CELEX: 62010CJ0384
Rimska konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih
Pogodba o zaposlitvi
Izbira s strani pogodbenih strank
Prisilne zakonske določbe prava, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava
Določitev tega prava
Delavec, ki delo opravlja v več kot eni državi pogodbenici

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6 Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih
razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (UL 2005, C 169, str. 10, v nadaljevanju: Rimska konvencija), ki se nanaša
na individualne pogodbe o zaposlitvi.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Voogsgeerdom, stanujočim v Zandvoortu (Nizozemska), in družbo Navimer SA (v
nadaljevanju: Navimer), podjetjem s sedežem v Mertertu (Luxembourg), v zvezi s plačilom odpravnine J. Voogsgeerdu zaradi prenehanja
pogodbe o zaposlitvi, ki jo je ta sklenil s tem podjetjem.

Pravni okvir

Pravila o pravu, ki se uporablja v pogodbenih obligacijskih razmerjih
Člen 1(1) Rimske konvencije določa:
„Pravila te konvencije se uporabljajo za pogodbena obligacijska razmerja v vseh primerih, ko je treba izbrati med pravi več
držav.“
Člen 3(1) Rimske konvencije določa:
„Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira pogodbenih strank mora biti izražena izrecno ali pa mora dovolj
nedvoumno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo
uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del.“
Člen 4(1) Rimske konvencije določa:
„Če pogodbeni stranki nista izbrali prava v skladu s členom 3, se za pogodbo uporablja pravo države, s katero je ta pogodba
najtesneje povezana. […]“
Člen 6 Rimske konvencije določa:
„1.      Ne glede na določbe člena 3 izbira prava s strani pogodbenih strank v pogodbi o zaposlitvi ne sme pripeljati do izključitve
prisilnih določb o varstvu pravic delavcev po pravu države, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavkom 2, če pogodbeni stranki
ne bi izbrali prava.“
2.      V primeru, da pogodbeni stranki v skladu s členom 3 ne izbereta prava, in ne glede na določbe člena 4 se za pogodbo o zaposlitvi
uporablja:
(a)      pravo države, v kateri delavec v izpolnjevanju pogodbe običajno opravlja svoje delo, tudi če je začasno napoten v drugo državo;
ali
(b)      pravo države, v kateri je poslovna enota, ki ga je zaposlila, če delavec običajno ne opravlja svojega dela samo v eni državi,
razen kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo – v tem primeru se za pogodbo uporablja
pravo te države.“

Nacionalne ureditve
Člen 80(2) luksemburškega zakona z dne 9. novembra 1990, katerega cilj je ustanovitev javnega luksemburškega pomorskega registra
(
Mémorial
A 1990, str. 808), določa:
„Na podlagi neupravičene prekinitve pogodbe o zaposlitvi za mornarje nastane pravica do odškodnine.
Delodajalčeva odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki je v nasprotju z zakonom in/ali ni utemeljena z dejanskimi in resnimi razlogi,
ni upravičena in pomeni družbeno in gospodarsko nenormalno ravnanje.
Odškodninsko tožbo zaradi neupravičene prekinitve pogodbe o zaposlitvi za mornarje je treba vložiti v roku treh mesecev po
izročitvi odpovedi ali njene utemeljitve, po poteku tega roka pa ta tožba zastara.
Zastaranje se pretrga, če mornar pri delodajalcu, zastopniku delodajalca ali sindikalni organizaciji poda pisno pritožbo.“
Člen 39 belgijskega zakona z dne 3. julija 1978 o pogodbah o zaposlitvi (
Belgisch Staasblad
, 22. avgust 1978) določa:
„Če je bila pogodba sklenjena za nedoločen čas, mora stranka, ki odpove pogodbo brez utemeljenega razloga ali brez spoštovanja
odpovednega roka, določenega v členih 59, 82, 83, 84 in 115, drugi stranki plačati odpravnino, ki je enaka znesku trenutne
plače med odpovednim rokom ali za preostanek tega roka.“

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
J. Voogsgeerd je 7. avgusta 2001 na sedežu družbe Naviglobe NV (v nadaljevanju: Naviglobe), ki ima sedež v Antwerpnu (Belgija),
z družbo Navimer sklenil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Za pravo, ki se uporablja, sta stranki izbrali luksemburško
pravo.
