CELEX: 62011CJ0660
Įsisteigimo laisvė
Laisvė teikti paslaugas
EB 43 ir 49 straipsniai
Azartiniai lošimai
Lažybų įmokų surinkimas
Licencijų suteikimo sąlygos
Reikalavimas gauti policijos leidimą ir koncesiją
Nacionalinės teisės aktai
Privalomi minimalūs atstumai tarp lažybų punktų
Į veiklą, kuriai suteikiama koncesija, panaši tarpvalstybinė veikla
Draudimas
Abipusis licencijų pripažinimas azartinių lošimų srityje

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su EB 43 ir EB 49 straipsnių aiškinimu.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant, pirma, ginčą tarp D. Biasci, A. Pasquini, A. Milianti, G. Maggini, E. Secenti ir G. Livi, vienos šalies, ir
Ministero dell’Interno
(vidaus reikalų ministras) ir
Questura di Livorno
(Livorno policijos komisariatas), kitos šalies (byla C‑660/11), ir, antra, ginčą tarp C. Rainone, O. Viviani ir M. Befani, vienos šalies, ir
Ministero dell’Interno
,
Questura di Prato
(Prato policijos komisariatas) ir
Questura di Firenze
(Florencijos policijos komisariatas), kitos šalies (byla C‑8/12).
Teisinis pagrindas
Italijos teisės aktuose iš esmės nustatyta, kad norint vykdyti lažybų įmokų rinkimo ir administravimo veiklą reikia gauti koncesiją konkurso tvarka ir policijos leidimą. Bet koks šių teisės aktų pažeidimas užtraukia baudžiamąsias sankcijas.
Koncesijos
Iki taikytų teisės aktų pakeitimų 2002 m. ūkio subjektai, įsteigti kaip kapitalo bendrovės, kurių akcijos kotiruojamos reguliuojamose rinkose, negalėjo gauti azartinių lošimų koncesijos. Todėl šie subjektai negalėjo dalyvauti 1999 m. vykusiuose koncesijų suteikimo konkursuose. 2007 m. kovo 6 d. Sprendime
Placanica ir kt.
(
C-338/04, C-359/04 ir C-360/04, Rink. p. I-1891
) buvo konstatuota, kad toks draudimas dalyvauti neteisėtas pagal EB 43 ir 49 straipsnius.
2006 m. liepos 4 d. Dekretu įstatymu Nr. 223 dėl neatidėliotinų nuostatų dėl ekonominio ir socialinio pakilimo, valstybės išlaidų ribojimo ir racionalizavimo, taip pat priemonių, susijusių su biudžeto pajamomis ir kova su mokesčių slėpimu, pertvarkytu į 2006 m. rugpjūčio 4 d. Įstatymą Nr. 248 (GURI, Nr. 18, 2006 m. rugpjūčio 11 d., toliau – Bersani dekretas), buvo įvykdyta Italijos lošimų sektoriaus reforma, kuria siekta suderinti šį sektorių su iš Sąjungos teisės kylančiais reikalavimais.
Bersani dekreto 38 straipsnio „Kovos su nelegaliu lošimu priemonės“ 1 dalyje numatyta, kad iki 2006 m. gruodžio 31 d. turi būti priimtos nuostatos, „skirtos kovoti su neteisėtų ir nelegalių lošimų paplitimu, mokesčių vengimu ir sukčiavimu lošimų sektoriuje, taip pat užtikrinti lošėjų apsaugai“.
Bersani dekreto 38 straipsnio 2 ir 4 dalyse įtvirtinta nauja azartinių lošimų, susijusių, pirma, su kitais nei žirgų lenktynės renginiais, antra, su žirgų lenktynėmis, platinimo tvarka. Visų pirma:
—
numatyta sukurti ne mažiau kaip 7000 naujų azartinių lošimų, susijusių su kitais nei žirgų lenktynės renginiais, punktų ir 10000 naujų azartinių lošimų, susijusių su žirgų lenktynėmis, punktų,
—
maksimalus lošimų punktų kiekvienoje komunoje skaičius nustatomas atsižvelgiant į gyventojų skaičių ir lošimų punktus, kuriems koncesija buvo suteikta pagal 1999 m. konkurso rezultatus,
—
kuriant naujus lošimų punktus reikia laikytis minimalaus atstumo nuo punktų, kuriems koncesija buvo suteikta pagal 1999 m. konkurso rezultatus, ir
—
Amministrazione Autonoma dei Monopoli di Stato
(Valstybės monopolių autonominė administracija, toliau – AAMS), vykdanti veiklą prie Ekonomikos ir finansų ministerijos, turi „nustatyti“ pagal 1999 m. konkurso rezultatus suteiktų koncesijų turėtojų „apsaugos tvarką“.
