.
Jednání podniku v průběhu správního řízení tedy může patřit mezi skutečnosti, ke kterým je třeba při tomto stanovení přihlédnout
(v tomto smyslu viz rozsudek Finnboard v. Komise, bod 157 výše, bod 56 a citovaná judikatura).
Komise tedy přijala pravidla chování v oznámení o spolupráci z roku 2002, která jí poskytují vodítko při výkonu její posuzovací
pravomoci v oblasti stanovování pokut, aby zohlednila zejména jednání podniků v průběhu správního řízení a tak lépe zaručila
rovné zacházení mezi dotčenými podniky, aniž překročila pravomoci, které jí přiznává nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu
rozsudek Finnboard v. Komise, bod 157 výše, bod 57).
Z toho vyplývá, že tato poslední výtka není rovněž opodstatněná.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že námitku protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002 je třeba zamítnout v plném rozsahu.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z konfiskujícího charakteru napadeného rozhodnutí v rozporu s mezinárodním právem
K přípustnosti
Komise zdůrazňuje, že žalobní důvod vycházející z konfiskujícího charakteru napadeného rozhodnutí v rozporu s mezinárodním
právem nesplňuje požadavky čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu, a je v důsledku toho nepřípustný. Z faktického hlediska
není v žalobě nijak popsán způsob, jak měly uložené pokuty skutečně dramatický dopad na schopnost hospodářského přežití dceřiných
společností Schindler Holding. Z právního hlediska žalobkyně neurčují smlouvy, které by byly použitelné, ani normy, které
by byly porušeny.
Je třeba připomenout, že podle čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, který se použije na řízení před Tribunálem
podle čl. 53 prvního pododstavce téhož statutu a čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu, musí přitom žaloba zejména obsahovat
stručný popis žalobních důvodů. Tyto údaje musí být dostatečně jasné a přesné pro to, aby umožnily žalovanému připravit svou
obranu a Tribunálu rozhodnout o žalobě případně i bez dalších podpůrných informací. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného
výkonu spravedlnosti pro to, aby byla žaloba přípustná, je třeba, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena,
vyplývaly, přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby (rozsudky Tribunálu ze dne 6. května 1997,
Guérin automobiles v. Komise, T‑195/95, Recueil, s. II‑679, bod 20; ze dne 25. května 2004, Distilleria Palma v. Komise, T‑154/01,
Sb. rozh. s. II‑1493, bod 58, a ze dne 12. března 2008, European Service Network v. Komise, T‑332/03, nezveřejněný ve Sbírce
rozhodnutí, bod 229).
V projednávané věci žalobkyně ve své žalobě dostatečně jasně a přesně popsaly, že uložení pokut společnosti Schindler napadeným
rozhodnutím je konfiskující, a porušuje mezinárodní právo.
Komise nemůže napadat skutečnost, že žaloba neurčuje smlouvy, které by byly použitelné. Žalobkyně se totiž ve své žalobě nedovolávaly
žádného porušení dvoustranné nebo mnohostranné dohody týkající se ochrany investic. Odkazují pouze na existenci takových dohod
za účelem prokázání existence normy mezinárodního zvykového práva, která byla v projednávané věci porušena. Žalobkyně tak
ve své žalobě vysvětlují, že i když neexistuje obecná úmluva o ochraně investic mezi Evropským společenstvím a Švýcarskem,
nelze vážně zpochybnit zákaz vyvlastnění bez odškodnění zahraničních investorů zakotvený v mezinárodním zvykovém právu. Na
rozdíl od toho, co tvrdí Komise, je tedy porušená norma, a sice norma mezinárodního zvykového práva, jasně v žalobě uvedena.
Žalobkyně mimoto vysvětlují, že konfiskující charakter uložených pokut se vztahuje ke značnému znehodnocení investic společnosti
Schindler v Belgii, Lucembursku a Nizozemsku. Podle žalobkyň je závažnost zásahu do majetkových hodnot společnosti Schindler
Holding zjevná na základě porovnání pokut s vlastním majetkem, ročním obratem a výsledkem hospodaření společností Schindler
Belgie, Schindler Lucembursko a Schindler Nizozemsko.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že projednávaný žalobní důvod splňuje požadavky ustanovení citovaných v bodě 180 výše. Projednávaný
žalobní důvod je tedy přípustný.
K věci samé
Žalobkyně uvádějí, že ochrana zahraničních investorů je zakotvena v četných dvoustranných a mnohostranných dohodách o ochraně
investic. Na základě těchto úmluv je přeshraniční držení podílů v podniku z jiného státu zahrnuto pod pojem „investice“ a vztahuje
se na něj ochrana, která jednak umožňuje vyvlastnění pouze při dodržení velmi striktních podmínek a jednak ukládá, aby se
zahraničními investory bylo zacházeno spravedlivě a za rovných podmínek ve státě, ve kterém provádějí investice. Taková ochrana
je rovněž uznána mezinárodním zvykovým právem.
Pokuty uložené společnosti Schindler Holding, společnosti založené podle švýcarského práva, odpovídají z hlediska jejich hospodářského
účinku vyvlastnění investic společnosti Schindler Holding v Belgii, Lucembursku a Nizozemsku v rozporu s mezinárodním právem.
Ačkoli uložení pokuty nepředstavuje formální vyvlastnění, zakládá nicméně faktické vyvlastnění, jelikož došlo ke značnému
znehodnocení investic společnosti Schindler Holding v Belgii, Lucembursku a Nizozemsku. Závažnost zásahu do majetkových hodnot
společnosti Schindler Holding je zjevná zejména na základě porovnání pokut s vlastním majetkem, ročním obratem a výsledkem
hospodaření společností Schindler Belgie, Schindler Lucembursko a Schindler Nizozemsko.
Je třeba připomenout, že pravomoci Společenství musejí být uplatňovány v souladu s mezinárodním právem (viz rozsudek Soudního
dvora ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Sb. rozh.
s. I‑6351, bod 291 a citovaná judikatura).
Právo vlastnit majetek je chráněno nejen mezinárodním právem, ale patří rovněž mezi obecné zásady práva Unie (viz rozsudek
Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, bod 187 výše, bod 355 a citovaná judikatura). Nicméně jelikož
se přednost mezinárodního práva před právem Unie nevztahuje na právo primární, obzvláště pak ne na obecné zásady, jejichž
součástí jsou základní práva (rozsudek Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, bod 187 výše, bod 308),
je třeba v rámci projednávaného žalobního důvodu přezkoumat, zda pokuty uložené společnosti Schindler Holding představují
zásah do základního práva na ochranu vlastnictví.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že se právo vlastnit majetek neprojevuje jako absolutní výsada, ale musí k němu být přihlédnuto
ve vztahu k jeho funkci ve společnosti. V důsledku toho může být výkon vlastnického práva omezen za podmínky, že tato omezení
skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným Společenstvím, a nejsou s ohledem na sledovaný cíl nepřiměřeným a neúnosným
zásahem do samotné podstaty takto zaručeného práva (rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 1989, Schräder HS Kraftfutter,
265/87, Recueil, s. 2237, bod 15; Německo v. Rada, bod 144 výše, bod 78, a Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada
a Komise, bod 187 výše, bod 355).
Článek 3 odst. 1 písm. g) ES stanoví, že za účelem dosažení cílů Společenství činnosti Společenství zahrnují „systém zajišťující,
aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská soutěž“. Z toho vyplývá, že uplatňování článků 81 ES a 82 ES představuje
jeden z aspektů veřejného zájmu Společenství. V důsledku toho lze na základě těchto článků omezit užívání práva vlastnit majetek
za podmínky, že tato omezení nejsou nepřiměřená a nepředstavují zásah do samotné podstaty tohoto práva (rozsudek Tribunálu
ze dne 23. října 2003, Van den Bergh Foods v. Komise, T‑65/98, Recueil, s. II‑4653, bod 170).
Je tedy třeba přezkoumat, zda pokuty uložené společnosti Schindler Holding představují nepřiměřený a neúnosný zásah do samotné
podstaty základního práva na ochranu vlastnictví.
Zaprvé je třeba konstatovat, že se sporné rozhodnutí nedotýká vlastnické struktury v rámci společnosti Schindler.
Zadruhé, jestliže se platba pokuty sice dotýká majetkové hodnoty dlužné společnosti, nelze se domnívat, že v projednávané
věci pokuty uložené společnosti Schindler Holding a jejím dceřiným společnostem zbavily tyto společnosti hodnoty v plném rozsahu.
Ze spisu totiž vyplývá, že všechny pokuty uložené společnostem skupiny Schindler v napadeném rozhodnutí nedosahují maximální
možné výše 10 % konsolidovaného obratu společnosti Schindler Holding za hospodářský rok, který předcházel datu napadeného
rozhodnutí. Maximální výše 10 % stanovená v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 má přitom zejména chránit podniky proti nadměrné
výši pokuty, která by mohla vést ke zničení jejich hospodářské podstaty (rozsudek Tribunálu ze dne 15. června 2005, Tokai
Carbon a další v. Komise, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 389).
Zatřetí v rozsahu, v němž žalobkyně napadají uložení nadměrné pokuty dceřiným společnostem ve čtyřech dotčených zemích, je
třeba uvést, že v napadeném rozhodnutí byla společnosti Schindler Holding za každé protiprávní jednání uložena společná a nerozdílná
odpovědnost s danou dceřinou společností za platbu pokuty (viz rovněž body 63 až 91 výše). Jak zdůrazňuje Komise, stanovení
vzájemných příspěvků společností, které jsou součástí stejné skupiny, společně a nerozdílně odpovědných za platbu téže pokuty,
závisí na těchto společnostech. Napadené rozhodnutí se tedy nutně nedotýká hodnoty investic, které má společnost Schindler
Holding ve svých dceřiných společnostech.
Začtvrté v rozsahu, v němž žalobkyně zpochybňují uložení pokut za protiprávní jednání, které jsou nadměrné, pokud jsou uvedeny
ve vztahu k obratu a ročnímu zisku dotčených dceřiných společností, taková argumentace splývá s žalobním důvodem vycházejícím
z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm byla založena solidární odpovědnost společnosti Schindler Holding.
Pokuty uložené v projednávané věci by totiž mohly představovat zásah do práva vlastnit majetek pouze tehdy, pokud by se ukázalo,
že národní dceřiné společnosti nepředstavují společně se společností Schindler Holding podnik ve smyslu hospodářské jednotky
odpovědné za sankcionovaná protiprávní jednání. Takové pokuty by byly v každém případě protiprávní, jelikož by porušovaly
čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Jak přitom vyplývá z bodů 63 až 91 výše, Komise právem přičetla protiprávní jednání dotčených
národních dceřiných společností společnosti Schindler Holding.
Z toho vyplývá, že projednávaný žalobní důvod je třeba zamítnout.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení pokynů z roku 1998 a povinnosti uvést odůvodnění při stanovení výchozí částky
pokut
Úvodní poznámky
Úvodem je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že Komise požívá široké posuzovací pravomoci, pokud jde o metodu
výpočtu pokut. Tato metoda, popsaná v pokynech z roku 1998, obsahuje různé proměnné umožňující Komisi vykonávat její posuzovací
pravomoc v souladu s ustanoveními čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 3.
září 2009, Papierfabrik August Koehler a další v. Komise, C‑322/07 P, C‑327/07 P a C‑338/07 P, Sb. rozh. s. I‑7191, bod 112
a citovaná judikatura).
Závažnost porušení práva hospodářské soutěže Unie musí být stanovena v závislosti na mnoha skutečnostech, jakými jsou zejména
zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž je sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií,
ke kterým musí být povinně přihlédnuto (rozsudky Soudního dvora Archer Daniels Midland v. Komise, bod 106 výše, bod 72, a ze
dne 3. září 2009, Prym a Prym Consumer v. Komise, C‑534/07 P, Sb. rozh. s. I‑7415, bod 54).
Jak bylo uvedeno v bodě 24 výše, Komise v projednávaném případě stanovila výši pokut použitím metody definované v pokynech
z roku 1998.
Pokyny z roku 1998 sice nemohou být kvalifikovány jako právní pravidlo, které správa musí v každém případě dodržovat, představují
však orientační pravidlo chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se správa může v konkrétním případě odchýlit,
pouze uvede-li důvody, které jsou slučitelné se zásadou rovného zacházení (viz rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise,
bod 88 výše, bod 209 a citovaná judikatura; rozsudek Tribunálu ze dne 8. října 2008, Carbone Lorraine v. Komise, T‑73/04,
Sb. rozh. s. II‑2661, bod 70).
Jak bylo uvedeno výše v bodě 135, Komise se přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije
na případy jimi dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit, aniž je případně
sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání
(viz rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 211 a citovaná judikatura; rozsudek Carbone‑Lorraine v. Komise,
bod 200 výše, bod 71).
Mimoto pokyny z roku 1998 stanoví obecným a abstraktním způsobem metodiku, kterou si Komise uložila za účelem stanovení výše
pokut, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, body
211 a 213).
Nakonec je třeba připomenout, že pokyny z roku 1998 zaprvé stanoví posouzení závažnosti protiprávního jednání jako takového,
na jejímž základě může být stanovena obecná výchozí částka (bod 1 A druhý pododstavec). Zadruhé je závažnost analyzována ve
vztahu k povaze spáchaných protiprávních jednání a vlastnostem dotčeného podniku, zejména jeho velikosti a postavení na relevantním
trhu, což může vést k vážení výchozí částky, zařazení podniků do kategorií a stanovení zvláštní výchozí částky (bod 1 A třetí
až sedmý pododstavec).
Napadené rozhodnutí
Zaprvé v oddílu napadeného rozhodnutí věnovaném závažnosti protiprávních jednání (oddíl 13.6.1) Komise přezkoumává současně
čtyři protiprávní jednání zjištěná v jeho článku 1 z toho důvodu, že „vykazují společné vlastnosti“ (bod 657 odůvodnění napadeného
rozhodnutí). Tento oddíl je rozdělen na tři pododdíly, přičemž první pododdíl je nadepsaný „Povaha protiprávních jednání“
(pododdíl 13.6.1.1), druhý pododdíl je nadepsaný „Velikost relevantního zeměpisného trhu“ (pododdíl 13.6.1.2) a třetí pododdíl
je nadepsaný „Závěr ohledně závažnosti protiprávního jednání“ (pododdíl 13.6.1.3).
V pododdílu nadepsaném „Povaha protiprávních jednání“ Komise v bodech 658 a 659 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětluje
následující:
„658                Protiprávní jednání, která jsou předmětem tohoto rozhodnutí, spočívala především v tajné koluzi mezi soutěžiteli s cílem
rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů nebo eskalátorů a s cílem
nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů (s výjimkou Německa, kde údržba a modernizace nebyla
mezi účastníky kartelové dohody diskutována). Taková horizontální omezení patří ze své podstaty mezi nejzávažnější porušení
článku 81 [ES]. Protiprávní jednání v této věci uměle zbavila zákazníky výhod, které mohli očekávaně získat z konkurenčních
nabídek. Je třeba rovněž uvést, že některé z manipulovaných projektů byly veřejnými zakázkami financovanými z daní a uskutečněnými
právě s cílem získat konkurenční nabídky zejména s dobrým poměrem mezi kvalitou a cenou.