Od avgusta 2001 do aprila 2002 je J. Voogsgeerd opravljal delo vodilnega inženirja na krovu ladij MS Regina in Prince Henri,
ki sta bili v lasti družbe Navimer in ki sta pluli v Severnem morju.
To podjetje je z dopisom z dne 8. aprila 2002 J. Voogsgeerda odpustilo. Ta je 4. aprila 2003 proti družbama Naviglobe in Navimer
pri arbeidsrechtbank te Antwerpen (delovno sodišče v Antwerpnu) vložil tožbo, v kateri je predlagal, naj se tema podjetjema
v skladu z belgijskim zakonom z dne 3. julija 1978 o pogodbah o zaposlitvi solidarno naloži plačilo odškodnine zaradi odpovedi,
povečano za obresti in stroške.
J. Voogsgeerd je v utemeljitev tožbe navedel, da se na podlagi člena 6(1) Rimske konvencije prisilne določbe belgijskega delovnega
prava uporabijo ne glede na to, katero pravo sta izbrali stranki kot pravo, ki se uporablja. V zvezi s tem je navedel, da
je bil na podlagi pogodbe o zaposlitvi v delovnopravnem razmerju z belgijskim podjetjem Naviglobe, ne pa z luksemburškim podjetjem
Navimer, in da je delo v glavnem opravljal v Belgiji, kjer je prejemal navodila od družbe Naviglobe in kamor se je vrnil po
vsakem potovanju.
Arbeidsrechtbank te Antwerpen se je s sodbo z dne 12. novembra 2004 izreklo za krajevno nepristojno za odločanje o tožbi,
vloženi proti družbi Navimer. Presodilo pa je, da je tožba, ki je bila vložena proti družbi Naviglobe, dopustna, vendar neutemeljena.
J. Voogsgeerd je zoper to sodbo vložil pritožbo pri arbeidshof te Antwerpen (višje delovno sodišče v Antwerpnu). To sodišče
je po tem, ko je presodilo, da je krajevno pristojno, zavrnilo tožbo proti družbi Naviglobe kot neutemeljeno, ker tožeča stranka
iz postopka v glavni stvari ni predložila dokaza, da je bila kot delavec posredovana tej družbi.
Po drugi strani je arbeidshof te Antwerpen glede delovnega razmerja z družbo Navimer presodilo, da glede na vse okoliščine
primera J. Voogsgeerd dela običajno ni opravljal v samo eni državi članici, v tem primeru Belgiji, in da zato ni mogoče uporabiti
člena 6(2)(a) Rimske konvencije. V zvezi s tem je po eni strani ugotovilo, da tožeča stranka iz postopka v glavni stvari nima
sklenjene pogodbe o zaposlitvi z družbo Naviglobe, da ji je plačo izplačevala družba Navimer in da je bila vključena v luksemburško
zdravstveno zavarovanje, po drugi strani pa, da ni dokazala, da je delo v glavnem opravljala v belgijskih teritorialnih vodah.
Arbeidshof te Antwerpen je zato presodilo, da je treba glede na to, da je J. Voogsgeerda zaposlila družba Navimer, za pogodbo
o zaposlitvi v skladu s členom 6(2)(b) Rimske konvencije uporabiti prisilne določbe luksemburškega prava.
Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je arbeidshof te Antwerpen štelo, da so elementi, ki jih je predložil J. Voogsgeerd
v utemeljitev pritožbe in ki se nanašajo na to, da je treba za kraj, v katerem se je vedno vkrcal na ladjo in iz katerega
je prejemal navodila za vsako od naloženih mu nalog, šteti Antwerpen, dokazani.
Vendar je bilo presojeno, da se je v skladu s členom 6(2)(b) Rimske konvencije za pogodbo o zaposlitvi uporabljalo le luksemburško
pravo in da je bilo treba zavrniti tožbo za povrnitev škode zaradi neupravičene prekinitve te pogodbe, ker je bila vložena
po poteku zastaralnega roka treh mesecev, ki ga določa člen 80 luksemburškega zakona z dne 9. novembra 1990 o vzpostavitvi
javnega pomorskega registra.