Policijos leidimai
Koncesijų sistema glaudžiai susijusi su policijos leidimų sistema, kuri reglamentuojama 1931 m. birželio 18 d. Karaliaus dekretu Nr. 773 dėl vieno visuomenės saugumo įstatymų teksto patvirtinimo (
Regio decreto n. 773 – Testo unico delle leggi di pubblica sicurezza
; GURI, Nr. 146, 1936 m. birželio 26 d.) su pakeitimais, padarytais 2000 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 388 37 straipsnio 4 dalimi (GURI, Nr. 302, Paprastasis priedas, 2000 m. gruodžio 29 d.; toliau – Karaliaus dekretas).
Pagal Karaliaus dekreto 88 straipsnį azartinių lošimų sektoriuje policijos leidimas, prieš kurį išduodant atliekami patikrinimai, susiję su pareiškėjo asmeninėmis ir profesinėmis savybėmis, gali būti suteiktas tik tiems asmenims, kuriems suteikta koncesija. Be to, asmenims, kurie neturėdami koncesijos ar policijos leidimo viešai siūlo azartinius lošimus, Italijos teisės aktuose numatytos baudžiamosios sankcijos, įskaitant laisvės atėmimą iki vienų metų.
Konkurso procedūros pagal Bersani dekretą
Bersani dekreto nuostatas imtasi įgyvendinti 2006 m. AAMS pradėjus konkurso procedūras. Konkursų dokumentai apėmė specifikaciją, kurią sudarė aštuoni priedai, taip pat AAMS ir konkurso laimėtojo, gavusio azartinių lošimų, susijusių su kitais nei žirgų lenktynės renginiais, koncesiją, sutarties projektas (toliau – sutarties projektas).
Sutarties projekto 23 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad AAMS priima sprendimą panaikinti koncesiją, jei koncesininkas tiesiogiai arba netiesiogiai Italijos teritorijoje arba pasinaudodamas už valstybės teritorijos ribų esančiomis telekomunikacijos priemonėmis verčiasi lošimais, panašiais į viešuosius arba kitus AAMS administruojamus lošimus, arba pagal Italijos teisę draudžiamais lošimais.
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Ieškovai pagrindinėje byloje valdo „duomenų perdavimo centrus“ (toliau – DPC) Austrijos teisės reglamentuojamos bendrovės
Goldbet Sportwetten GmbH
(toliau –
Goldbet
), kuri turi Tirolio vyriausybės išduotą licenciją vykdyti lažybų tarpininko veiklą, sąskaita.
Ieškovai pagrindinėje byloje
Tribunale amministrativo regionale per la Toscana
nurodė, kad
Goldbet
yra bendrovė, kurios buveinė Insbruke (Austrija) ir kuri veikia kaip lažybų tarpininkė, įgaliota įvairiose pasaulio šalyse, ir kompetentingos institucijos griežtai kontroliuoja, ar ji šią veiklą vykdo tinkamai.
Ieškovai pagrindinėje byloje dėl savo santykių su
Goldbet
nurodė, kad už lažybų organizavimą atsako tik ši įmonė. Gavusi DPC perduotą lažinį,
Goldbet
turi teisę nuspręsti, ar jį priimti, o DPC valdytojo vienintelis uždavinys suvesti lažybų dalyvį su užsienio lažybų tarpininku. Taigi vienintelė lošėjams teikiama paslauga yra sujungimas ir duomenų perdavimas siekiant palengvinti kiekvieno lažybų dalyvio lažinio perdavimą lažybų tarpininkui.
Nors ir manė, kad jų vykdoma veikla nelaikytina lažybų tarpininkavimu, ieškovai pagrindinėje byloje pateikė prašymus kompetentingoms institucijoms, kad gautų policijos leidimą, numatytą Karaliaus dekreto 88 straipsnyje. Visi prašymai buvo atmesti motyvuojant tuo, kad
Goldbet
neturi Italijoje AAMS išduotos koncesijos, kaip numatyta Karaliaus dekreto 88 straipsnyje, reikalingos norint gauti tokį leidimą.