659      Za účelem posouzení závažnosti protiprávního jednání jsou obecně významnější skutečnosti týkající se předmětu takového protiprávního
jednání, než skutečnosti týkající se jeho účinků, a to obzvláště tehdy, pokud se dohody jako v této věci týkají velmi závažných
protiprávních jednání jako je stanovování cen a rozdělení trhu. Účinky dohody nejsou obecně průkazným kritériem pro posouzení
závažnosti protiprávního jednání.“
Komise tvrdí, že „se nesnažila prokázat přesné účinky protiprávního jednání, neboť [nebylo] možné s dostatečnou přesností
určit použitelné soutěžní parametry (cena, obchodní podmínky, kvalita, inovace a jiné) při neexistenci protiprávních jednání“
(bod 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Domnívá se však, že „je […] zjevné, že protiprávní jednání měla skutečný dopad“
a za tímto účelem vysvětluje, že „skutečnost, že účastníci kartelové dohody provedli různá protisoutěžní ujednání, znamená
sama o sobě dopad na trh, i když je obtížné změřit skutečný účinek, neboť není zejména známo, zda a v kolika dalších projektech
byly zmanipulovány nabídky, ani kolik projektů mohlo být rozděleno mezi účastníky kartelu, aniž byly nutné kontakty mezi nimi“
(bod 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V témže bodě odůvodnění Komise dodává, že „vysoké společné podíly soutěžitelů
na trhu jsou znakem pravděpodobných protisoutěžních účinků a [že] relativní stabilita těchto podílů na trhu během celé doby
trvání protiprávních jednání tyto účinky potvrzuje“.
V bodech 661 až 669 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise vyjadřuje k argumentům předloženým žalobkyněmi v průběhu správního
řízení, které směřují k prokázání omezeného dopadu protiprávních jednání na trh.
V pododdílu nadepsaném „Velikost relevantního zeměpisného trhu“ Komise v bodě 670 odůvodnění napadeného rozhodnutí tvrdí,
že „kartelové dohody, které jsou předmětem [napadeného] rozhodnutí, se vztahovaly na celé území Belgie, Německa, Lucemburska
nebo Nizozemska“ a že „z judikatury jasně vyplývá, že vnitrostátní zeměpisný trh vztahující se na celý členský stát již sám
o sobě představuje podstatnou část společného trhu“.
V pododdílu nadepsaném „Závěr ohledně závažnosti protiprávního jednání“ Komise v bodě 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí
uvádí, že se každý z adresátů rozhodnutí dopustil jednoho či několika velmi závažných protiprávních jednání v rozporu s článkem
81 ES „[v]zhledem k povaze protiprávních jednání a skutečnosti, že každé z nich se vztahovalo na celé území členského státu
(Belgie, Německo, Lucembursko nebo Nizozemsko)“. Dospívá k závěru, že „tyto faktory znamenají, že protiprávní jednání je třeba
považovat za velmi závažná, i když jejich skutečný dopad nelze změřit“.
Zadruhé v oddíle napadeného rozhodnutí, nadepsaném „Rozdílné zacházení“ (oddíl 13.6.2), Komise stanoví výchozí částku pokuty
pro každý podnik, který se účastnil jednotlivých kartelových dohod (viz body 27 až 30 výše), která podle bodu 672 odůvodnění
napadeného rozhodnutí zohledňuje „skutečnou hospodářskou schopnost pachatelů způsobit značnou újmu hospodářské soutěži“. Komise
v bodě 673 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětluje, že „[z]a tímto účelem [byly] podniky rozděleny do několika kategorií
v závislosti na obratu realizovaném v odvětví výtahů nebo eskalátorů, případně včetně odvětví služeb údržby a modernizace“.
Ke kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi závažných“
Zaprvé žalobkyně tvrdí, že posouzení závažnosti protiprávních jednání Komisí je chybné. Podle žalobkyň Komise přijala zobecňující
přístup, pokud jde o kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi závažných“, aniž zohlednila jednak skutečnost, že dohody
v dotčených členských státech byly strukturovány velmi odlišným způsobem, a jednak skutečný dopad protiprávních jednání. Tento
dopad byl přitom minimální.
Žalobkyně tak odkazují na snížení cen na německém a lucemburském trhu, na kolísání podílů na německém, belgickém a lucemburském
trhu, na neúčinnost a nedodržování dohod na německém, belgickém, lucemburském a nizozemském trhu nebo dále na skutečnost,
že kartelové dohody v Lucembursku a v Nizozemsku se týkaly pouze určitých projektů. Mimoto, žalobkyně tvrdí, že v Německu
byla účast společnosti Schindler omezena pouze na oblast eskalátorů. Nakonec, kartelová dohoda v Lucembursku měla být v souladu
s rozhodovací praxí Komise kvalifikována jako „závažná“ s ohledem na skutečnost, že se týkala pouze malého členského státu.
Je třeba připomenout, že pokud jde o posouzení závažnosti protiprávního jednání, pokyny z roku 1998 v bodě 1A v prvním a druhém
pododstavci uvádí následující:
„Při hodnocení závažnosti protiprávního jednání je třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit,
a velikost dotyčného zeměpisného trhu.
Protiprávní jednání se tak zařadí do jedné ze tří kategorií: méně závažná protiprávní jednání, závažná protiprávní jednání
a velmi závažná protiprávní jednání.“
V souladu s bodem 1 A prvním pododstavcem pokynů z roku 1998 je tedy Komise povinna provést v rámci posouzení závažnosti protiprávního
jednání přezkum skutečného dopadu na trh pouze tehdy, pokud je zjevné, že takový dopad lze měřit (viz v tomto smyslu rozsudek
Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 198 výše, bod 74 a citovaná judikatura; rozsudky Archer Daniels Midland a Archer Daniels
Midland Ingredients v. Komise, bod 118 výše, bod 143, a Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 216).
Podle ustálené judikatury má Komise při posuzování skutečného dopadu protiprávního jednání na trh vycházet z hospodářské soutěže,
která by normálně existovala, kdyby nedošlo k protiprávnímu jednání (viz rozsudek Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 200 výše,
bod 83 a citovaná judikatura).
V projednávané věci Komise v bodě 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že „se nesnažila prokázat přesné účinky protiprávního
jednání, neboť [nebylo] možné s dostatečnou přesností určit použitelné soutěžní parametry (cena, obchodní podmínky, kvalita,
inovace a jiné) při neexistenci protiprávních jednání“. I když se Komise v bodě 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívá,
že je zjevné, že kartelové dohody měly skutečný dopad, jelikož byly provedeny, což samo o sobě znamená dopad na trh, a i když
Komise zamítla v bodech 661 až 669 argumenty dotčených podniků směřující k prokázání omezených účinků kartelových dohod, je
třeba konstatovat, že v napadeném rozhodnutí nebyl při posouzení závažnosti protiprávních jednání zohledněn jejich případný
dopad na trh.
Komise tak v bodě 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí opírá svůj závěr ohledně posouzení závažnosti protiprávních jednání
pouze o zohlednění povahy uvedených protiprávních jednání a jejich zeměpisného rozsahu. Komise totiž v uvedeném bodě odůvodnění
dospívá k závěru, že „[v]zhledem k povaze protiprávních jednání a skutečnosti, že každé z nich se vztahovalo na celé území
členského státu (Belgie, Německo, Lucembursko nebo Nizozemsko) […], [je třeba se domnívat, že] každý z adresátů rozhodnutí
se dopustil jednoho či několika velmi závažných protiprávních jednání v rozporu s článkem 81 ES“.
Je nutno konstatovat, že žalobkyně neprokazují, že by skutečný dopad kartelových dohod bylo možno v projednávané věci změřit,
když pouze zdůrazňují ve své replice, že existují různé vědecké metody, které umožňují vypočítat hospodářský dopad kartelové
dohody, ale omezují se na tvrzení, že účinky byly nutně omezené. V tomto ohledu neumožňují okolnosti dovolávané žalobkyněmi
týkající se poklesu cen, kolísání podílů na trhu nebo dále nedodržování nebo neúčinnosti dohod (viz bod 212 výše), i kdyby
byly pravdivé, dospět k závěru, že účinky kartelových dohod bylo možné na dotčených trzích změřit, a to tím spíše, že žalobkyně
nezpochybňují tvrzení Komise, podle kterých nebylo v projednávané věci možné s dostatečnou přesností určit použitelné soutěžní
parametry při neexistenci protiprávních jednání.
Za daných okolností žalobkyně neprokázaly, že v projednávané věci byla Komise povinna v souladu s pokyny z roku 1998 a v souladu
s judikaturou citovanou výše v bodě 214 zohlednit skutečný dopad protiprávních jednání pro účely posouzení jejich závažnosti.
Mimoto i kdyby bylo možné změřit skutečný dopad protiprávních jednání a argumenty žalobkyň předložené výše v bodech 211 a 212
byly opodstatněné v tom, že by prokazovaly omezený dopad kartelových dohod na dotčené trhy, je třeba konstatovat, že to nic
nemění na skutečnosti, že kvalifikace těchto protiprávních jednání jako „velmi závažných“ by byla stejně vhodná.
Zaprvé je třeba uvést, že bez ohledu na údajně různou strukturu kartelových dohod protiprávní jednání zjištěná v napadeném
rozhodnutí patří již ze své podstaty mezi nejzávažnější porušení článku 81 ES, jelikož jejich předmětem byla „tajná koluze
mezi soutěžiteli s cílem rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů
nebo eskalátorů a s cílem nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů (s výjimkou Německa, kde údržba
a modernizace nebyla mezi účastníky kartelové dohody diskutována)“ (bod 658 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V tomto ohledu
pokyny z roku 1998 uvádí, že „velmi závažná“ protiprávní jednání spočívají především v horizontálních omezeních, jako jsou
cenové kartely a kvóty podílů na trhu nebo jiné praktiky, které ohrožují řádné fungování jednotného trhu. Tato protiprávní
jednání jsou rovněž uvedena mezi příklady kartelových dohod, které jsou v čl. 81 odst. 1 písm. c) ES výslovně prohlášeny za
neslučitelné se společným trhem. Kromě toho, že tyto kartelové dohody vážně narušují hospodářskou soutěž tím, že zavazují
strany dodržovat oddělené trhy často vymezené státními hranicemi, vedou k izolaci těchto trhů v rozporu s hlavním cílem Smlouvy
o ES, kterým je integrace trhu Společenství. Protiprávní jednání tohoto typu, zejména pokud jde o horizontální kartelové dohody,
jsou tak judikaturou kvalifikována jako „zvlášť závažná“ nebo „zjevná protiprávní jednání“ (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu
ze dne 6. dubna 1995, Tréfilunion v. Komise, T‑148/89, Recueil, s. II‑1063, bod 109; ze dne 15. září 1998, European Night
Services a další v. Komise, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Recueil, s. II‑3141, bod 136, a ze dne 18. července 2005,
Scandinavian Airlines System v. Komise, T‑241/01, Sb. rozh. s. II‑2917, bod 85).
Zadruhé z ustálené judikatury vyplývá, že účinek jednání narušujícího hospodářskou soutěž není určujícím kritériem při posouzení
závažnosti protiprávního jednání. Okolnosti týkající se úmyslu mohou být důležitější než ty, které se týkají účinků jednání,
zejména pokud se jedná o protiprávní jednání, které je skutečně závažné, jako je rozdělování trhů (rozsudky Soudního dvora
ze dne 2. října 2003, Thyssen Stahl v. Komise, C‑194/99 P, Recueil, s. I‑10821, bod 118, a Prym a Prym Consumer v. Komise,
bod 198 výše, bod 96; rozsudky Tribunálu ze dne 13. prosince 2001, Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni v. Komise,
T‑45/98 a T‑47/98, Recueil, s. II‑3757, bod 199, a Degussa v. Komise, bod 95 výše, bod 251).
Povaha protiprávního jednání tak hraje prvořadou roli zejména pro charakterizování „velmi závažných“ protiprávních jednání.
Z popisu velmi závažných protiprávních jednání v pokynech z roku 1998 vyplývá, že dohody nebo jednání ve vzájemné shodě, jejichž
cílem je zejména, jako v projednávané věci, rozdělení trhů, mohou být již na základě své vlastní povahy kvalifikovány jako
„velmi závažné“, aniž je nezbytné, aby se taková jednání vyznačovala zvláštním dopadem nebo zeměpisným rozsahem (viz v tomto
smyslu rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 198 výše, bod 75). Tento závěr je potvrzen i skutečností, že zatímco se
v popisu závažných protiprávních jednání výslovně hovoří o dopadu na trh a o účincích v rozsáhlých oblastech společného trhu,
v popisu velmi závažných protiprávních jednání naopak není zmínka o žádném požadavku ohledně skutečného dopadu na trh či vzniku
účinků v určité zeměpisné oblasti (viz v tomto smyslu rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše,
bod 171 a citovaná judikatura). V tomto kontextu je třeba zamítnout argument žalobkyň, podle kterého se v projednávané věci
nejednalo o rozdělení trhů, ale „především o dohody o kvótách“, jelikož zmrazení podílů na trhu nutně znamená předchozí rozdělení
dotčených trhů.
S přihlédnutím k jejich předmětu jsou proto protiprávní jednání uvedená v napadeném rozhodnutí ze své podstaty velmi závažná,
i kdyby mělo být prokázáno, že se kartelové dohody netýkaly celého dotčeného výrobkového trhu a nevyvolaly všechny očekávané
účinky.
Mimoto, jelikož rozhodovací praxe Komise nemůže vytvářet právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže (viz v tomto
smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 21. září 2006, JCB Service v. Komise, C‑167/04 P, Sb. rozh. s. I‑8935, body 201 a 205,
a ze dne 7. června 2007, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, C‑76/06 P, Sb. rozh. s. I‑4405, bod 60; rozsudek Carbone-Lorraine
v. Komise, bod 200 výše, bod 92), a v každém případě s přihlédnutím k přezkumu provedenému výše v bodech 221 až 224 je třeba
zamítnout argument žalobkyň vycházející z rozhodovací praxe Komise, podle kterého mělo být protiprávní jednání v Lucembursku
kvalifikováno jako „závažné“ vzhledem k tomu, že tento členský stát je malý. V tomto ohledu je třeba navíc uvést, že zejména
zohlednění „velikosti lucemburského trhu ve srovnání s ostatními členskými státy“ (bod 666 odůvodnění napadeného rozhodnutí)
vedlo Komisi ke stanovení obecné výchozí částky za toto protiprávní jednání odpovídající polovině minimální výše 20 milionů
eur, která je obvykle stanovena pokyny za tento druh velmi závažného protiprávního jednání (viz bod 1 A druhý pododstavec
třetí odrážka pokynů z roku 1998).