J. Voogsgeerd je vložil kasacijsko pritožbo zoper del sodbe, ki se nanaša na družbo Navimer, ta pa je tako ostala edina tožena
stranka v postopku v glavni stvari. Pritožbeni razlog, ki je bil naveden v kasacijski pritožbi, se je nanašal na to, da je
arbeidshof te Antwerpen pri določitvi prava, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi, napačno uporabilo pravo.
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari navaja, da je arbeidshof te Antwerpen s tem, da je presodilo, da elementi, ki jih
je predložila kot dokaz, da je delo običajno opravljala v Belgiji pod nadzorom družbe Naviglobe, ne vplivajo na vprašanje,
ali je treba uporabiti določbe Rimske konvencije, zlasti njen člen 6(2)(b), kršilo člene 1, 3, 4 in 6 te konvencije.
Predložitveno sodišče navaja, da če so te navedbe resnične, bi bilo družbo Naviglobe, ki ima sedež v Antwerpnu, mogoče obravnavati
kot poslovno enoto, s katero je J. Voogsgeerd v zvezi ob dejanskem opravljanju dela v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije.
V teh okoliščinah je Hof van Cassatie prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
1.      Ali je treba za državo, v kateri je poslovna enota, ki je delavca zaposlila, v smislu člena 6(2)(b) [Rimske konvencije], šteti
državo, v kateri je poslovna enota delodajalca, ki je v skladu s pogodbo o zaposlitvi zaposlila delavca, ali državo, v kateri
je poslovna enota delodajalca, pri kateri je bil delavec dejansko zaposlen, čeprav svojega dela običajno ni opravljal samo
v eni državi?
2.      Ali je treba kraj, v katerem se mora javiti delavec, ki svojega dela običajno ne opravlja samo v eni državi, da tam prejme
navodila in ukaze za opravljanje svoje dejavnosti, šteti za kraj dejanske zaposlitve v smislu prvega vprašanja?
3.      Ali morajo biti v zvezi s poslovno enoto delodajalca, pri kateri je delavec v smislu prvega vprašanja dejansko zaposlen, izpolnjene
določene formalne zahteve, kot je lastna pravna osebnost, ali zadostuje obstoj dejanske poslovne enote?
4.      Ali je mogoče poslovno enoto neke druge družbe, s katero ima družba delodajalca poslovne odnose, obravnavati kot poslovno
enoto v smislu tretjega vprašanja, čeprav pooblastilo za izdajo navodil ni bilo preneseno na to drugo družbo?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Uvodne ugotovitve
Sodišče je pristojno za obravnavo tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo eno od dveh belgijskih sodišč,
ki jima je priznana ta možnost v smislu člena 2(a) Prvega protokola o razlagi Rimske konvencije s strani Sodišča (UL 2005,
C 169, str. 18), ki je začel veljati 1. avgusta 2004.
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali so elementi, kot so kraj dejanske zaposlitve delavca, kraj, v katerem se mora
javiti delavec, da tam prejme navodila in ukaze za opravljanje svojega dela, in dejanska poslovna enota delodajalca, upoštevni
za določitev prava, ki se uporabi za pogodbo o zaposlitvi, v smislu člena 6(2) Rimske konvencije.
Treba je spomniti, da člen 6 Rimske konvencije določa posebna kolizijska pravila glede individualne pogodbe o zaposlitvi,
ki odstopajo od splošnih pravil iz členov 3 in 4 te konvencije, ki se nanašajo na svobodo izbire prava, ki se uporablja, in
na merila določitve prava, če ga pogodbeni stranki ne izbereta.
Tako odstavek 1 člena 6 Rimske konvencije določa, da izbira prava s strani pogodbenih strank, ki se uporablja za pogodbo o
zaposlitvi, ne sme pripeljati do tega, da bi bil delavec prikrajšan za varstvo, ki ga zagotavljajo prisilne določbe prava,
ki bi se uporabilo za to pogodbo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava. Odstavek 2 tega člena določa navezne okoliščine
pogodbe o zaposlitvi, na podlagi katerih je treba določiti
lex contractus
, če stranki ne izbereta prava.
Ti navezni okoliščini sta najprej država, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“ (člen 6(2)(a)), in podredno, če
takega kraja ni, kraj sedeža „poslovne enote, ki ga je zaposlila“ (člen 6(2)(b)).