Ieškovai pagrindinėje byloje pareiškė atskirus ieškinius prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme; šiais ieškiniais jie reikalavo panaikinti ginčijamus sprendimus, prieš tai sustabdžius jų vykdymą, remdamiesi, be kita ko, tuo, kad pažeistas abipusio pripažinimo tarp valstybių narių principas. Jų manymu, Italijos teisės sistema pažeidžia šį principą, nes pagal ją kitose valstybėse narėse tinkamai įgaliotoms bendrovėms atsisakoma išduoti leidimą vykdyti veiklą už šių valstybių ribų.
SNAI – Sindacato Nazionale Agenzie Ippiche SpA
įstojo į keturias iš nagrinėjamų bylų, kuriose pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑660/11, atsakovės
ministero dell’Interno
pusėje kaip įmonė, kuriai valstybė suteikė koncesiją rinkti lažybų ir viešųjų lošimų įmokas, ir kaip aukštųjų technologijų telematikos paslaugų teikėja renkant bei administruojant lažybų sumas per žirgų lenktynes, sporto renginius ir spėjimu pagrįstus konkursus.
Stanley International Betting Ltd
ir
Stanleybet Malta ltd
taip pat įstojo į bylas, kuriose pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑8/12, atsakovės pusėje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinių bylų faktinės ir teisinės aplinkybės iš esmės sutampa su bylų, kuriose priimtas 2012 m. vasario 16 d. Sprendimas
Costa ir Cifone
(C‑72/10 ir C‑77/10), aplinkybėmis, todėl jis ketina Teisingumo Teismui pateikti iš esmės tokius pačius klausimus, kokius
Corte suprema di cassazione
jau buvo pateikęs bylose, kuriose priimtas minėtas sprendimas, dėl nacionalinės teisės aktų, kuriais užtikrinama iki teisės aktų pakeitimo suteiktų koncesijų apsauga, suderinamumo su Sąjungos teise. Be to, jis nori paklausti Teisingumo Teismo, ar su Sąjungos teise suderinama Karaliaus dekreto 88 straipsnyje numatyta policijos leidimo išdavimo tvarka ir tai, kad Italijos teisėje netaikomas abipusio licencijų azartinių lošimų srityje pripažinimo principas.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale amministrativo regionale per la Toscana
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar EB 43 ir EB 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais iš esmės draudžiamas toks valstybės narės reguliavimas, koks įtvirtintas Italijos teisės normose, kaip antai [Karaliaus dekreto] 88 straipsnyje, pagal kurį „licencija organizuoti lažybas suteikiama tik tiems asmenims, kurie turi koncesiją arba ministerijos ar kitos įstaigos, kuriai pagal įstatymą suteikiama teisė organizuoti arba administruoti lažybas, leidimą, taip pat koncesininko arba leidimo turėtojo pagal tokią koncesiją arba leidimą įgaliotiems asmenims“, ir 2010 m. kovo 25 d. Dekreto įstatymo Nr. 40, pertvarkyto į Įstatymą Nr. 73/2010, 2 straipsnio 2 ter dalyje, pagal kurią „
Testo unico delle leggi di pubblica sicurezza
88 straipsnis, kaip įtvirtinta <...> [Karaliaus] dekrete <...>, aiškintinas taip, kad jame numatyta licencija, išduota komercinėms įstaigoms, kurios vykdo lošimus ir renka viešųjų lošimų įmokas su galimybe laimėti pinigų, laikoma galiojančia tik tuomet, kai tokių įstaigų savininkai gauna atitinkamą Ekonomikos ir finansų ministerijos [AAMS] išduotą koncesiją rengti tokius lošimus ir rinkti tokių lošimų įmokas“?
2.
Ar EB sutarties 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais iš esmės taip pat draudžiamas toks valstybės narės reguliavimas, koks įtvirtintas [Bersani dekreto] 38 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią „2004 m. gruodžio 30 d. Įstatymo Nr. 311 1 straipsnio 287 dalis pakeičiama taip:
„287.