Nakonec i kdyby Komise hodlala zohlednit tuto nepovinnou skutečnost, kterou je dopad protiprávního jednání na trh, a měla
v důsledku toho v napadeném rozhodnutí poskytnout konkrétní, důvěryhodné a dostatečné indicie, které jí umožní posoudit, jaký
skutečný vliv mohlo mít protiprávní jednání z hlediska hospodářské soutěže na trhu (rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise,
bod 198 výše, bod 82), je třeba se domnívat, že v každém případě tuto povinnost splnila.
Z napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že ohledně protiprávního jednání v Belgii Komise zejména konstatovala, že protisoutěžní
dohody se vztahovaly ke všem segmentům trhu výtahů a eskalátorů bez ohledu na výši projektu, a že s ohledem na vysoký společný
podíl dotčených podniků na trhu (bod 50 odůvodnění napadeného rozhodnutí) tyto podniky nečelily riziku, že budou vystaveny
soutěžním omezením ze strany menších podniků vyrábějících výtahy a eskalátory, která by jim zabránila stanovovat vyšší ceny,
než jsou konkurenční ceny, s dopadem na trh (bod 662 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Mimoto uvedla, že zástupci čtyř podniků
se pravidelně setkávali (body 153 a 160 odůvodnění napadeného rozhodnutí), rovněž si pravidelně telefonovali ohledně konkrétních
projektů (bod 153 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a stanovili si mechanismus vyrovnání v případě rozdílů mezi dohodnutými
podíly na trhu a skutečnými podíly (body 162 a 175 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Mimoto byly vypracovány seznamy projektů,
které umožňovaly dotčeným podnikům trvale si ověřovat a ujistit se, že každý z nich dodržuje své závazky, a provést nezbytné
úpravy v případě, že nebylo zcela dodržováno to, co bylo předtím dohodnuto (bod 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Za
účelem utajení dohod byla rovněž přijata obzvláště propracovaná opatření (bod 153 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o protiprávní jednání v Německu, Komise zejména uvedla, že účastníci kartelové dohody držely v celkové hodnotě více
než 60 % trhu s výtahy a téměř 100 % trhu s eskalátory (body 51 a 232 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a že cílem kartelové
dohody bylo zmrazit podíly na trhu dotčených podniků (body 236 a následující odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise rovněž
zdůraznila četnost schůzek (body 217 a 218 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a opatření přijatá účastníky k utajení svých
kontaktů (body 219 až 221 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o protiprávní jednání v Lucembursku, Komise konstatovala, že podniky zúčastněné na dohodách uskutečnily téměř 100 %
společných prodejů výtahů a eskalátorů v roce 2003, když uvedla, že místní dceřiné společnosti Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp
byly jedinými dodavateli usazenými v Lucembursku, kteří nabízeli eskalátory (bod 52 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Rovněž
zdůraznila četnost schůzek (bod 302 odůvodnění napadeného rozhodnutí), opatření přijatá k utajení schůzek a kontaktů (body
304 až 307 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a existenci mechanismu vyrovnání (body 317 a 336 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Nakonec, pokud jde o protiprávní jednání v Nizozemsku, Komise uvedla společný, velmi vysoký, podíl účastníků kartelové dohody
na trhu (bod 53 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Zdůraznila rovněž četnost schůzek mezi účastníky (body 383 a 397 až 401
odůvodnění napadeného rozhodnutí), postup rozdělování vypracovaný účastníky (bod 411 a následující odůvodnění napadeného rozhodnutí),
opatření přijatá k utajení kontaktů mezi účastníky (bod 391 odůvodnění napadeného rozhodnutí) nebo dále existenci faktického
mechanismu vyrovnání (bod 434 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise tak v bodě 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí dospěla k závěru, že skutečnost, že byla prováděna různá protisoutěžní
ujednání, naznačuje sama o sobě dopad na trh, i když bylo obtížné změřit skutečný účinek, neboť nebylo možné zejména stanovit,
zda a v kolika dalších projektech byly zmanipulovány nabídky, ani kolik projektů mohlo být rozděleno mezi účastníky kartelu
bez toho, aby byly nutné kontakty mezi nimi. Dodala, že vysoké společné podíly soutěžitelů na trhu byly znakem pravděpodobných
protisoutěžních účinků a že relativní stabilita těchto podílů na trhu během celé doby trvání protiprávních jednání tyto účinky
potvrzuje.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že argumenty žalobkyň převzaté výše v bodech 211 a 212 nemohou ovlivnit legalitu kvalifikace
protiprávních jednání zjištěných v článku 1 napadeného rozhodnutí jako „velmi závažných“ a musí být tedy zamítnuty.
Zadruhé se žalobkyně domnívají, že Komise opomenula zohlednit zásadu presumpce neviny, když přenesla na dotčené podniky důkazní
břemeno ohledně neexistence dopadu kartelové dohody.
Je nutno konstatovat, že v souladu s bodem 1 A pokynů z roku 1998 je věcí Komise prokázat skutečný dopad kartelové dohody,
lze-li jej změřit. Nicméně v projednávané věci se Komise v bodě 660 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívala, že skutečný
dopad nebylo možné změřit, aniž žalobkyně toto posouzení platně zpochybnily (viz body 211 až 232 výše).
Za těchto podmínek nemohlo nezohlednění skutečného dopadu protiprávních jednání způsobit porušení zásady presumpce neviny,
jelikož závažnost protiprávních jednání mohla být v souladu s bodem 1 A pokynů z roku 1998 stanovena, aniž byl takový dopad
prokázán.
Nelze tedy vyhovět ani argumentu, který vychází z porušení zásady presumpce neviny.
Všechny výtky týkající se kvalifikace protiprávních jednání jako „velmi závažných“ musí být proto zamítnuty.
K údajné protiprávnosti výchozích částek pokut
Žalobkyně zdůrazňují, že Komise porušila bod 1 A pokynů z roku 1998, jelikož v napadeném rozhodnutí nezohlednila velikost
trhu kontrolovaného dotčenými podniky a dotčeného dohodami, pro účely stanovení základních částek pokut. Mimoto se žalobkyně
dovolávají nepřiměřenosti a nesoudržnosti základních částek pokut ve vztahu k velikosti relevantního trhu a obratu dceřiných
společností Schindler. Ve své replice žalobkyně rovněž uvedly, že bez ohledu na kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi
závažných“, argumenty předložené výše v bodech 211 a 212 odůvodňovaly snížení výchozích částek pokut. Domnívají se rovněž,
že Komise neprovedla dostatečné diferencované zacházení mezi dotčenými podniky. Když byly na dosah svého žalobního důvodu
žalobkyně dotázány při jednání, upřesnily, že na rozdíl od toho, co uvedly ve svých písemnostech, jejich výtky se netýkají
základních částek pokut, ale jejich výchozích částek.
Pokud jde konkrétně o protiprávní jednání v Lucembursku, žalobkyně mají za to, že výchozí částka pokuty 10 milionů eur je
nepřiměřená, jelikož představuje téměř jednu třetinu objemu lucemburského trhu dotčeného kartelovou dohodou. Žalobkyně dodávají,
že tato částka [
důvěrné
](
). Pokud jde o kartelovou dohodu v Německu, zvláštní výchozí částka odpovídala [
důvěrné
]. Nakonec, pokud jde o kartelovou dohodu v Nizozemsku, žalobkyně poukazují na nadměrnou výši zvláštní výchozí částky pokuty,
která představovala [
důvěrné
], i když měla společnost Schindler v Nizozemsku pouze nízký podíl na trhu.
Jak bylo připomenuto výše v bodě 203, pokyny z roku 1998 stanoví zaprvé posouzení závažnosti protiprávního jednání jako takové,
na základě kterého může být stanovena obecná výchozí částka (bod 1 A druhý pododstavec). Zadruhé, závažnost je posuzována
ve vztahu k vlastnostem dotčeného podniku, zejména jeho velikosti a jeho postavení na relevantním trhu, což může vést k vážení
výchozí částky, zařazení podniků do kategorií a stanovení zvláštní výchozí částky (bod 1 A třetí až sedmý pododstavec) (rozsudek
Carbone-Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 73).
V tomto ohledu je třeba se především domnívat, že výtky žalobkyň vycházející z porušení pokynů z roku 1998 nebo zásady proporcionality,
pokud jde o nezohlednění velikosti trhů dotčených dohodami, a nesoudržnosti výchozích částek pokut s ohledem na velikost relevantních
trhů, se týkají obecných výchozích částek pokut, protože se vztahují k vlastní závažnosti protiprávních jednání. Totéž platí
pro výtky vycházející ze struktury dohod a jejich omezeného dopadu, které i když byly předloženy za účelem zpochybnění kvalifikace
protiprávních jednání jako „velmi závažných“, podle žalobkyň odůvodňují, aby výchozí částky pokut byly sníženy. Dále výtky
žalobkyň vycházející z nepřiměřenosti výchozích částek pokut a jejich nesoudržnosti s ohledem na obraty dceřiných společností
Schindler nebo nedostatečného diferencovaného zacházení mezi dotčenými podniky spadají do stanovení zvláštních výchozích částek
pokut, protože se týkají zařazení podniků do kategorií. Nakonec žalobkyně předkládají žalobní důvod vycházející z nedostatku
odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o stanovení výchozích částek pokut.
–       K údajnému nedostatku odůvodnění
Žalobkyně ve svých písemnostech tvrdily, že základní částky pokut, které byly stanoveny v napadeném rozhodnutí, nejsou odůvodněny.
Jak bylo uvedeno výše v bodě 238, z jejich vysvětlení při jednání však vyplynulo, že jejich výtka se týká nedostatku odůvodnění
výchozích částek pokut. Žalobkyně nemohly ověřit, na základě kterých zásad a hmotněprávních základů byly tyto částky stanoveny.
Vzhledem k tomu, že výchozí částky pokut představují výchozí bod pro následné výpočty, pečlivost, se kterou Komise vypočítává
zvýšení a snížení výchozí částky, by postrádala jakoukoliv užitečnost, pokud by tato částka byla stanovena svévolně.
Z ustálené judikatury vyplývá, že podstatné formální náležitosti, které představuje povinnost odůvodnění, jsou splněny, jestliže
Komise ve svém rozhodnutí uvede prvky posouzení, které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání,
aniž je povinna v něm uvádět podrobnější popis nebo číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokuty (rozsudky Soudního dvora
ze dne 16. listopadu 2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693, bod 44, a Limburgse Vinyl Maatschappij a další
v. Komise, bod 149 výše, body 463 a 464; rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise, T‑15/02, Sb. rozh. s. II‑497,
bod 131).
Komise přitom nejprve v bodech 657 až 671 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že výchozí částky pokut byly stanoveny
při zohlednění povahy protiprávních jednání a velikosti relevantního zeměpisného trhu. Mimoto z bodů 672 až 685 odůvodnění
napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise posoudila závažnost protiprávních jednání ve vztahu k vlastnostem účastníků, když
u každého protiprávního jednání provedla rozlišení dotčených podniků v závislosti na jejich obratu za výrobky, které byly
předmětem kartelové dohody, v zemi, ve které k protiprávnímu jednání došlo.
Prvky posouzení, které Komisi umožnily posoudit závažnost zjištěných protiprávních jednání, jsou tedy dostatečně uvedeny v napadeném
rozhodnutí. Za těchto podmínek musí být výtka vycházející z porušení článku 253 ES zamítnuta.
–       K obecným výchozím částkám pokut
Zaprvé, je třeba zdůraznit, že žalobkyně nezpochybňují legalitu metodiky uvedené v bodě 1 A pokynů z roku 1998 týkající se
stanovování obecných výchozích částek pokut. Uvedená metodika přitom vychází z logiky paušalizace, podle níž se obecná výchozí
částka pokuty určená podle závažnosti protiprávního jednání vypočte v závislosti na povaze protiprávního jednání, velikosti
relevantního zeměpisného trhu, jakož i na skutečném dopadu protiprávního jednání na trh, pokud jej lze měřit (rozsudky Tribunálu
BASF v. Komise, bod 243 výše, bod 134, a ze dne 6. května 2009, Wieland-Werke v. Komise, T‑116/04, Sb. rozh. s. II‑1087, bod
62).
Mimoto velikost dotčeného trhu v zásadě není povinným prvkem, ale pouze jednou z více relevantních skutečností při posouzení
závažnosti protiprávního jednání, přičemž Komise není ostatně podle judikatury povinna provést vymezení dotčeného trhu nebo
posouzení jeho velikosti, pokud má dotčené protiprávní jednání protisoutěžní cíl (viz v tomto smyslu rozsudek Prym a Prym
Consumer v. Komise, bod 198 výše, body 55 a 64). Pro účely stanovení obecné výchozí částky pokuty tak Komise může, aniž je
však k tomu povinna, přihlédnout k hodnotě trhu, který je předmětem protiprávního jednání (viz v tomto smyslu rozsudky BASF
v. Komise, bod 243 výše, bod 134, a Wieland‑Werke v. Komise, bod 246 výše, bod 63). Pokyny z roku 1998 totiž nestanoví, že
se výše pokut stanoví v závislosti na celkovém obratu nebo obratu, který podniky dosáhly na dotčeném trhu. Nicméně, nebrání
ani tomu, aby byly takové obraty při stanovení výše pokuty zohledněny, aby byly dodrženy obecné zásady práva Unie a vyžadují-li
to okolnosti (rozsudek Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, bod 118 výše, bod 187).
S ohledem na výše uvedené je třeba zamítnout argumenty žalobkyň v rozsahu, v němž se v nich dovolávají údajného nadměrného
charakteru výchozích částek pokut, které byly stanoveny za protiprávní jednání v Lucembursku. Obraty dosažené v tomto členském
státě byly totiž zohledněny pro účely zařazení dotčených podniků do kategorií, a tedy pro účely stanovení zvláštních výchozích
částek pro uvedené podniky (body 680 a 684 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V každém případě, jak je uvedeno výše v bodě
225, zejména zohlednění „[v]elikosti lucemburského trhu ve srovnání s ostatními členskými státy“ (bod 666 odůvodnění napadeného
rozhodnutí) vedlo Komisi ke stanovení obecné výchozí částky za toto protiprávní jednání odpovídající polovině minimální výše
20 milionů eur, která je obvykle stanovena pokyny za tento druh velmi závažného protiprávního jednání (viz bod 1 A druhý pododstavec
třetí odrážka pokynů z roku 1998).
Zadruhé žalobkyně uvádějí, že stanovení obecných výchozích částek pro jednotlivé kartelové dohody není soudržné, a upřesňují,
že výchozí částka je nepřiměřená ve vztahu k objemu trhu v Lucembursku.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, tento argument splňuje podmínky čl. 44 odst. 1 písm. c) jednacího řádu. Tímto argumentem
totiž žalobkyně zdůrazňují, že kdyby různá protiprávní jednání musela být považována za podobná, Komise měla použít zejména
na protiprávní jednání v Lucembursku podobnou výchozí částku, vyjádřenou procentuelně velikostí trhu, jako byly výchozí částky
stanovené pro ostatní protiprávní jednání.