Poleg tega se v skladu z zadnjim stavkom tega odstavka 2 ti navezni okoliščini ne uporabljata, kadar iz vseh okoliščin izhaja,
da je pogodba o zaposlitvi tesneje povezana z drugo državo – v tem primeru se za pogodbo uporablja pravo te države.
V zadevi iz postopka v glavni stvari ni sporno, da sta pogodbeni stranki kot
lex contractus
izbrali luksemburško pravo. Vendar ne glede na to, katero pravo sta izbrali stranki, ostane vprašanje, katero pravo se uporablja
za pogodbo, ker tožeča stranka iz postopka v glavni stvari navaja prisilne določbe belgijskega prava kot podlago za pravico
do odpravnine zaradi delodajalčeve odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Kot je razvidno iz točke 19 te sodbe, J. Voogsgeerd navaja,
da je pritožbeno sodišče, ki je menilo, da se na podlagi člena 6(2)(b) Rimske konvencije za zadevno pogodbo uporablja luksemburško
pravo, kršilo več določb te konvencije in zlasti njen člen 6. V zvezi s tem navaja, da ob opravljanju dela ni bil v stikih
z družbo Navimer, temveč da se je bil dolžan ob vkrcanju v Antwerpnu javiti družbi Naviglobe, ki mu je dala navodila.
Hof van Cassatie s svojimi vprašanji Sodišču v bistvu predlaga, naj poda razlago člena 6(2) Rimske konvencije, zlasti navezne
okoliščine iz točke (b) te določbe, ki se nanaša na državo, v kateri je sedež poslovne enote, ki je delavca zaposlila.
Vendar je treba opozoriti, da čeprav je v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe v skladu s sodno prakso Sodišča predložitveno
sodišče pristojno, da uporabi pravilo prava Unije v postopku, ki ga obravnava, in da ob tem opredeli določbo nacionalnega
prava glede na to pravilo, je naloga Sodišča, da zato, da bi dalo temu sodišču na voljo elemente razlage prava Unije, s katerimi
bi si lahko pomagalo pri presoji učinkov te določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 11. septembra 2003 v zadevi Anomar in drugi,
C-6/01, Recueil, str. I-8621, točka 37 in navedena sodna praksa), iz vseh podatkov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče,
zlasti pa iz obrazložitve predložitvene odločbe, zbere elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti, upoštevajoč predmet
spora (glej v tem smislu sodbo z dne 8. decembra 1987 v zadevi Gauchard, 20/87, Recueil, str. 4879, točka 7).
Čeprav se v obravnavanem primeru postavljena vprašanja nanašajo na člen 6(2)(b) Rimske konvencije, je treba ugotoviti, da
– kot je navedla generalna pravobranilka v točki 60 sklepnih predlogov in kot navajata belgijska vlada in Evropska komisija
– se zdi, da elementi, ki opredeljujejo delovno razmerje iz postopka v glavni stvari, ki jih je navedlo predložitveno sodišče
v obrazložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe, ustrezajo bolj naveznim okoliščinam iz točke (a) člena 6(2) Rimske
konvencije kot pa tistim iz točke (b) te določbe.
Poleg tega je treba navesti, da je treba pri določitvi prava, ki se uporablja, navezno okoliščino pogodbe o zaposlitvi iz
postopka v glavni stvari, ki se nanaša na kraj, kjer delavec običajno opravlja delo, upoštevati prednostno, uporaba te navezne
okoliščine pa izključuje upoštevanje podredne navezne okoliščine, ki se nanaša na kraj sedeža poslovne enote, ki je delavca
zaposlila.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče v sodbi z dne 15. marca 2011 v zadevi Koelzsch (C-29/10, ZOdl., str. I-1595)
člen 6(2)(a) Rimske konvencije razlagalo tako, da je najprej treba na podlagi elementov, kot so ti, ki jih je navedel J. Voogsgeerd,
preučiti, ali delavec delo v glavnem opravlja le v eni državi.
Iz besedila člena 6(2) Rimske konvencije namreč izhaja, da je zakonodajalec želel vzpostaviti hierarhijo med naveznimi okoliščinami,
ki jih je treba upoštevati pri opredelitvi prava, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi.