Ekonomikos ir finansų ministerijos – [AAMS] – sprendimais nustatyta nauja lošimų, susijusių su kitais nei žirgų lenktynės renginiais, platinimo tvarka laikantis tokių kriterijų:
a)
lošimams, susijusiems su kitais nei žirgų lenktynės renginiais, priskiriami totalizatoriaus lošimai ir nustatyto laimėjimo lošimai dėl kitų nei žirgų lenktynės renginių, lošimai dėl sporto renginių rezultatų, vadinamasis „totip“ spėjimu pagrįstas konkursas, žirgų lenktynių lažybos, kaip tai suprantama pagal 498 dalį, ir bet koks kitas viešasis lošimas dėl kitų nei žirgų lenktynės renginių;
b)
lošimų įmokų dėl kitų nei žirgų lenktynės renginių rinkimo veiklą gali vykdyti ūkio subjektai, kurie renka lošimų įmokas vienoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, Europos laisvosios prekybos asociacijos valstybių narių ir kitų valstybių ūkio subjektai, jei atitinka [AAMS] nustatytus patikimumo kriterijus;
c)
įmokos renkamos lošimo punktuose, kurių pagrindinė veikla yra viešųjų lošimų produktų pateikimas į rinką, ir lošimo punktuose, kurių papildoma veikla – viešųjų lošimų produktų pateikimas į rinką; gali būti nustatyta, kad lošimo punktai, kurių pagrindinė veikla yra viešųjų lošimų produktų pateikimas į rinką, gali išimtinai siūlyti kai kurių rūšių lažybų įmokas;
d)
numatyta atidaryti ne mažiau kaip 7000 naujų lošimo punktų, iš kurių bent 30 % pagrindinė veikla yra viešųjų lošimų produktų pateikimas į rinką;
e)
nustatytas didžiausias galimas lošimo punktų skaičius kiekvienoje komunoje, proporcingas jos gyventojų skaičiui, atsižvelgiant į lošimo punktus, dėl kurių jau išduota koncesija;
f)
lošimo punktai, kurių pagrindinė veikla yra viešųjų lošimų produktų pateikimas į rinką, komunose, kuriose yra daugiau kaip 200000 gyventojų, yra įrengti ne arčiau kaip 800 metrų nuo lošimo punktų, dėl kurių jau išduota koncesija, o komunose, kuriose yra mažiau nei 200000 gyventojų, ne arčiau kaip 1600 metrų nuo lošimo punktų, dėl kurių jau išduota koncesija;
g)
lošimo punktai, kurių papildoma veikla yra viešųjų lošimų produktų pateikimas į rinką, komunose, kuriose yra daugiau kaip 200000 gyventojų, yra įrengti ne arčiau kaip 400 metrų nuo lošimo punktų, dėl kurių jau išduota koncesija, o komunose, kuriose yra mažiau nei 200000 gyventojų, ne arčiau kaip 800 metrų nuo lošimo punktų, dėl kurių jau išduota koncesija, nedarant įtakos lošimo punktų, kuriuose 2006 m. birželio 30 d. buvo renkamos lažybų dėl sporto renginių rezultatų lošėjų statomos sumos, padėčiai;
h)
sutartys dėl lošimo punktų sudaromos paskelbus vieną ar daugiau konkurso procedūrų, kuriose gali dalyvauti visi ūkio subjektai, o mažiausia siūloma kaina negali būti mažesnė nei 25000 eurų kiekvieno lošimo punkto, kurio pagrindinė veikla yra viešųjų lošimų produktų pateikimas į rinką, atveju, ir ne mažesnė nei 7500 eurų kiekvieno lošimo punkto, kurio papildoma veikla yra viešųjų lošimų produktų pateikimas į rinką, atveju;
i)
suteikiama galimybė nuotoliniu būdu rinkti lošimų, įskaitant gebėjimus lavinančius žaidimus, kai laimėjimai išmokami grynaisiais pinigais, įmokas, sumokėjus ne mažiau kaip 200000 eurų;
<...>
1)
nustatyta 2006 m. kovo 1 d. Ekonomikos ir finansų ministro dekrete Nr. 111 numatytu reglamentu reglamentuojamų nustatyto laimėjimo lažybų įmokų dėl kitų nei žirgų lenktynės renginių rinkimo koncesininkų apsaugos tvarka?“
Klausimas dėl [Bersani dekreto] 38 straipsnio 2 dalies atitikties minėtiems Bendrijos teisės principams susijęs tik su tomis šios nuostatos dalimis, kuriose: a) bendrai užtikrinama iki teisės aktų pakeitimo suteiktų koncesijų apsauga; b) nustatytas reikalavimas naujus lažybų punktus įrengti ne arčiau nei nustatytu atstumu nuo tų, dėl kurių jau išduota koncesija, o dėl to faktiškai galėtų būti garantuota, kad bus išsaugotos įgytos komercinės pozicijos. Be to, klausimas susijęs su bendru [Bersani dekreto] 38 straipsnio 2 dalies aiškinimu, kurį pateikė [AAMS], į koncesijų suteikimo sutartis (23 straipsnio 3 dalis) įtraukusi minėtą sąlygą dėl galimybės panaikinti koncesiją tuo atveju, jei koncesininkas tiesiogiai ar netiesiogiai vykdytų panašią tarpvalstybinę lošimų veiklą.