Je třeba připomenout, že s ohledem na logiku paušalizace, na níž stojí metodika uvedená v bodě 1 A pokynů z roku 1998, není
Komise při stanovení obecné výchozí částky pokuty povinna zohlednit velikost dotčeného trhu (viz body 246 a 247 výše).
I za předpokladu, že Komise musí při zjištění několika velmi závažných protiprávních jednání v jednom rozhodnutí dodržet určitou
soudržnost mezi obecnými výchozími částkami a velikostí jednotlivých dotčených trhů, nic v projednávané věci nenaznačuje,
že obecné výchozí částky stanovené pro protiprávní jednání v Belgii, Německu, Lucembursku a Nizozemsku nejsou soudržné.
Komise tak stanovila obecné výchozí částky tím vyšší, čím významnější byla velikost trhu, aniž však použila přesný matematický
vzorec, k čemuž nebyla v každém případě povinna. Pokud jde o nejvýznamnější trh, trh Německa, který představuje 576 milionů
eur, obecná výchozí částka byla stanovena na 70 milionů eur; pokud jde o následující dva trhy co do významu, trhy Nizozemska
a Belgie, které představují 363 milionů eur a 254 milionů eur, obecná výchozí částka byla stanovena na 55 milionů eur a na
40 milionů eur; nakonec, pokud jde o lucemburský trh, který je zjevně menší a představuje 32 milionů eur, i když pokyny z roku
1998 stanoví pro velmi závažná protiprávní jednání stanovení částky z důvodu závažnosti „nad 20 miliony [eur]“, Komise považovala
za vhodné omezit tuto částku na 10 milionů eur.
Zatřetí žalobkyně tvrdily, že minimální dopad protiprávních jednání odůvodňoval stanovení nižší výchozí částky. Tato argumentace
musí být rovněž odmítnuta. Jak bylo totiž připomenuto v bodech 213 až 219 výše, Komise musí v rámci posouzení závažnosti protiprávního
jednání provést přezkum skutečného dopadu na trh pouze tehdy, pokud se zdá, že jej lze změřit, což není případ projednávané
věci. Mimoto, jak bylo uvedeno výše v bodech 220 až 224, i kdyby byl skutečný dopad protiprávních jednání v projednávané věci
změřitelný, kvalifikace těchto protiprávních jednání jako „velmi závažných“ by byla nicméně stejně vhodná. Žalobkyně přitom
nepředkládají jiné argumenty, které by umožňovaly odůvodnit i přes kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi závažných“
snížení obecné výchozí částky pokut uložených Komisí.
–       Ke zvláštním výchozím částkám pokut
Je třeba připomenout, že v rámci stanovení výše pokut ukládaných na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je rozdílné
zacházení mezi dotyčnými podniky vlastní výkonu pravomocí, které Komisi podle tohoto ustanovení přísluší. V rámci svého prostoru
pro uvážení je totiž Komise povinna individualizovat sankci v závislosti na jednání a vlastnostech dotyčných podniků, aby
zajistila v každém projednávaném případě plnou účinnost pravidel Unie v oblasti hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudky
Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, bod 109, a Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, bod 225 výše,
bod 44).
Pokyny z roku 1998 tak stanoví, že u protiprávního jednání určité závažnosti může být nezbytné, týká-li se protiprávní jednání
několika podniků, jako například kartely, zvážit obecnou výchozí částku pro stanovení zvláštní výchozí částky zohledňující
váhu, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr
ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu (bod 1 A šestý pododstavec). Zejména je nezbytné
brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským
subjektům, zejména pak spotřebitelům (bod 1 A čtvrtý pododstavec).
Pokyny z roku 1998 rovněž upřesňují, že zásada rovného trestu za stejné chování tak může podle okolností vést k udělení různých
pokut dotyčným podnikům, aniž se toto rozlišení řídí aritmetickým výpočtem (bod 1 A sedmý pododstavec).
Z judikatury vyplývá, že pokyny z roku 1998 nestanoví, že se výše pokut vypočte podle obratu dosaženého podniky na dotčeném
trhu. Nicméně ale ani nebrání tomu, aby tyto obraty byly při stanovení jejich výše zohledněny, aby byly dodrženy základní
zásady práva Unie, vyžadují-li to okolnosti (rozsudky Tribunálu LR AF 1998 v. Komise, bod 112 výše, bod 283; ze dne 9. července
2003, Cheil Jedang v. Komise, T‑220/00, Recueil, s. II‑2473, bod 82, a Groupe Danone v. Komise, bod 57 výše, bod 157). Tribunál
ostatně již konstatoval, že nemusí existovat přísně úměrný vztah mezi velikostí každého podniku a výší pokuty, která je mu
ukládána (rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00,
Sb. rozh. s. II‑2501, bod 534).
V projednávané věci z bodů 672 až 685 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise použila u každého protiprávního
jednání zjištěného v článku 1 napadeného rozhodnutí „diferencované zacházení s podniky za účelem zohlednění skutečné hospodářské
schopnosti pachatelů způsobit významnou újmu hospodářské soutěži“ (bod 672 odůvodnění napadeného rozhodnutí). U každého protiprávního
jednání rozdělila podniky do kategorií pro účely stanovení zvláštních výchozích částek pokut v závislosti na jejich obratu
dosaženém na každém národním trhu s relevantními výrobky (body 673 až 685 odůvodnění napadeného rozhodnutí). S výjimkou stanovení
zvláštní výchozí částky pro společnost Schindler z důvodu její účasti na kartelové dohodě v Německu Komise pro účely stanovení
zvláštních výchozích částek pro ostatní podniky vycházela u každého protiprávního jednání z obratu za rok 2003, který je podle
Komise posledním rokem, v jehož průběhu byly uvedené podniky aktivními členy dotčených kartelových dohod (body 674, 676, 680
a 684 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně nicméně tvrdí, že pokud jde o protiprávní jednání v Německu, Lucembursku a Nizozemsku, stanovení zvláštní výchozí
částky pokut za jejich účast na dotčeném protiprávním jednání vychází z chybného použití pokynů z roku 1998 a je nepřiměřené.
Uvádějí rovněž, že dotčené podniky nebyly dostatečně diferencovány.
Zaprvé, pokud jde o protiprávní jednání v Německu, Lucembursku a Nizozemsku, žalobkyně se dovolávají porušení pokynů z roku
1998 a zásady proporcionality [
důvěrné
].
Jak přitom vyplývá z bodu 244 výše, jednak byla obecná výchozí částka pokut stanovena s přihlédnutím k povaze protiprávních
jednání a velikosti relevantního zeměpisného trhu. Krom toho, obraty dosažené dotčenými podniky na německém trhu byly zohledněny
Komisí výlučně v rámci uplatnění diferencovaného zacházení na dotčené podniky, aby byl zohledněn jejich význam na relevantním
trhu a jejich skutečná hospodářská schopnost způsobit významnou újmu hospodářské soutěži (bod 672 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
což je ostatně v souladu s judikaturou citovanou výše v bodech 255 a 258. Srovnání provedené žalobkyněmi mezi obraty, kterých
dosáhly na relevantních trzích, a výchozí částkou pokut, nelze přijmout.
Právo Unie neobsahuje v žádném případě obecně použitelnou zásadu, podle které musí být trest přiměřený významu podniku na
trhu s výrobky, který je předmětem protiprávního jednání (rozsudek Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients
v. Komise, bod 118 výše, bod 75), a proto je třeba zamítnout argument vycházející z nadměrného charakteru zvláštních výchozích
částek uložených společnosti Schindler za protiprávní jednání v Německu, Lucembursku a Nizozemsku.
Zadruhé, pokud jde o protiprávní jednání v Lucembursku, žalobkyně zdůrazňují, že společnost Schindler byla zařazena do stejné
kategorie jako společnost Otis, třebaže společnost Otis měla s obratem mezi 9 až 13 milionů eur v Lucembursku a podílem na
trhu mezi 35 % až 40 % mnohem větší hospodářskou sílu.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pro ověření toho, zda rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií je v souladu
se zásadami rovného zacházení a proporcionality, se Tribunál v rámci svého přezkumu legality výkonu posuzovací pravomoci,
jíž Komise v této oblasti disponuje, musí omezit na kontrolu, zda je toto rozdělení soudržné a objektivně odůvodněné (viz
v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 19. března 2003, CMA CGM a další v. Komise, T‑213/00, Recueil, s. II‑913, body 406
a 416; BASF v. Komise, bod 243 výše, bod 157, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 83 výše, bod 184). Jak
bylo připomenuto výše v bodě 258, podle pokynů z roku 1998 může zásada stejného trestu za stejné jednání vést k udělení různých
pokut dotyčným podnikům, aniž se toto rozlišení řídí aritmetickým výpočtem (bod 1 A sedmý pododstavec). V tomto ohledu, jak
vyplývá z bodu 258 výše, nemusí existovat přísně úměrný vztah mezi velikostí každého podniku a výší pokuty, která je mu ukládána.
V projednávané věci je třeba konstatovat, že, jak vyplývá z bodu 680 odůvodnění napadeného rozhodnutí, v roce 2003 byly obraty
společností Schindler a Otis na lucemburském trhu relativně podobné a oba obraty byly třikrát až čtyřikrát vyšší než obraty
společností Kone a ThyssenKrupp na tomto trhu. Komise tedy zařadila společnosti Schindler a Otis do první kategorie a společnosti
Kone a ThyssenKrupp do druhé kategorie, aniž zjevným způsobem překročila svůj prostor pro uvážení, který je jí přiznán, přičemž
toto zařazení se jevilo konsistentní a objektivně odůvodněné.
Zatřetí, pokud jde o protiprávní jednání v Nizozemsku, žalobkyně tvrdí, že jejich nízký podíl na trhu v tomto členském státě
„nebyl zjevně zohledněn“. Výchozí částka představovala [
důvěrné
] i přes její podíl na trhu [
důvěrné
].
Je nutno konstatovat, že s ohledem na velký rozdíl mezi obraty dosaženými účastníky kartelové dohody v Nizozemsku Komise tyto
účastníky rozdělila do čtyř kategorií pro účely stanovení zvláštní výchozí částky pokut a společnost Schindler zařadila jakožto
třetí subjekt na dotčeném nizozemském výrobkovém trhu do třetí kategorie, aniž zjevným způsobem překročila svůj prostor pro
volné uvážení.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout všechny výtky týkající se stanovení zvláštních výchozích částek pokut
uložených žalobkyním.
Projednávaný žalobní důvod musí být tedy zamítnut v plném rozsahu.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení pokynů z roku 1998, zásady přiměřenosti mezi protiprávním jednáním a trestem,
zásady proporcionality a povinnosti uvést odůvodnění při zohlednění polehčujících okolností
Žalobkyně tvrdí, že Komise porušila pokyny z roku 1998, zásady přiměřenosti mezi protiprávním jednáním a trestem a proporcionality,
jakož i povinnost uvést odůvodnění, když nesprávně odmítla zohlednit jako polehčující okolnost zaprvé dobrovolné předčasné
ukončení protiprávního jednání v Německu v roce 2000 a zadruhé usilovnou snahu společnosti Schindler zabránit jakémukoliv
protiprávnímu jednání v rozporu s článkem 81 ES.
Zaprvé, pokud jde o dobrovolné předčasné ukončení protiprávního jednání, Komise v napadeném rozhodnutí konstatovala, že „společnost
Schindler ukončila účast na německé kartelové dohodě v roce 2000“, ale domnívala se, že „[s]kutečnost, že podnik dobrovolně
ukončí protiprávní jednání před tím, než Komise zahájí své šetření, je dostatečně zohledněna při výpočtu doby trvání protiprávního
jednání a nepředstavuje polehčující okolnost“ (bod 742 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně připomínají, že pokyny z roku 1998 v bodě 3 stanovují snížení základní částky pokuty z důvodu takových zvláštních
polehčujících okolností, jakými je především ukončení protiprávního jednání po prvním zásahu Komise. Tato polehčující okolnost
by se měla tím spíše použít, jestliže k ukončení protiprávního jednání dojde jako v projednávaném případě před uvedeným zásahem.
S touto úvahou nelze souhlasit. V tomto ohledu Soudní dvůr nedávno potvrdil, že polehčující okolnost na základě bodu 3 třetí
odrážky pokynů z roku 1998 nemůže být přiznána v případě, že protiprávní jednání bylo ukončeno již před prvním zásahem Komise
(rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 198 výše, bod 105). O polehčující okolnost ve smyslu bodu 3 pokynů z roku 1998
totiž logicky může jít jen tehdy, byl-li podnět k ukončení protisoutěžního jednání dotčeným podnikům dán zásahem Komise. Účelem
tohoto ustanovení je v případě, že Komise zahájí v tomto směru šetření, pobídnout podniky, aby okamžitě ukončily svá protisoutěžní
jednání, takže snížení pokuty z tohoto titulu nemůže být použito v případě, kdy bylo protiprávní jednání ukončeno již před
datem prvního zásahu Komise. Použitím snížení za takových okolností by bylo zdvojeno zohlednění trvání protiprávního jednání
pro výpočet výše pokut (rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise, T‑50/00, Sb. rozh. s. II‑2395, body
328 až 330, a Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 227).
Je třeba dále připomenout, že přiznání takového snížení základní částky pokuty je nezbytně spojeno s okolnostmi projednávané
věci, které mohou Komisi dovést k závěru, že podniku, který se účastnil protiprávní dohody, takové snížení nepřizná (rozsudek
Soudního dvora ze dne 9. července 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, C‑511/06 P, Sb. rozh. s. I‑5843, bod 104). V tomto
ohledu je uplatnění tohoto ustanovení pokynů ve prospěch podniku zvláště přiměřené v situaci, kdy protisoutěžní povaha dotčeného
jednání není zjevná. Naopak jeho použití je méně žádoucí v situaci, kdy je povaha tohoto jednání jasně protisoutěžní, pokud
je ovšem prokázáno (rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren‑Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223,
bod 281; ze dne 14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, Sb.
rozh. s. II‑5169, bod 497, a Carbone-Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 228). Přiznat prospěch z polehčující okolnosti
v situaci, kdy je podnik účastníkem zjevně protiprávní dohody, o níž věděl nebo nemohl nevědět, že představuje protiprávní
jednání, by tak mohlo podněcovat podniky k co možná nejdelšímu trvání tajné dohody s nadějí, že jejich jednání nebude nikdy
odhaleno, a přitom s vědomím, že pokud by odhaleno bylo, mohou docílit snížení pokuty okamžitým ukončením protiprávního jednání.