3.
Jeigu atsakymas būtų teigiamas, t. y. jeigu ankstesniuose punktuose nurodytos nacionalinės teisės normos nėra akivaizdžiai prieštaraujančios Bendrijos teisės normoms, ar EB 49 straipsnis aiškintinas taip, kad paslaugų teikimo laisvės apribojimo dėl bendrojo intereso atveju reikia iš anksto patikrinti, ar šio bendrojo intereso nėra pakankamai paisoma jau vien atsižvelgiant į tas teisės normas, kontrolę ir patikrinimus, kurie paslaugų teikėjui taikomi jo įsisteigimo valstybėje?
4.
Jeigu atsakymas būtų teigiamas, kaip nurodyta ankstesniame punkte, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tikrindamas tokio apribojimo proporcingumą, turi atsižvelgti į tai, kad valstybėje, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas, atitinkamos nuostatos yra vienodos ar netgi griežtesnės nei toje valstybėje, kurioje teikiamos paslaugos?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kuriais bendrovėms, norinčioms vykdyti su azartiniais lošimais susijusią veiklą, nustatoma pareiga gauti ne tik valstybės koncesiją, bet ir policijos leidimą vykdyti tokią veiklą ir pagal kuriuos toks leidimas suteikiamas, be kita ko, tik tiems pareiškėjams, kurie jau turi tokią koncesiją.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pagrindinėse bylose nagrinėjami nacionalinės teisės aktai yra įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimas tiek, kiek, neturint valstybės suteiktos koncesijos ar policijos leidimo, jais draudžiama vykdyti veiklą azartinių lošimų sektoriuje – priešingu atveju už tai taikomos baudžiamosios sankcijos (minėto Sprendimo
Placanica ir kt.
42 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Vis dėlto tokie apribojimai gali būti leidžiami remiantis EB 45 ir 46 straipsniuose, taikomuose ir laisvės teikti paslaugas sričiai pagal EB 55 straipsnį, aiškiai numatytomis leidžiančiomis nukrypti nuostatomis arba, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, pateisinami privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (2013 m. sausio 24 d. Sprendimo
Stanleybet International ir kt.
, C‑186/11 ir C‑209/11, 22 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Pažymėtina, kad dėl nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, kad iš šių teisės aktų kylančius pagrindinių laisvių apribojimus galima pateisinti vien tikslu kovoti su nusikalstamumu azartinių lošimų srityje, jeigu šie apribojimai atitinka proporcingumo principą, o priemonės, kurių imtasi šiuo tikslu, yra nuoseklios ir sistemingos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Placanica ir kt.
52–55 punktus bei minėto Sprendimo
Costa ir Cifone
61–63 punktus).
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką koncesijų sistema gali būti veiksmingas mechanizmas, leidžiantis kontroliuoti azartinių lošimų sektoriuje veikiančius ūkio subjektus, siekiant užkirsti kelią tam, kad šia veikla būtų užsiimama nusikalstamais ar sukčiavimo tikslais (žr. minėto Sprendimo
Placanica ir kt.
57 punktą).
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar nacionalinės teisės aktu nustatytas koncesijų mechanizmas, ribojantis azartinių lošimų sektoriuje veikiančių ūkio subjektų skaičių, iš tikrųjų atitinka tikslą išvengti nusikalstamos arba sukčiavimo veiklos šiame sektoriuje. Be to, tas teismas turi patikrinti, ar šie apribojimai atitinka iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukiančius jų proporcingumo reikalavimus (žr. minėto Sprendimo
Placanica ir kt.
58 punktą).
Dėl reikalavimo, kad azartinių lošimų sektoriuje veikiantiems ūkio subjektams ir jų patalpoms būtų taikoma pirminė kontrolė, o vėliau ir nuolatinė priežiūra, Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, jog jis aiškiai padeda siekti tikslo, kad šie ūkio subjektai neužsiimtų nusikalstama ar sukčiavimo veikla, ir, atrodo, yra šiam tikslui iš tiesų proporcinga priemonė (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Placanica ir kt.
65 punktą).
Taigi, reikalavimas, kad ūkio subjektas kartu turėtų koncesiją ir policijos leidimą, kad galėtų patekti į aptariamą rinką, pats savaime nėra neproporcingas nacionalinio įstatymų leidėjo siekiamam tikslui, būtent – kovai su nusikalstamumu azartinių lošimų srityje.
Vis dėlto, kadangi policijos leidimai išduodami tik koncesijos turėtojams, koncesijų suteikimo procedūros pažeidimai lemtų ir policijos leidimų išdavimo procedūros trūkumus. Vadinasi, tai, kad neturėta policijos leidimo, bet kuriuo atveju negali būti pagrindas pareikšti kaltinimus asmenims, kurie tokių leidimų negalėjo gauti, nes norint gauti tokį leidimą reikėjo, kad jau būtų buvusi suteikta koncesija, kurios, pažeidžiant Bendrijos teisę, šie asmenys gauti negalėjo (žr. minėto Sprendimo
Placanica ir kt.
67 punktą).
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kuriais bendrovėms, norinčioms vykdyti su azartiniais lošimais susijusią veiklą, nustatoma pareiga gauti ne tik valstybės koncesiją, bet ir policijos leidimą vykdyti tokią veiklą ir pagal kuriuos toks leidimas suteikiamas, be kita ko, tik tiems pareiškėjams, kurie jau turi tokią koncesiją.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamas tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip Bersani dekreto 38 straipsnio 2 dalis ir sutarties projekto 23 straipsnio 3 dalis, kuriomis, pirma, saugomos jau esamų ūkio subjektų įgytos komercinės pozicijos, nes, be kita ko, nustatomi minimalūs atstumai tarp naujų ir jau veiklą vykdančių koncesininkų punktų, ir, antra, numatyta panaikinti koncesiją rinkti ir administruoti lažybų įmokas tuo atveju, jeigu koncesininkas tiesiogiai ar netiesiogiai verstųsi azartiniais lošimais, panašiais į AAMS administruojamus lošimus, arba pagal nacionalinę teisę draudžiamais azartiniais lošimais.
Šio klausimo turinys iš esmės tapatus klausimams, į kuriuos Teisingumo Teismas jau yra atsakęs minėtame Sprendime
Costa ir Cifone
.
Dėl pirmos šio klausimo dalies to sprendimo 66 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB 43 ir 49 straipsniai, taip pat vienodo požiūrio ir veiksmingumo principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos valstybei narei, kuri pažeisdama Sąjungos teisę tam tikrai kategorijai ūkio subjektų nusprendė nesuteikti koncesijų vykdyti ūkinę veiklą ir siekia ištaisyti šį pažeidimą skelbdama konkursą dėl didelio skaičiaus naujų koncesijų suteikimo, draudžiama ginti jau esančių subjektų įgytas komercines pozicijas ir, be kita ko, nustatyti minimalius atstumus tarp naujų ir jau esančių koncesininkų punktų.
Dėl antros šio klausimo dalies, susijusios su sutarties projekto 23 straipsnio 3 dalimi, minėto sprendimo 89 ir 90 punktuose Teisingumo Teismas konstatavo, kad ši nuostata nebuvo suformuluota aiškiai, tiksliai ir nedviprasmiškai ir kad tokiomis aplinkybėmis ūkio subjektas negali būti kaltinamas tuo, jog visiškai nesant teisinio saugumo atsisakė pateikti koncesijos gavimo paraišką, kai buvo abejonių dėl šio subjekto veiklos būdo suderinamumo su sutarties, kurią reikėtų sudaryti suteikus koncesiją, nuostatomis.
Vis dėlto proceso Teisingumo Teisme šalys nesutaria, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos situacijos yra panašios į tas, kurios nagrinėjamos minėtame sprendime, o ypač – ar
Goldbet
ir ieškovams pagrindinėje byloje turėjo įtakos nacionalinės nuostatos, kurių nesuderinamumą su Sąjungos teise yra konstatavęs Teisingumo Teismas.
Pažymėtina, kad nors Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, jog su
Goldbet
susijusių DPC valdytojo situacija susiklostė tokiomis pačiomis teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis kaip ir aplinkybės, kurios nagrinėtos minėtame Sprendime
Costa ir Cifone
(2012 m. vasario 16 d. Nutarties
Pulignani ir kt.
, C‑413/10, 3 punktas), jis tuo tikslu rėmėsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo konstatavimu byloje, kurioje priimta ši nutartis. Taigi, nagrinėjamose bylose prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti faktines aplinkybes ir pasekmes, kylančias jam iš minėto Sprendimo
Costa ir Cifone
.