Taková okolnost by uloženou pokutu zbavila jakéhokoli odrazujícího účinku a zasahovala by do užitečného účinku čl. 81 odst. 1 ES
(viz výše uvedený rozsudek ze dne 9. července 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, bod 105 a citovaná judikatura). V projednávané
věci nebylo v napadeném rozhodnutí ani okamžité ukončení protiprávního jednání jiným podnikem, a sice společností Kone, po
zásahu Komise považováno za polehčující okolnost s ohledem na zjevný a úmyslný charakter protiprávního jednání v rozporu s článkem
81 ES (bod 744 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
I když pokyny z roku 1998 stanoví dobrovolné ukončení protiprávního jednání před jakýmkoliv zásahem Komise za polehčující
okolnost, je možné se domnívat, že zjevný a úmyslný charakter protiprávního jednání, který nebyl žalobkyněmi zpochybněn, a skutečnost,
že s přihlédnutím ke spisu společnost Schindler ukončila účast na kartelové dohodě pouze z důvodu neshody s ostatními účastníky
vyplývající ze skutečnosti, že tito účastníci jí odmítali přiznat větší podíl na trhu, brání rovněž snížení základní částky
z tohoto důvodu. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tedy v každém případě není namístě zpochybnit judikaturu citovanou
výše v bodě 274.
Závěrem žalobkyně odkazují na předchozí rozhodovací praxi Komise, v rámci které považovala za polehčující okolnost dobrovolné
ukončení protiprávního jednání před jakýmkoliv zásahem z její strany.
V tomto ohledu, jak bylo připomenuto výše v bodě 225, dřívější rozhodnutí Komise uplatněná žalobkyněmi nejsou relevantní,
protože dřívější rozhodovací praxe Komise netvoří právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže.
První výtka předložená v rámci projednávaného žalobního důvodu musí být tedy zamítnuta.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že Komise nezohlednila, ani nepřezkoumala program slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže společnosti
Schindler jakožto polehčující okolnost, což představuje nedostatek odůvodnění. Mimoto se žalobkyně domnívají, že opatření
k dosažení souladu musejí být zohledněna při výpočtu pokut, neboť jednak žalobkyně přijetím interních opatření učinily vše
k tomu, aby zabránily protiprávním jednáním, a jednak taková opatření měla za druhotný následek ztížení interního objasnění
protiprávních jednání, protože spolupracující podniky nesly riziko, že budou potrestány. Žalobkyně dále odkazují na několik
předchozích rozhodnutí Komise, ve kterých byla existenci programu slučitelnosti s pravidly hospodářské soutěže zohledněna
jako polehčující okolnost.
Pokud jde o údajné porušení povinnosti uvést odůvodnění, je třeba konstatovat, že v bodě 754 odůvodnění napadeného rozhodnutí
je uvedeno, že „[a]čkoliv Komise vítá opatření přijatá podniky za účelem zabránění následným protiprávním jednáním spojeným
s kartelovými dohodami, taková opatření nemohou nic změnit na skutečnosti, že k protiprávním jednáním došlo, a na nutnosti
tato protiprávní jednání potrestat v tomto rozhodnutí“ a že „[p]ouhá skutečnost, že v některých svých předchozích rozhodnutích
Komise taková opatření zohlednila jako polehčující okolnost, neznamená, že je povinna tak učinit v každé věci“. I když bod
754 odůvodnění napadeného rozhodnutí představuje odpověď na argument společnosti Otis, převzatý v bodě 753 odůvodnění, umožňuje
rovněž žalobkyním seznámit se s důvody, proč nemohl být ani program slučitelnosti společnosti Schindler podobně jako program
společnosti Otis zohledněn jako polehčující okolnost, a Tribunálu vykonat svůj přezkum legality ohledně pokut uložených společnostem
skupiny Schindler. Argument vycházející z nedostatku odůvodnění je tudíž třeba zamítnout (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního
dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 63).
Pokud jde o opodstatněnost přístupu Komise, bylo již rozhodnuto, že přijetí programu slučitelnosti s pravidly hospodářské
soutěže dotčeným podnikem nezakládá povinnost Komise udělit mu na základě této okolnosti snížení pokuty (rozsudek BASF a UCB
v. Komise, bod 143 výše, bod 52). Mimoto i když je sice důležité, že podnik přijme opatření, aby zabránil v budoucnu novým
porušením práva hospodářské soutěže Unie ze strany svých zaměstnanců, přijetí těchto opatření nemění nic na existenci zjištěného
protiprávního jednání. Komise tedy není povinna zohlednit takový poznatek jako polehčující okolnost, tím spíše tehdy, představují-li
protiprávní jednání konstatovaná v napadeném rozhodnutí jako v projednávaném případě zjevné porušení článku 81 ES (rozsudky
Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 88 výše, bod 373, a Carbone-Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 231). Z toho vyplývá,
že nelze vyhovět argumentu žalobkyní vycházejícímu ze skutečnosti, že Komise porušila povinnost individuálně stanovit výši
pokut tím, že nesnížila pokuty společnosti Schindler s ohledem na existenci jejího programu slučitelnosti.
Konečně argument vycházející z předchozí praxe Komise je třeba zamítnout z důvodů uvedených výše v bodě 278.
Ani druhé výtce předložené v rámci projednávaného žalobního důvodu tedy nelze vyhovět.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně předložily výtky vycházející z nepřiměřenosti mezi protiprávním jednáním a trestem a z porušení
zásady proporcionality pouze z důvodu nezohlednění všech polehčujících okolností, je třeba tyto výtky s ohledem na úvahy obsažené
výše v bodech 272 až 284 zamítnout.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že projednávaný žalobní důvod musí být zamítnut v plném rozsahu.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení oznámení o spolupráci z roku 2002, zásady rovného zacházení a povinnosti uvést
odůvodnění při snížení výše pokut
Žalobkyně připomínají, že podaly žádosti o přiznání ochrany před pokutami nebo o přiznání snížení výše pokut na základě oznámení
o spolupráci z roku 2002, pokud jde o Belgii, Německo a Lucembursko. Komise nicméně porušila ustanovení uvedeného oznámení
při posouzení kvality a užitečnosti jejich spolupráce. Žalobkyně rovněž tvrdí, že Komise porušila zásadu rovného zacházení
při posouzení snížení pokuty použitelného na základě tohoto oznámení. Žalobkyně se rovněž dovolávají toho, že napadené rozhodnutí
je nedostatečně odůvodněno.
Oznámení o spolupráci z roku 2002
Je třeba uvést, že v oznámení o spolupráci z roku 2002 Komise definovala podmínky, za kterých mohou být podniky, které s ní
za účelem prokázání kartelové dohody spolupracují, od pokuty osvobozeny nebo zvýhodněny snížením výše pokuty, kterou by jinak
musely uhradit.
Oznámení o spolupráci z roku 2002 především v hlavě A ve svém bodě 8 stanoví:
„Komise poskytne podniku ochranu před jakoukoli pokutou, které by byl jinak vystaven, jestliže:
a)      podnik je první, kdo předložil důkaz, který podle názoru Komise může Komisi umožnit, aby přijala rozhodnutí o provedení šetření
ve smyslu čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 v souvislosti s údajným kartelem ovlivňujícím Společenství; nebo
b)      podnik je první, kdo předloží důkaz, který podle názoru Komise může Komisi umožnit, aby zjistila protiprávní jednání podle
článku 81 [ES] v souvislosti s údajným kartelem ovlivňujícím Společenství.“
Dále oznámení o spolupráci z roku 2002 v hlavě B ve svém bodě 20 stanoví, že „[p]odniky, které nesplňují podmínky [pro osvobození
od pokuty] oddílu A, mohou mít nárok na snížení jakékoli pokuty, kterou by jinak bylo možné udělit“ a ve svém bodě 21, že
„[p]ro získání nároku musí podnik poskytnout Komisi důkaz o předpokládaném protiprávním jednání, který představuje významnou
přidanou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní, a musí ukončit svou účast v předpokládaném protiprávním jednání nejpozději
v době předložení důkazů“.
Pokud jde o pojem „přidaná hodnota“, v bodě 22 oznámení o spolupráci z roku 2002 je vysvětleno:
„Pojem ‚přidaná hodnota‘ se vztahuje na rozsah, v němž poskytnutý důkaz posiluje svou povahou a/nebo obsaženými podrobnostmi
schopnost Komise dokázat dotyčné skutečnosti. Při tomto vyhodnocování Komise obvykle přikládá větší hodnotu písemným důkazům,
které pocházejí z doby, k níž se vztahují, než později vypracovaným důkazům. Podobně se má obecně za to, že důkazy, které
mají přímý vztah k dotyčným otázkám, mají větší hodnotu než důkazy, které s nimi souvisejí pouze nepřímo.“
Bod 23 písm. b) první pododstavec oznámení o spolupráci z roku 2002 stanoví, pokud jde o snížení pokuty, zařazení do třech
kategorií:
„ –      [p]ro první podnik, který splnil požadavky bodu 21: snížení o 30–50 %,
–       [p]ro druhý podnik, který splnil požadavky bodu 21: snížení o 20–30 %,
–      [p]ro další podniky, které splnily požadavky bodu 21: snížení do 20 %“.
Oznámení o spolupráci z roku 2002 stanoví v bodě 23 písm. b) druhém pododstavci:
„Při určování úrovně snížení v každém z těchto pásem Komise přihlédne k době, kdy byly předloženy důkazy splňující požadavky
bodu 21, a k míře, v jaké tyto důkazy představovaly přidanou hodnotu. Může také vzít v úvahu rozsah a stálost jakékoli spolupráce,
kterou podnik poskytl poté, co předložil důkazy.“
Nakonec bod 23 písm. b) poslední pododstavec oznámení o spolupráci z roku 2002 stanoví:
„[P]okud podnik kromě toho poskytne důkazy, které se vztahují ke skutečnostem, které předtím nebyly Komisi známy a mají přímý
dopad na závažnost nebo trvání předpokládaného kartelu, Komise je nevezme v úvahu při stanování pokuty pro podnik, který tyto
důkazy předložil.“
K prostoru pro uvážení Komise a přezkumu soudu Unie
Je třeba připomenout, že čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, který tvoří právní základ pro ukládání pokut v případě porušení
pravidel hospodářské soutěže Unie, poskytuje Komisi prostor pro uvážení při stanovení pokut (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu
ze dne 21. října 1997, Deutsche Bahn v. Komise, T‑229/94, Recueil, s. II‑1689, bod 127), které je především nástrojem její
obecné politiky v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, body 105
a 109). V této souvislosti pro účely zajištění transparentnosti a objektivity svých rozhodnutí o pokutách Komise přijala a zveřejnila
oznámení o spolupráci z roku 2002. Pokyny představují nástroj, který je při dodržování právních norem vyšší síly určený k upřesnění
kritérií, jež Komise hodlá používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci. Z toho vyplývá, že tím sama omezila tuto pravomoc
(viz obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 30. dubna 1998, Vlaams Gewest v. Komise, T‑214/95, Recueil, s. II‑717, bod 89) v rozsahu,
v němž Komisi přísluší dodržovat orientační pravidla, jež si sama stanovila (viz obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 12. prosince
1996, AIUFFASS a AKT v. Komise, T‑380/94, Recueil, s. II‑2169, bod 57).
Omezení prostoru pro uvážení Komise vyplývající z přijetí oznámení o spolupráci z roku 2002 není nicméně neslučitelné se zachováním
podstatného prostoru pro uvážení pro Komisi (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 10. května 2007, SGL Carbon
v. Komise, C‑328/05 P, Sb. rozh. s. I‑3921, bod 81; obdobně viz rozsudek Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise,
bod 275 výše, bod 224).
Oznámení o spolupráci z roku 2002 totiž obsahuje různé flexibilní prvky, které umožňují Komisi vykonávat její diskreční pravomoc
v souladu s ustanoveními článku 23 nařízení č. 1/2003, tak jak byla vyložena Soudním dvorem (viz obdobně rozsudek Raiffeisen
Zentralbank Österreich a další v. Komise, bod 275 výše, bod 224).
Je tak třeba uvést, že Komise má široký prostor pro uvážení, má-li posoudit, zda důkazy poskytnuté podnikem, který hodlá využít
oznámení o spolupráci z roku 2002, představují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 uvedeného oznámení (viz v tomto
smyslu rozsudek SGL Carbon v. Komise, bod 296 výše, bod 88). Pokud jde o bod 8 písm. a) a b) oznámení o spolupráci z roku
2002, je třeba konstatovat, že tento podstatný prostor pro uvážení vyplývá ze samotného znění tohoto ustanovení, které odkazuje
výslovně na předložení důkazů, které „podle názoru Komise“ mohou Komisi umožnit, aby přijala rozhodnutí o provedení šetření,
nebo jí mohou umožnit, aby zjistila protiprávní jednání. Posouzení kvality a užitečnosti spolupráce poskytnuté podnikem totiž
zahrnuje komplexní posouzení skutečností (viz v tomto smyslu rozsudky SGL Carbon v. Komise, bod 296 výše, bod 81, a Carbone
Lorraine v. Komise, bod 200 výše, bod 271).
Stejně tak Komise poté, co konstatuje, že důkazy představují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci
z roku 2002, disponuje prostorem pro uvážení, má-li stanovit přesnou výši snížení výše pokuty pro dotčený podnik. Bod 23 písm. b)
první pododstavec oznámení o spolupráci z roku 2002 totiž stanoví rozpětí pro snížení výše pokuty pro jednotlivé kategorie
dotčených podniků, zatímco druhý pododstavec stanoví kritéria, která je Komise povinna zohlednit za účelem vymezení výše snížení
v rámci těchto rozpětí.
S ohledem na prostor pro uvážení, kterým Komise disponuje při posouzení spolupráce podniku na základě oznámení o spolupráci
z roku 2002, pouze zjevné překročení tohoto prostoru může být kritizováno Tribunálem (viz v tomto smyslu rozsudek SGL Carbon
v. Komise, bod 296 výše, body 81, 88 a 89).
Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Belgii
Společnosti Schindler, která byla čtvrtým podnikem, který podal žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 za svou
účast na protiprávním jednání v Belgii (bod 775 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nebyla snížena výše pokuty, pokud jde o uvedené
protiprávní jednání (bod 776 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise za tímto účelem v bodě 776 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětluje
následující:
„776      I když společnost Schindler předala soudobé důkazy ve formě seznamů kartelové dohody v letech 2000 až 2003, tyto důkazy neumožňují
podpořit spis Komise, jelikož Komise již měla seznamy kartelové dohody z téhož období k dispozici. Společnost Schindler podala
svou žádost [na základě oznámení o spolupráci z roku 2002] dne 21. ledna 2005, tedy rok poté, co proběhlo první šetření v Belgii,
v době, kdy již Komise vedla v Belgii dvě řady šetření a obdržela tři potvrzující žádosti [na základě uvedeného oznámení].
Mimoto, povaha velmi omezených informací poskytnutých společností Schindler ohledně většiny seznamů kartelové dohody v letech
2000 až 2003 neposílila významným způsobem schopnost Komise prokázat dotčené skutečnosti. V důsledku toho nejsou splněny podmínky
bodu 21 oznámení o spolupráci. Po své žádosti […] společnost Schindler pokračovala ve své spolupráci s Komisí, aniž však poskytla
významnou přidanou hodnotu.“
Především žalobkyně tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí nebere v potaz skutečnost, že seznamy projektů předané společností
Schindler během správního řízení představovaly ve skutečnosti přidanou hodnotu ve smyslu oznámení o spolupráci z roku 2002.