Jeigu tas teismas konstatuotų, kad nagrinėjamu atveju
Goldbet
, prieš baigiantis jos teisėms, dalyvavo koncesijų suteikimo procedūrose ir jai buvo suteikta koncesija per kontroliuojamą Italijos teisės reglamentuojamą bendrovę, jis turi įvertinti, ar tokia aplinkybė nereiškia, kad
Goldbet
turi būti priskiriama prie esamų ūkio subjektų, esančių palankesnėje padėtyje dėl minimalaus atstumo tarp lažybų punktų taisyklių, kurios taikomos tik naujų koncesininkų punktams. Kita vertus, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas nuspręstų, kad
Goldbet
nedalyvavo tose procedūrose, jis turėtų visų pirma patikrinti, ar šis ūkio subjektas atsisakė pateikti kandidatūrą koncesijai gauti dėl to, kad sutarties projekto 23 straipsnio 3 dalis neužtikrino teisinio saugumo.
Be to, jeigu tas teismas konstatuotų, kad
Goldbet
teisės panaikintos pritaikius minėtą straipsnį, jis turėtų nustatyti, ar jas panaikinti nuspręsta dėl to, kad
Goldbet
siūlė draudžiamus lošimus, ar tik dėl to, kad ji vykdė tarpvalstybinę veiklą. Dėl pastarojo atvejo reikia pažymėti, kad EB 43 ir 49 straipsniai draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kuriais faktiškai neleidžiama jokia tarpvalstybinė veikla lošimų sektoriuje, nesvarbu, kokia forma ši veikla vykdoma, o ypač – kai yra tiesioginis vartotojų bei ūkio subjektų kontaktas ir valstybės teritorijoje esantys įmonės tarpininkai gali būti teisėtvarkos tikslais fiziškai kontroliuojami.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti:
—
EB 43 ir 49 straipsniai, taip pat vienodo požiūrio ir veiksmingumo principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos valstybei narei, kuri pažeisdama Sąjungos teisę tam tikrai kategorijai subjektų nusprendė nesuteikti koncesijų vykdyti ūkinę veiklą ir siekia ištaisyti šį pažeidimą skelbdama konkursą dėl didelio skaičiaus naujų koncesijų suteikimo, draudžiama ginti jau esančių ūkio subjektų įgytas komercines pozicijas ir, be kita ko, nustatyti minimalius atstumus tarp naujų ir jau esančių koncesininkų punktų.
—
Iš EB 43 ir 49 straipsnių, vienodo požiūrio principo, skaidrumo pareigos ir teisinio saugumo principo išplaukia, kad konkurso, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėse bylose, sąlygos ir taisyklės, taip pat nuostatos dėl pagal tokį konkursą suteiktų koncesijų panaikinimo, kaip antai įtvirtintosios sutarties projekto 23 straipsnio 3 dalyje, turi būti suformuluotos aiškiai, tiksliai ir nedviprasmiškai, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
—
EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais faktiškai neleidžiama jokia tarpvalstybinė veikla lošimų sektoriuje, nesvarbu, kokia forma ši veikla vykdoma, o ypač –kai yra tiesioginis vartotojų bei ūkio subjektų kontaktas ir valstybės teritorijoje esantys įmonės tarpininkai gali būti teisėtvarkos tikslais fiziškai kontroliuojami. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tokia nėra sutarties projekto 23 straipsnio 3 dalis.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal dabartinę Sąjungos teisę aplinkybė, jog ūkio subjektas turi jo įsisteigimo valstybės narės suteiktą leidimą siūlyti azartinius lošimus, nekliudo kitai valstybei narei, nepažeidžiant Sąjungos teisės reikalavimų, reikalauti, kad toks ūkio subjektas, norėdamas siūlyti tokias paslaugas jos teritorijoje esantiems vartotojams, gautų jos valdžios institucijos išduodamą leidimą.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad atsižvelgiant į didelę valstybių narių diskreciją, kiek tai susiję su tikslais, kurių jos ketina siekti, ir jų siekiamu vartotojų apsaugos lygiu, ir į tai, kad azartinių lošimų srityje teisės aktai nėra suderinti, pagal dabar galiojančią Sąjungos teisę įvairiose valstybėse narėse suteiktų leidimų abipusio pripažinimo pareigos nėra (šiuo klausimu žr. 2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Stoß ir kt.
,
C-316/07, C-358/07-C-360/07, C-409/07 ir C-410/07, Rink. p. I-8069
, 112 punktą bei 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
Dickinger ir Ömer
,
C-347/09, Rink. p. I-8185, 96
ir 99 punktus).
Vadinasi, kiekviena valstybė narė turi teisę reikalauti, kad bet kuris ūkio subjektas, norintis siūlyti azartinius lošimus jos teritorijoje esantiems asmenims, gautų jos kompetentingų valdžios institucijų leidimą, ir šios galimybės negali panaikinti ta aplinkybė, jog šis subjektas jau turi kitos valstybės narės suteiktą leidimą (žr. minėto Sprendimo
Stoß ir kt.
113 punktą).
Įvairios valstybės narės nebūtinai turi tokias pačias priemones azartiniams lošimams kontroliuoti ir šiuo atžvilgiu nebūtinai daro tokius pačius pasirinkimus. Ta aplinkybė, kad tam tikrą vartotojų apsaugos nuo ūkio subjekto sukčiavimo lygį konkrečioje valstybėje narėje galima pasiekti taikant įmantrias kontrolės ir priežiūros priemones, neleidžia daryti išvados, kad tokį patį apsaugos lygį galima pasiekti kitose valstybėse narėse, neturinčiose tokių techninių priemonių ar nepadariusiose tokio paties pasirinkimo. Be to, valstybė narė teisėtai gali norėti prižiūrėti jos teritorijoje vykdomą ekonominę veiklą, o to ji padaryti negalėtų, jei turėtų pasitikėti kitos valstybės narės institucijų atlikta kontrole naudojantis reguliavimo sistemomis, kurių ji pati nekontroliuoja (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Dickinger ir Ömer
98 punktą).
Todėl į trečiąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti: EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal dabartinę Sąjungos teisę aplinkybė, jog ūkio subjektas turi jo įsisteigimo valstybės narės suteiktą leidimą siūlyti azartinius lošimus, nekliudo kitai valstybei narei, nepažeidžiant Sąjungos teisės reikalavimų, reikalauti, kad toks ūkio subjektas, norėdamas siūlyti tokias paslaugas jos teritorijoje esantiems vartotojams, gautų jos valdžios institucijos išduodamą leidimą.
Dėl ketvirtojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į trečiąjį klausimą, į ketvirtąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kuriais bendrovėms, norinčioms vykdyti su azartiniais lošimais susijusią veiklą, nustatoma pareiga gauti ne tik valstybės koncesiją, bet ir policijos leidimą vykdyti tokią veiklą ir pagal kuriuos toks leidimas suteikiamas, be kita ko, tik tiems pareiškėjams, kurie jau turi tokią koncesiją.

2.
EB 43 ir 49 straipsniai, taip pat vienodo požiūrio ir veiksmingumo principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos valstybei narei, kuri pažeisdama Sąjungos teisę tam tikrai kategorijai subjektų nusprendė nesuteikti koncesijų vykdyti ūkinę veiklą ir siekia ištaisyti šį pažeidimą skelbdama konkursą dėl didelio skaičiaus naujų koncesijų suteikimo, draudžiama ginti jau esančių ūkio subjektų įgytas komercines pozicijas ir, be kita ko, nustatyti minimalius atstumus tarp naujų ir jau esančių koncesininkų punktų.
Iš EB 43 ir 49 straipsnių, vienodo požiūrio principo, skaidrumo pareigos ir teisinio saugumo principo išplaukia, kad konkurso, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėse bylose, sąlygos ir taisyklės, taip pat nuostatos dėl pagal tokį konkursą suteiktų koncesijų panaikinimo, kaip antai įtvirtintosios Valstybės monopolių autonominės administracijos su koncesijos dėl azartinių lošimų, susijusių su kitais nei žirgų lenktynės renginiais, gavėju sudaromos sutarties projekto 23 straipsnio 3 dalyje, turi būti suformuluotos aiškiai, tiksliai ir nedviprasmiškai, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais faktiškai neleidžiama jokia tarpvalstybinė veikla lošimų sektoriuje, nesvarbu, kokia forma ši veikla vykdoma, o ypač – kai yra tiesioginis vartotojų bei ūkio subjektų kontaktas ir valstybės teritorijoje esantys įmonės tarpininkai gali būti teisėtvarkos tikslais fiziškai kontroliuojami. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tokia nėra sutarties projekto 23 straipsnio 3 dalis.

3.
EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal dabartinę Sąjungos teisę aplinkybė, jog ūkio subjektas turi jo įsisteigimo valstybės narės suteiktą leidimą siūlyti azartinius lošimus, nekliudo kitai valstybei narei, nepažeidžiant Sąjungos teisės reikalavimų, reikalauti, kad toks ūkio subjektas, norėdamas siūlyti tokias paslaugas jos teritorijoje esantiems vartotojams, gautų jos valdžios institucijos išduodamą leidimą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.