Zaprvé, uvedené seznamy neuváděly stejná data jako seznamy předané společnostmi Kone a Otis. Zadruhé seznamy společnosti Schindler
uváděly několik projektů, které nebyly uvedeny na seznamech předaných společnostmi Kone a Otis. Zatřetí Komise v bodě 164
odůvodnění (poznámka pod čarou 176) napadeného rozhodnutí výslovně odkazuje na seznamy projektů předané společnostmi Kone,
Otis a Schindler. Začtvrté Komise vyvodila závěry ze srovnání seznamů projektů, které byly předány jednotlivými podniky, což
ukazuje, že všechny předané seznamy projektů představují významné důkazy z hlediska prokázání protiprávního jednání a že pouze
díky seznamům projektů společností Kone, Otis a Schindler byla Komise schopna prokázat existenci kartelové dohody. V souladu
s bodem 23 písm. b) prvním pododstavcem oznámení o spolupráci z roku 2002 měla přitom společnost Schindler jakožto čtvrtý
spolupracující podnik právo na snížení pokuty až o 20 %.
S ohledem na judikaturu připomenutou výše v bodě 300 je tedy třeba přezkoumat, zda Komise zjevným způsobem překročila svůj
prostor pro uvážení, když konstatovala, že důkazy předložené společností Schindler nepředstavují významnou přidanou hodnotu
ve vztahu k důkazům, které již měla v okamžiku, kdy uvedený podnik podal svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku
2002.
V tomto ohledu je třeba především uvést, že žalobkyně, které nenapadají přiznání ochrany před pokutou společnosti Kone, nezpochybňují
zjištění učiněné v bodě 761 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého „informace již poskytnuté společností Kone umožnily
Komisi zjistit protiprávní jednání v Belgii“. Komise tedy již získala dostatečné důkazy, aby zjistila protiprávní jednání
v Belgii v okamžiku, kdy společnost Schindler podala svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002.
Je nutno dále konstatovat, že žalobkyně za účelem prokázání významné přidané hodnoty spolupráce ze strany společnosti Schindler
odkazují výlučně na seznamy projektů v letech 2000 až 2003, které tento podnik předal Komisi v rámci své žádosti na základě
tohoto oznámení.
Nicméně i když se seznamy předané společností Schindler týkaly dat odlišných od dat předložených společnostmi Kone a Otis
a i když rovněž odkazovaly na několik projektů, které nebyly zahrnuty v seznamech předaných společnostmi Kone a Otis, nelze
se domnívat, že významným způsobem posílily schopnost Komise zjistit protiprávní jednání v Belgii.
Zaprvé je totiž třeba zdůraznit, že v napadeném rozhodnutí Komise prokázala provádění kartelové dohody týkající se nových
výtahů a eskalátorů v Belgii nejen odkazem na seznamy projektů předané společnostmi Kone, Otis a Schindler, ale rovněž na
základě vyjádření účastníků kartelové dohody v Belgii v rámci jejich žádostí na základě oznámení o spolupráci z roku 2002
a na základě odpovědí podniků na žádosti o informace Komise (viz poznámky pod čarou vztahující se k bodům 163 až 168 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Seznamy projektů tak představují pouze jeden z důkazů v rámci prokázání provádění kartelové dohody
v Belgii.
Zadruhé je nesporné, že v okamžiku, kdy společnost Schindler předala Komisi seznamy projektů v letech 2000 až 2003, měla již
Komise k dispozici seznamy projektů za stejné období, které byly předtím předány společnostmi Kone a Otis (body 164 a 776
odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Prohlášení, které pouze do určité míry potvrzuje prohlášení, které již Komise měla k dispozici, přitom neusnadňuje činnost
Komise výrazným způsobem, a tedy způsobem dostatečným k odůvodnění snížení výše pokuty na základě spolupráce (viz v tomto
smyslu rozsudek Groupe Danone v. Komise, bod 57 výše, bod 455).
S ohledem na to, co bylo konstatováno v předchozím bodě, a na skutečnost, že žalobkyně nezpochybňují, že spolupráce společnosti
Kone již Komisi umožnila, aby zjistila protiprávní jednání v Belgii, nemohou žalobkyně ani tvrdit, že pouze soubor seznamů
projektů uvedených v napadeném rozhodnutí, včetně seznamů předaných společností Schindler, umožnil Komisi prokázat existenci
kartelové dohody v Belgii.
Komise tedy zjevným způsobem nepřekročila svůj prostor pro uvážení, když se domnívala, že důkazy předložené společností Schindler
nepředstavují významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci z roku 2002. Je tedy třeba zamítnout výtku
vycházející z významné přidané hodnoty seznamů projektů, které společnost Schindler předala Komisi v rámci své žádosti na
základě uvedeného oznámení.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že srovnání se zacházením se společnostmi Otis a ThyssenKrupp ukazuje, že Komise porušila zásadu
rovného zacházení, když odmítla přiznat společnosti Schindler snížení výše pokuty na základě oznámení o spolupráci z roku
2002. Za tímto účelem vysvětlují, že společnost Kone předložila dostatek důkazů umožňujících Komisi, aby zjistila protiprávní
jednání v rozporu s článkem 81 ES. Společnost Otis předložila důkazy, které obsahovaly pouze velmi málo nových informací,
a pokuta jí byla snížena o 40 %. Společnost ThyssenKrupp předložila pouze doplňující informace týkající se několika projektů
údržby a Komise konstatovala, že žádný z předložených důkazů se netýkal skutečností, o kterých by dříve nevěděla, a že předložené
informace se nevztahovaly k rozhodné době kartelové dohody. Společnosti ThyssenKrupp přitom byla výše pokuty snížena o 20
%. Společnost Schindler předložila seznamy týkající se let 2000 až 2003, o kterých Komise předtím nevěděla a které se vztahovaly
k rozhodné době protiprávního jednání. Společnost Schindler tudíž měla nárok na snížení výše pokuty ve výši 20 %.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Komise v rámci svého posouzení spolupráce účastníků kartelové
dohody nemůže porušit zásadu rovného zacházení (viz rozsudek Tribunálu ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise,
T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Recueil, s. II‑1181, bod 394 a citovaná judikatura).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že spolupráce ze strany společností Otis a ThyssenKrupp se značně odlišovala od
spolupráce ze strany společnosti Schindler.
Zaprvé je třeba připomenout, že posouzení přidané hodnoty spolupráce je prováděno v závislosti na důkazech, které již má Komise
k dispozici. Přitom vzhledem k tomu, že spolupráce společností Otis a ThyssenKrupp předcházela spolupráci společnosti Schindler
(body 96, 98 a 103 odůvodnění napadeného rozhodnutí), Komise měla v okamžiku, kdy společnost Schindler podala svou žádost
na základě oznámení o spolupráci z roku 2002, více důkazů než v okamžiku žádostí společností Otis a ThyssenKrupp.
Zadruhé z napadeného rozhodnutí vyplývá, že spolupráce společností ThyssenKrupp a Otis představovala významnou přidanou hodnotu
ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci z roku 2002.
Pokud jde o spolupráci společnosti Otis, tento podnik předložil Komisi „soudobé listinné důkazy“ (bod 766 odůvodnění napadeného
rozhodnutí) a tyto důkazy poskytly informace, byť omezené, „o předtím neznámých skutečnostech“ (bod 766 odůvodnění napadeného
rozhodnutí). Pokud jde o spolupráci společnosti ThyssenKrupp, tato spolupráce představovala rovněž významnou přidanou hodnotu,
„neboť předložila doplňující informace o projektech údržby a modernizace, jakož i podrobná vysvětlení ohledně systému používaného
za účelem stanovení cen zakázek týkajících se údržby“ (bod 771 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Naopak pokud jde o spolupráci společnosti Schindler, z analýzy provedené výše v bodech 303 až 311 vyplývá, že se Komise mohla
právem domnívat, že tato spolupráce nesplňuje podmínky bodu 21 oznámení o spolupráci z roku 2002.
Za těchto podmínek, jelikož situace jednotlivých podniků nejsou srovnatelné, Komise snížila výši pokut společnosti Otis (40
%) a společnosti ThyssenKrupp (20 %) a odmítla snížit výši pokuty společnosti Schindler na základě oznámení o spolupráci z roku
2002, aniž se dopustila porušení zásady rovného zacházení.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout veškeré výtky společnosti Schindler týkající se použití oznámení o spolupráci
z roku 2002 na její spolupráci pro účely prokázání protiprávního jednání v Belgii.
Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Německu
Komise v bodě 805 odůvodnění napadeného rozhodnutí rozhodla „přiznat společnosti Schindler snížení pokuty ve výši 15 % v rozpětí
stanoveném v [bodě] 23 [prvním pododstavci] [písm. b)] [třetí odrážce] oznámení o spolupráci [z roku 2002]“ na základě její
spolupráce při prokazování protiprávního jednání v Německu.
V bodě 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise vysvětluje, že ochrana před pokutami na základě bodu 8 písm. b) oznámení
o spolupráci z roku 2002 nebo 100% snížení výše pokuty na základě bodu 23 písm. b) posledního pododstavce uvedeného oznámení
nepřicházely v úvahu, neboť v okamžiku, kdy společnost Schindler podala svou žádost na základě tohoto oznámení „Komise již
disponovala souborem důkazů umožňujících zjistit protiprávní jednání v rozporu s článkem 81 [ES], zejména v období let 1995
až 2000“.
V bodě 804 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dodává:
„[…] Vzhledem k tomu, že společnost Schindler splňovala podmínku bodu 21 v plném rozsahu až po doplnění ze dne 25. listopadu
2004, tedy osm měsíců po prvních dvou žádostech [na základě oznámení o spolupráci z roku 2002], toto prodlení je třeba zohlednit
při výpočtu snížení v rámci stanoveného rozpětí. Prohlášení společnosti Schindler v tomto rozsahu představovala významnou
přidanou hodnotu, která posílila schopnost Komise prokázat protiprávní jednání. Nicméně, přidaná hodnota žádosti společnosti
Schindler [na základě uvedeného oznámení] zůstává omezená, jelikož v podstatě přebírala její vlastní prohlášení, neobsahovala
žádný listinný důkaz a podpořila především důkazy, které již měla Komise k dispozici.“
Úvodem žalobkyně připomínají, že se společnost Schindler účastnila pouze kartelových dohod týkajících se instalace eskalátorů
v letech 1995 až 2000, takže při posouzení spolupráce společnosti Schindler jsou rozhodující pouze tyto kartelové dohody během
uvedeného období. Toto protiprávní jednání představuje samostatné protiprávní jednání, které je třeba posuzovat odlišně od
protiprávních jednání týkajících se eskalátorů a výtahů, kterých se dopustily ostatní podniky po roce 2000. Společnost Schindler
se těchto protiprávních jednání neúčastnila a nevěděla o nich.
Zaprvé společnost Schindler tvrdí, že měla být považována za první podnik, který předložil v souladu s bodem 8 písm. b) oznámení
o spolupráci z roku 2002 důkazy umožňující Komisi, aby zjistila protiprávní jednání, a měla tak nárok na úplné prominutí pokuty.
Komise sice obdržela žádosti na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající se kartelových dohod v Německu od společnosti
Kone a Otis předtím, než obdržela žádost společnosti Schindler. Nicméně tyto žádosti nemohly prokázat existenci protiprávního
jednání v rozporu s článkem 81 ES, kterého se společnost Schindler účastnila, a sice dohod týkajících se eskalátorů uzavřených
v letech 1995 až 2000. Pokud by společnost Schindler nepředložila důkazy, Komise by nebyla schopna zjistit protiprávní jednání
v rozporu s článkem 81 ES. Ve své žádosti a doplněních k této žádosti společnost Schindler prokázala existenci 33 schůzek,
ke kterým došlo v Německu mezi dnem 29. dubna 1994 a dnem 6. prosince 2000. Společnost Otis uvedla pouze tři schůzky v roce
1999 (ve dnech 20. ledna, 28. října a 22. prosince 1999) a pět schůzek v roce 2000 (ve dnech 20. ledna, 18. února, 3. dubna,
16. června a 6. prosince 2000). Ani prohlášení společnosti Kone neumožnila prokázat systematické schůzky týkající se projektů
spojených s eskalátory v Německu v letech 1995 až 2000.
Zadruhé žalobkyně podpůrně tvrdí, že v každém případě neměla být společnosti Schindler v souladu s bodem 23 písm. b) posledním
pododstavcem oznámení o spolupráci z roku 2002 uložena pokuta, jelikož jako jediná předložila dostatek důkazů za účelem prokázání
protiprávního jednání v Německu v letech 1995 až 2000. Důkazy předložené společnostmi Kone a Otis se vztahovaly k období po
roce 2000. Mimoto v rozsahu, v němž Komise v bodě 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí tvrdí, že již před žádostí společnosti
Schindler měla k dispozici důkazy, aniž však upřesňuje, o jaké důkazy se jedná, se žalobkyně dovolávají nedostatku odůvodnění
napadeného rozhodnutí.
Je třeba především uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, se skutečnost, že žalobkyně nezpochybňují kvalifikaci kartelové
dohody v Německu jako jediného protiprávního jednání, nedotýká přípustnosti jejich argumentace.
Sama Komise totiž odlišuje v napadeném rozhodnutí dvě části protiprávního jednání v Německu, první protiprávní jednání, které
trvalo od srpna 1995 do prosince 2000 a vztahovalo se výlučně k eskalátorům, a druhé, které trvalo od prosince 2000 do prosince
2003 a vztahovalo se současně k eskalátorům a výtahům (body 213, 277 a 278 odůvodnění napadeného rozhodnutí), aniž se toto
rozlišení dotýkalo kvalifikace této kartelové dohody jako jediného protiprávního jednání, jelikož všechna ujednání sledovala
stejné cíle a vedla ke stejnému výsledku (bod 568 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Je mimoto nesporné, že se společnost
Schindler účastnila pouze části protiprávního jednání zjištěného v čl. 1 odst. 2 napadeného rozhodnutí týkající se eskalátorů,
jelikož společnost Schindler ukončila účast na kartelové dohodě v roce 2000 (bod 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud přitom, jak tvrdí žalobkyně, byla společnost Schindler první podnik, který předložil rozhodující důkazy umožňující Komisi,
aby zjistila existenci kartelové dohody v Německu trvající od srpna 1995 do prosince 2000, měla v souladu s posledním pododstavcem
bodu 23 písm. b) oznámení o spolupráci z roku 2002 a bez ohledu na případné použití bodu 8 písm. b) uvedeného oznámení nárok
na 100% snížení výše pokuty, jelikož její spolupráce měla přímý vliv na předpokládanou délku trvání kartelové dohody odpovídající
celé době účasti společnosti Schindler na této dohodě.
Z bodů 214 a 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí nicméně vyplývá, že Komise měla v okamžiku podání žádosti společnosti Schindler
dne 25. listopadu 2004 k dispozici dostatečné důkazy, které jí umožňovaly, aby zjistila protiprávní jednání v Německu v letech
1995 až 2000.
Ve své žádosti na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 ze dne 12. února 2004 tak společnost Kone předložila konkrétní
informace o kartelové dohodě v Německu jak pro období před ukončením účasti společnosti Schindler na kartelové dohodě, tak
pro období poté. Pokud jde o první část protiprávního jednání, na základě prohlášení společnosti Kone byla Komise informována
o tom, že kartelová dohoda týkající se rozdělení trhu s eskalátory existovala již dne 1. srpna 1995, o seznamu účastníků kartelové
dohody, o zásadách upravujících přidělování projektů a o ostatních informacích týkajících se provádění kartelové dohody. Společnost
Kone ve své žádosti rovněž jasně uvedla, že společnost Schindler ukončila účast na kartelové dohodě „[n]a konci roku 2000“.
Ve svém vyjádření z dubna 2004, kterým společnost Otis doplnila svou žádost z března 2004, potvrdila tato společnost existenci
kartelové dohody v Německu týkající se rozdělení trhu s eskalátory, seznam účastníků kartelové dohody, zásady upravující přidělování
projektů a ostatní informace týkající se provádění kartelové dohody, jakož i ukončení účasti společnosti Schindler na kartelové
dohodě v roce 2000. V doplňujícím vyjádření z dubna 2004 společnost Otis mimoto uvedla, že kartelová dohoda na trhu s eskalátory
existovala od 80. let.
V okamžiku podání žádosti na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 společností Schindler dne 25. listopadu 2004 tedy již
Komise měla k dispozici dvě shodující se prohlášení, která jí umožňovala, aby zjistila část kartelové dohody v Německu, které
se společnost Schindler účastnila.
Ve své žádosti ze dne 25. listopadu 2004 a v jejím doplnění ze dne 7. prosince 2004 sice společnost Schindler předložila Komisi
informace, o kterých do té doby nevěděla. Jedná se zejména o data některých schůzek mezi účastníky kartelové dohody, které
se konaly mezi dnem 29. dubna 1994 a dnem 6. prosince 2000. Nicméně s ohledem na to, co bylo konstatováno výše v bodě 334,
se Komise mohla právem domnívat, že se jednalo o důkazy, které představovaly významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21
oznámení o spolupráci z roku 2002 a zakládaly nárok na snížení pokuty, ovšem nikoliv na úplnou ochranu před pokutou na základě
bodu 8 písm. b) nebo na snížení výše pokuty v její plné výši na základě bodu 23 písm. b) posledního pododstavce uvedeného
oznámení. Dotčené důkazy totiž nebyly rozhodující k prokázání existence kartelové dohody v Německu během celé doby účasti
společnosti Schindler na této dohodě, ale posilovaly schopnost Komise prokázat protiprávní jednání tím, že podpořily důkazy,
které již měla k dispozici.
Dále s ohledem na skutečnost, že společnost Schindler byla třetím podnikem, který podal žádost na základě oznámení o spolupráci
z roku 2002, použitelným snížením pokuty bylo snížení stanovené v bodě 23 písm. b) prvním pododstavci třetí odrážce tohoto
oznámení. Jelikož důkazy, které představovaly významnou přidanou hodnotu, byly Komisi předány až osm měsíců po prvních dvou
žádostech na základě uvedeného oznámení, a je nesporné, že společnost Schindler nepředložila soudobé listinné důkazy, Komise
stanovila snížení výše pokuty pro společnosti Schindler na 15 %, aniž zjevným způsobem překročila svůj prostor pro uvážení.
Konečně ohledně výtky vycházející z porušení článku 253 ES je třeba konstatovat, že bod 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí
jasně a jednoznačně uvádí důvody, proč se Komise domnívala, že důkazy předložené společností Schindler v její žádosti na základě
oznámení o spolupráci z roku 2002 nezakládaly nárok na ochranu před pokutou. Komise za tímto účelem odkazuje na skutečnost,
že „v okamžiku vyjádření společnosti Schindler již měla k dispozici soubor důkazů umožňujících jí, aby zjistila protiprávní
jednání v rozporu s článkem 81 [ES]“ (bod 803 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Tyto důvody ve svém kontextu odkazují nutně
na soubor důkazů obsažený v žádostech společností Kone a Otis, jejichž přidaná hodnota byla stanovena v bodech 792 a 799 odůvodnění
napadeného rozhodnutí. Výše uvedené body odůvodnění tedy umožňovaly zúčastněným stranám seznámit se s odůvodněním odmítnutí
Komise přiznat společnosti Schindler ochranu před pokutami za její spolupráci při prokazování protiprávního jednání v Německu
a Tribunálu vykonat jeho přezkum legality. Výtka vycházející z porušení článku 253 ES tedy musí být odmítnuta.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout veškeré výtky společnosti Schindler týkající se použití oznámení o spolupráci
z roku 2002 na její spolupráci pro účely prokázání kartelové dohody v Německu.
Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Lucembursku
Společnosti Schindler, která byla čtvrtým podnikem, který podal žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 týkající
se kartelové dohody v Lucembursku (bod 830 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nebyla snížena výše pokuty na základě oznámení
o spolupráci z roku 2002, pokud jde o uvedené protiprávní jednání (bod 834 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise za tímto
účelem v bodech 831 až 833 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětluje:
„831      Žádost společnosti Schindler [na základě oznámení o spolupráci z roku 2002] se skládá především z písemného prohlášení podniku
a interních dokumentů vztahujících se k roku 2002, které byly podle společnosti Schindler vytvořeny v rámci běžné činnosti
podniku. Žádost […] společnosti Schindler neposkytla Komisi žádný nový důkaz, který by představoval velkou přidanou hodnotu.
Nové informace se ve skutečnosti vztahovaly k popisům odvětví v rozhodné době protiprávního jednání a k ostatním podrobnostem
menšího významu. Kromě těchto informací žádost […] společnosti Schindler v podstatě potvrzuje informace, které již Komise
znala.
832      Mimoto, společnost Schindler tvrdí, že dohody týkající se nových projektů instalace, modernizace, opravy a údržby výtahů a eskalátorů
existovaly již od roku 1993 a že ukončila účast na kartelové dohodě v roce 1994 a přistoupila k ní zpět až v roce 1999. Komise
neobjevila žádnou informaci podporující toto prohlášení. Komise nemůže vycházet z jednostranného a nepodloženého prohlášení
jednoho z účastníků týkajícího se klíčové otázky, která může přivodit závažné právní následky pro ostatní účastníky.
833      Komise na základě toho dospívá k závěru, že vyjádření společnosti Schindler neobsahují žádný nový důkaz, který by představoval
významnou hodnotu, ale v podstatě podporují skutečnosti, které jsou Komisi již známé. Informace poskytnuté společností Schindler,
porovnané s důkazy, kterými Komise disponovala v okamžiku žádosti […] společnosti Schindler, neposílily významně schopnost
Komise dané skutečnosti prokázat. V důsledku toho nejsou splněny podmínky bodu 21 oznámení o spolupráci [z roku 2002]. Po
své žádosti […] společnost Schindler neposkytla žádnou další pomoc, s výjimkou informací sdělených na žádost Komise.“
Žalobkyně tvrdí, že společnost Schindler má nárok na snížení výše pokuty o 20 % až 30 % na základě bodů 21 a 23 oznámení o spolupráci
z roku 2002. Společnost Schindler totiž předložila důkazy týkající se dohod v oblasti údržby, které představovaly značnou
přidanou hodnotu. Pokud by společnost Schindler nepodala svou žádost ze dne 4. listopadu 2004, Komise by nebyla schopna prokázat
existenci dohod v uvedené oblasti, o které žádosti společností Kone a ThyssenKrupp obsahovaly jen velmi málo informací. Mimoto
společnost Otis neuznala výslovně svou účast na dohodách v této oblasti.
Význam žádosti společnosti Schindler na základě oznámení o spolupráci z roku 2002, pokud jde o provádění důkazů Komisí, vyplývá
rovněž z četnosti odkazů na tuto žádost v napadeném rozhodnutí ve srovnání s odkazy na žádosti společností Kone a ThyssenKrupp.
Komise zamítla argumentaci společnosti Schindler v bodě 831 odůvodnění napadeného rozhodnutí, aniž se však vyjádřila k argumentům
společnosti Schindler obsaženým v odpovědi na oznámení námitek, což představuje nedostatečné odůvodnění ve smyslu článku 253 ES.
S ohledem na judikaturu připomenutou výše v bodě 300 je třeba přezkoumat, zda Komise zjevným způsobem překročila svůj prostor
pro uvážení, když konstatovala, že důkazy předložené společností Schindler nepředstavovaly významnou přidanou hodnotu ve vztahu
k důkazům, které již měla k dispozici v okamžiku, kdy uvedený podnik podal svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku
2002.
V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že žalobkyně, které nenapadají přiznání ochrany před pokutami společnosti Kone na základě
bodu 8 písm. b) oznámení o spolupráci z roku 2002, nezpochybňují, že informace sdělené společností Kone již umožnily Komisi,
aby zjistila protiprávní jednání v Lucembursku (bod 816 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise již měla k dispozici dostatečné
důkazy, aby zjistila protiprávní jednání v Lucembursku, v okamžiku, kdy společnost Schindler podala svou žádost na základě
tohoto oznámení. Mimoto před žádostí společnosti Schindler byla Komisi již podána rovněž žádost společnosti Otis na základě
uvedeného oznámení z března 2004, která vedla ke snížení výše pokuty o 40 % (body 118 a 823 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zadruhé, pokud jde o to, zda v souladu s body 21 a 22 oznámení o spolupráci z roku 2002 představovaly důkazy předložené společností
Schindler významnou přidanou hodnotu, jelikož značně posílily schopnost Komise prokázat protiprávní jednání v Lucembursku,
je třeba konstatovat, že důkazy, které podle žalobkyň představovaly významnou přidanou hodnotu, se týkají pouze jedné ze dvou
částí protiprávního jednání zjištěného v čl. 1 odst. 3 napadeného rozhodnutí, a sice rozdělení trhů týkajících se smluv o údržbě
a modernizaci (viz rovněž body 293 a 830 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ze žádosti společnosti Kone ze dne 5. února 2004, ve znění informací doplněných dne 19. února 2004, přitom vyplývá, že tato
žádost již obsahovala jasný popis části kartelové dohody, které se následně týkala spolupráce ze strany společnosti Schindler.
Zatřetí žalobkyně nemohou vyvozovat argument z počtu odkazů na svou žádost na základě oznámení o spolupráci z roku 2002 v napadeném
rozhodnutí. Skutečnost, že Komise v napadeném rozhodnutí využila veškeré důkazy, které měla k dispozici, a tedy rovněž informace
sdělené společností Schindler v její žádosti ze dne 4. listopadu 2004, totiž ještě nedokazuje, že tyto posledně uvedené informace
představovaly významnou přidanou hodnotu ve vztahu k důkazům, které již měla Komise k tomuto datu k dispozici.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že Komise zjevným způsobem nepřekročila svůj prostor pro uvážení, když se domnívala, že důkazy
předložené společností Schindler nepředstavovaly významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci z roku
2002.
Pokud jde o výtku vycházející z porušení článku 253 ES, je třeba konstatovat, že Komise není povinna vyjádřit se ke všem argumentům,
jichž se před ní dovolávají zúčastněné strany, ale stačí, aby popsala skutečnosti a právní úvahy, které mají zásadní význam
v rámci struktury rozhodnutí (viz rozsudek Tribunálu ze dne 15. června 2005, Corsica Ferries France v. Komise, T‑349/03, Sb.
rozh. s. II‑2197, bod 64 a citovaná judikatura). V tomto ohledu je třeba uvést, že v bodech 831 až 833 odůvodnění napadeného
rozhodnutí Komise dostatečně uvedla důvody, proč se domnívala, že důkazy předložené společností Schindler v její žádosti ze
dne 4. listopadu 2004 nepředstavovaly významnou přidanou hodnotu ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci z roku 2002. Tyto
body odůvodnění umožňují zúčastněným stranám seznámit se s odůvodněním odmítnutí Komise snížit společnosti Schindler výši
pokuty za její spolupráci při prokazování protiprávního jednání v Lucembursku a Tribunálu vykonat jeho přezkum legality. Výtka
vycházející z porušení článku 253 ES tedy musí být odmítnuta.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že je třeba zamítnout veškeré výtky společnosti Schindler týkající se použití oznámení o spolupráci
z roku 2002 na její spolupráci pro účely prokázání kartelové dohody v Lucembursku.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení oznámení o spolupráci z roku 2002 a pokynů z roku 1998 z důvodu nedostatečného
snížení výše pokuty za nezpochybnění skutkových zjištění
V bodě 614 oznámení námitek Komise uvedla, že „zamýšlí [zamýšlela] přiznat snížení [pokuty] za spolupráci nad rámec oznámení
o spolupráci [z roku 2002], zvláště jestliže společnost nezpochybňuje [nezpochybňovala] skutková zjištění nebo jestliže poskytuje
[poskytovala] dodatečnou pomoc, která umožní objasnit nebo doplnit skutečnosti zjištěné Komisí“.
V bodě 758 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise vysvětluje, že „[j]elikož bod 614 oznámení námitek vytvořil očekávání v projednávané
věci, rozhodla se vykládat tento bod ve prospěch podniků, které na jeho základě přispěly k prokázání skutečností protiprávního
jednání uvedeného v [napadeném] rozhodnutí tím, že nezpochybnily skutková zjištění nebo poskytly další informace nebo doplňující
upřesnění“.
Komise tak přiznala všem účastníkům čtyř protiprávních jednání, s vyloučením jednak podniků, na které se vztahovala ochrana
před pokutou (body 762, 817 a 839 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a jednak společnosti Kone v rámci kartelové dohody v Nizozemsku
(bod 851 odůvodnění napadeného rozhodnutí), 1% snížení výše pokuty za jejich spolupráci nad rámec oznámení o spolupráci z roku
2002 za nezpochybnění skutkových zjištění uvedených v oznámení námitek (body 768, 774, 777, 794, 801, 806, 813, 824, 829,
835, 845, 854, 855 a 856 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně se zaprvé domnívají, že si mohou nárokovat snížení výše pokuty přinejmenším o 10 % namísto 1 % přiznaného na základě
jejich spolupráce nad rámec oznámení o spolupráci z roku 2002, což odpovídá rozhodovací praxi Komise v jiných věcech. Zadruhé
Komise i přes žádost v tomto smyslu nezohlednila skutečnost, že žalobkyně s ní spolupracovaly v rozsahu zdaleka překračujícím
pouhé nezpochybňování skutkových zjištění, což již zakládá právo na snížení výše pokuty přinejmenším o 10 % na základě oznámení
o spolupráci z roku 2002 nebo na snížení na základě šesté odrážky hlavy 3 pokynů z roku 1998.
Úvodem je třeba připomenout, že snížení pokuty z důvodu spolupráce ve správním řízení je odůvodněno pouze tehdy, pokud chování
dotčeného podniku umožnilo Komisi shledat existenci protiprávního jednání s menšími potížemi, a případně jej ukončit (rozsudky
Tribunálu ze dne 14. května 1998, SCA Holding v. Komise, T‑327/94, Recueil, s. II‑1373, bod 156; Krupp Thyssen Stainless a Acciai
speciali Terni v. Komise, bod 222 výše, bod 270, a Groupe Danone v. Komise, bod 57 výše, bod 449).
Mimoto z judikatury vyplývá, že podnik, který výslovně prohlásí, že nezpochybňuje skutková tvrzení, na kterých Komise založila
své námitky, může být považován za podnik, který přispěl k usnadnění úkolu Komise, který spočívá ve zjišťování a trestání
protiprávních jednání v rozporu s pravidly Unie v oblasti hospodářské soutěže (rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998,
Mo och Domsjö v. Komise, T‑352/94, Recueil, s. II‑1989, bod 395, a SCA Holding v. Komise, bod 354 výše, bod 157).
Oznámení o spolupráci z roku 2002 sice na rozdíl od oznámení o spolupráci z roku 1996 nestanoví žádné snížení výše pokuty
ve prospěch podniků, které nezpochybňují věcnou správnost skutkových zjištění, na kterých Komise zakládá svá obvinění v oznámení
námitek. Nicméně, Komise v bodě 758 odůvodnění napadeného rozhodnutí uznává, že bod 614 oznámení námitek založil u podniků
legitimní očekávání, že nezpochybnění skutkových zjištění povede ke snížení výše pokuty nad rámec oznámení o spolupráci z roku
2002. Ve stejném bodě odůvodnění Komise rovněž uvedla, že „[v]ýše snížení bude muset zohlednit, že spolupráce poskytnutá po
oznámení námitek, když již Komise prokázala veškeré prvky protiprávního jednání, v okamžiku, kdy se již podnik seznámil se
všemi skutečnostmi vyšetřování a měl přístup k vyšetřovacímu spisu, může v nejlepším případě Komisi pomoci při jejím vyšetřování
pouze okrajově“. Komise rovněž upřesnila, že „[o]becně, připuštění skutečností za těchto okolností je nanejvýš důkazem, který
podporuje skutečnosti, které Komise považuje obvykle za dostatečně prokázané jinými důkazy vloženými do spisu“.
Zaprvé je třeba zamítnout argument žalobkyň, podle kterého se Komise odchýlila od své předchozí praxe, na základě které bylo
podniku, který nezpochybňoval věcnou správnost skutkových zjištění vytýkaných v oznámení námitek, přiznáno 10% snížení výše
pokuty, která by mu byla uložena, v souladu s oznámením o spolupráci z roku 1996.
Ačkoli oznámení o spolupráci z roku 1996 v písm. D bodě 2 druhé odrážce stanovilo, že podnik může mít nárok „[…] na 10% až
50% snížení výše pokuty, která by mu byla uložena, pokud by ke spolupráci nedošlo […], pokud po obdržení oznámení námitek
podnik informuje Komisi, že nezpochybňuje [nezpochybňoval] věcnou správnost skutkových zjištění, na kterých Komise založila
svá obvinění“ (
neoficiální překlad
), oznámení o spolupráci z roku 2002 již snížení výše pokuty z tohoto důvodu nestanoví. Jak již přitom vyplývá z bodů 142
a 143 výše, na žádosti žalobkyň se použije pouze oznámení o spolupráci z roku 2002, přičemž tyto žádosti byly ostatně podány
výslovně na základě tohoto oznámení.
V každém případě, jak bylo připomenuto výše v bodě 225, předchozí rozhodovací praxe Komise nemůže vytvářet právní rámec pro
pokuty v oblasti hospodářské soutěže.
Zadruhé, pokud jde o argumenty žalobkyň, podle kterých společnost Schindler Komisi během celého řízení poskytovala informace
týkající se protiprávního jednání, které byly uvedeny v ústředních částech napadeného rozhodnutí, stačí konstatovat, že žalobkyně
netvrdí, že tato spolupráce překročila spolupráci vyžadovanou v rámci použití oznámení o spolupráci z roku 2002, takže jejich
výtku je třeba zamítnout. Stejně tak je tomu, pokud jde o žalobní důvod předložený v replice, podle kterého uvedená spolupráce
odůvodňovala, aby byl společnosti Schindler přiznán prospěch z polehčující okolnosti na základě pokynů z roku 1998.
Z toho vyplývá, že žalobní důvod musí být zamítnut v plném rozsahu.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
Žalobkyně tvrdí, že pokuty uložené v článku 2 napadeného rozhodnutí za každé protiprávní jednání porušují čl. 23 odst. 2 nařízení
č. 1/2003, jelikož Komise za účelem určení maximální výše 10 % obratu dotčených podniků vycházela z obratu mateřských společností
skupin dotčených společností namísto obratu dceřiných společností, které se přímo účastnily protiprávních jednání.
Žalobkyně tvrdí, že není možné přičíst mateřským společnostem protiprávní jednání, kterých se dopustily jejich dceřiné společnosti,
a že maximální výši 10 % obratu uvedenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je třeba vypočítat na základě obratu uvedených
dceřiných společností.
Nicméně s ohledem na skutečnost, že žalobkyně netvrdí, že pokuty uložené v napadeném rozhodnutí překračují maximální výši
10 % obratu dosaženého společností Schindler Holding během předchozího hospodářského roku, je nutno konstatovat, že tato výtka
splývá s výtkami přezkoumanými v bodech 63 až 91 výše, týkajícími se přičtení jednání dceřiných společností společnosti Schindler
Holding. Jak přitom vyplývá z úvah, které se těchto výtek týkají, Komise právem přičetla společnosti Schindler Holding jednání
jejích dceřiných společností, se kterými tvoří hospodářskou jednotku. Tento žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady proporcionality při výpočtu konečné výše pokut
Žalobkyně tvrdí, že konečná výše pokut, které jim byly uloženy, je nepřiměřená, neboť nebyla nezbytná, ani přiměřená k dosažení
sledovaného cíle, a sice potrestání protiprávních jednání a předcházení jejich opakování. V projednávané věci se jedná o čtyři
samostatná protiprávní jednání, kterých se dopustily čtyři odlišné společnosti, takže uložené pokuty by neměly překročit 10 %
obratu každé společnosti. Žalobkyně se rovněž domnívají, že pokud by bylo třeba přijmout argument Komise, podle kterého není
pokuta nepřiměřená, pokud nepřekračuje maximální výši 10 % obratu dotčeného podniku, bylo by prakticky vyloučeno použití zásady
proporcionality. V projednávané věci byly společnostem Schindler Belgie a Schindler Lucembursko uloženy pokuty odpovídající
[
důvěrné
] % průměrných konsolidovaných obratů společností Schindler Belgie a Schindler Lucembursko [
důvěrné
]. Pokud jde o společnost Schindler Nizozemsko, pokuta odpovídá [
důvěrné
].
V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že zásada proporcionality vyžaduje, aby akty orgánů Unie nepřekročily meze toho,
co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, čímž se rozumí, že pokud se nabízí
volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a že způsobené nepříznivé následky
nesmí být nepřiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům (rozsudek Soudního dvora ze dne 5. května 1998, Spojené království v. Komise,
C‑180/96, Recueil, s. I‑2265, bod 96, a rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer v. Komise, T‑30/05,
nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 223).
Z toho vyplývá, že pokuty nesmí být nepřiměřené ve vztahu ke sledovaným cílům, tedy ve vztahu k dodržování pravidel hospodářské
soutěže, a že výše pokuty uložené podniku za protiprávní jednání v oblasti hospodářské soutěže musí být přiměřená protiprávnímu
jednání, posuzovanému jako celek, s přihlédnutím zejména k jeho závažnosti (rozsudek ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer
v. Komise, bod 366 výše, bod 224). Mimoto při stanovení výše pokut je Komise oprávněna zohlednit nutnost zajistit, aby pokuty
měly dostatečně odrazující účinek (viz v tomto smyslu rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše,
bod 108, a rozsudek Europa Carton v. Komise, bod 125 výše, bod 89).
Je třeba zaprvé uvést, že kartelové dohody spočívaly v projednávané věci především v tajné koluzi mezi soutěžiteli s cílem
rozdělení trhů nebo zmrazení tržních podílů rozdělením projektů prodeje a instalace nových výtahů nebo eskalátorů a s cílem
nekonkurovat si, pokud jde o údržbu a modernizaci výtahů a eskalátorů (s výjimkou Německa, kde údržba a modernizace nebyla
mezi účastníky kartelové dohody diskutována). Taková protiprávní jednání patří přitom již na základě své povahy mezi nejzávažnější
porušení článku 81 ES (bod 658 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zadruhé Komise při výpočtu výše pokut může zohlednit zejména velikost a hospodářskou sílu hospodářské jednotky jednající jako
podnik ve smyslu článku 81 ES. Nicméně, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, relevantní podnik, který je třeba v projednávané
věci zohlednit, neodpovídá každé dceřiné společnosti, která se účastnila protiprávních jednání zjištěných v čl. 1 odst. 1,
3 a 4 napadeného rozhodnutí. Naopak z výše uvedené analýzy vyplývá, že protiprávní jednání vytýkaná společnosti Schindler
byla spáchána společností Schindler Holding a jejími dceřinými společnostmi. Za těchto podmínek je třeba zamítnout argumenty
žalobkyň, které se omezují na prokázání nepřiměřenosti mezi výší pokut uložených Komisí a obratem dosaženým uvedenými dceřinými
společnostmi, s vyloučením jejich mateřské společnosti.
Zatřetí, pokud jde o přiměřenost pokut ve vztahu k velikosti a hospodářské síle dotčených hospodářských jednotek, je třeba
připomenout, že z výše uvedených úvah vyplývá, že pokuty nepřekračují maximální výši 10 % stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení
č. 1/2003, která má zabránit, aby pokuty byly nepřiměřené ve vztahu k významu podniku (viz v tomto smyslu rozsudek Musique
Diffusion française a další v. Komise, bod 54 výše, bod 119, a rozsudek ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer v. Komise,
bod 366 výše, bod 229). V tomto ohledu mimoto ze spisu vyplývá, že celková výše pokut uložených společnosti Schindler napadeným
rozhodnutím představuje přibližně 2 % konsolidovaného obratu společnosti Schindler Holding během hospodářského roku předcházejícího
přijetí napadeného rozhodnutí, což nelze považovat za nepřiměřené ve vztahu k velikosti tohoto podniku.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba zamítnout žalobní důvod vycházející z porušení zásady proporcionality při výpočtu
konečné výše pokut.
Z toho vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Mimoto podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu orgány,
které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, ponesou vlastní náklady řízení. Nakonec, podle čl. 87 odst. 6 jednacího
řádu, není-li vydáno rozhodnutí ve věci samé, rozhodne o nákladech řízení Tribunál dle volného uvážení.
Je třeba konstatovat, že projednávaná žaloba se v rozsahu, v němž byla podána společností Schindler Management, stala bezpředmětnou
v návaznosti na opravu napadeného rozhodnutí Komisí. S ohledem na skutečnost, že všechny žalobní důvody byly předloženy bez
rozdílu všemi žalobkyněmi, jakož i na skutečnost, že společnosti Schindler Holding, Schindler Belgie, Schindler Německo, Schindler
Lucembursko a Schindler Nizozemsko neměly ve věci úspěch, je třeba jim uložit náhradu nákladů řízení Komise. Rada ponese vlastní
náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý senát)
rozhodl takto:
1)
Není třeba rozhodovat o žalobě v rozsahu, v němž byla podána společností Schindler Management AG.
2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3)
Společnostem Schindler Holding Ltd, Schindler SA, Schindler Deutschland Holding GmbH, Schindler Sàrl a Schindler Liften BV
se ukládá náhrada nákladů řízení.
4)
Společnost Schindler Management ponese vlastní náklady řízení.
5)
Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. července 2011.
Podpisy.
Obsah
Správní řízení
1.  Šetření Komise
Belgie
Německo
Lucembursko
Nizozemsko
2.  Oznámení námitek
3.  Napadené rozhodnutí
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
K návrhu na nevydání rozhodnutí ve věci samé, pokud jde o společnost Schindler Management
K věci samé
1.  Úvodní poznámky
2.  K návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 6 odst. 1 EÚLP
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v části, v níž je určeno společnosti Schindler Holding,
z důvodu neplatného doručení
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z protiprávnosti napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž v něm byla založena solidární odpovědnost
společnosti Schindler Holding
3.  K návrhu na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí
K námitce protiprávnosti týkající se čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a vycházející z porušení zásady legality trestů
K námitce protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti
K námitce protiprávnosti pokynů z roku 1998, vycházející z nedostatku pravomoci Komise a, podpůrně, z jejich netransparentnosti
a nepředvídatelnosti
K námitce protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení zásady zákazu zpětné účinnosti a zásady
ochrany legitimního očekávání
K námitce protiprávnosti oznámení o spolupráci z roku 2002, vycházející z porušení obecných právních zásad nemo tenetur, in
dubio pro reo a proporcionality, jakož i ze zneužití posuzovací pravomoci
K první výtce vycházející z porušení zásady nemo tenetur
K druhé výtce vycházející z porušení zásady in dubio pro reo
K třetí výtce vycházející z porušení zásady proporcionality
Ke čtvrté výtce vycházející ze zneužití posuzovací pravomoci
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z konfiskujícího charakteru napadeného rozhodnutí v rozporu s mezinárodním právem
K přípustnosti
K věci samé
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení pokynů z roku 1998 a povinnosti uvést odůvodnění při stanovení výchozí částky
pokut
Úvodní poznámky
Napadené rozhodnutí
Ke kvalifikaci protiprávních jednání jako „velmi závažných“
K údajné protiprávnosti výchozích částek pokut
–  K údajnému nedostatku odůvodnění
–  K obecným výchozím částkám pokut
–  Ke zvláštním výchozím částkám pokut
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení pokynů z roku 1998, zásady přiměřenosti mezi protiprávním jednáním a trestem,
zásady proporcionality a povinnosti uvést odůvodnění při zohlednění polehčujících okolností
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení oznámení o spolupráci z roku 2002, zásady rovného zacházení a povinnosti uvést
odůvodnění při snížení výše pokut
Oznámení o spolupráci z roku 2002
K prostoru pro uvážení Komise a přezkumu soudu Unie
Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Belgii
Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Německu
Ke spolupráci společnosti Schindler pro účely prokázání protiprávního jednání v Lucembursku
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení oznámení o spolupráci z roku 2002 a pokynů z roku 1998 z důvodu nedostatečného
snížení výše pokuty za nezpochybnění skutkových zjištění
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady proporcionality při výpočtu konečné výše pokut
K nákladům řízení
Jednací jazyk: němčina.
– Důvěrné údaje byly skryty.