To razlago potrjuje tudi analiza cilja, ki se uresničuje s členom 6 Rimske konvencije, to je zagotovitve ustrezne zaščite
delavca. Tako je Sodišče že ugotovilo, da je treba navezno okoliščino, ki se nanaša na državo, v kateri delavec „običajno
opravlja svoje delo“ iz člena 6(2)(a) te konvencije razlagati široko, navezno okoliščino, ki se nanaša na sedež „poslovne
enote, ki ga je zaposlila“ iz člena 6(2)(b) te konvencije pa je mogoče uporabiti le, kadar sodišče, ki obravnava spor, ne
more določiti države, v kateri se delo običajno opravlja (glej zgoraj navedeno sodbo Koelzsch, točka 43).
Tako se v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na delavca, ki delo opravlja v več kot eni državi članici,
navezna okoliščina iz člena 6(2)(a) Rimske konvencije kljub temu lahko uporablja, če lahko sodišče, ki obravnava spor, določi
državo, ki je z opravljanjem dela tesno povezana (glej zgoraj navedeno sodbo Koelzsch, točka 44).
V takem primeru je treba navezno okoliščino, ki se nanaša na državo, v kateri se delo običajno opravlja, razumeti kot sklicevanje
na kraj, v katerem ali iz katerega delavec dejansko opravlja svoje poklicne dejavnosti, ali če nima središča dejavnosti, na
kraj, v katerem opravlja večino svojih dejavnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Koelzsch, točka 45).
Zato mora sodišče, ki obravnava spor, ob upoštevanju narave dela v pomorskem sektorju, kot je ta iz postopka v glavni stvari,
upoštevati vse elemente, ki so značilni za dejavnost delavca, in zlasti ugotoviti, v kateri državi je kraj, iz katerega delavec
opravlja prevoz, prejema navodila za prevoz in si organizira delo, in kraj, v katerem so delovna sredstva (glej zgoraj navedeno
sodbo Koelzsch, točki 48 in 49).
Če iz teh okoliščin izhaja, da je kraj, iz katerega delavec opravlja prevoz in prejema navodila za prevoz, vedno isti, potem
je treba šteti, da je to kraj, v katerem običajno opravlja delo, v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije. Navezna okoliščina,
ki se nanaša na kraj, v katerem delavec običajno opravlja delo, se namreč – kakor je bilo opozorjeno v točki 32 te sodbe –
uporablja prednostno.
Zato so elementi, ki opredeljujejo delovno razmerje, kakršni so navedeni v predložitveni odločbi, namreč kraj dejanske zaposlitve
delavca, kraj, v katerem delavec prejme navodila, ali kraj, v katerem se mora delavec javiti pred začetkom opravljanja dela,
upoštevni pri določitvi prava, ki se uporablja za to delovno razmerje, in sicer tako, da če so ti kraji v isti državi, lahko
sodišče, ki obravnava zadevo, šteje, da ta spada na področje uporabe člena 6(2)(a) Rimske konvencije.
Iz navedenega izhaja, da je treba člen 6(2) Rimske konvencije razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki obravnava zadevo,
najprej ugotoviti, ali delavec ob izvajanju pogodbe običajno opravlja delo samo v eni državi, ki je tista, v kateri ali iz
katere ob upoštevanju vseh elementov, ki so značilni za navedeno dejavnost, opravlja bistveni del svojih obveznosti do delodajalca.
Če bi predložitveno sodišče presodilo, da spora, ki ga obravnava, ne more razrešiti glede na člen 6(2)(a) navedene konvencije,
bi bilo treba odgovoriti na vprašanja, kot so navedena v predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

Prvo in drugo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba pojem
„poslovna enota, ki […] je [delavca] zaposlila“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije razumeti tako, da se nanaša na poslovno
enoto, ki je sklenila pogodbo o zaposlitvi, ali tako, da se nanaša na poslovno enoto podjetja, s katero je delavec ob dejanskem
opravljanju dela v zvezi, in ali lahko v tem drugem primeru to zvezo pomeni okoliščina, da se mora delavec pri tem podjetju
redno javljati in od njega dobivati navodila.
Kot izhaja iz točk 39 in 40 te sodbe, mora sodišče, ki obravnava zadevo, če ugotovi, da se mora delavec vedno javljati na
istem mestu, kjer prejme navodila, šteti, da delavec delo običajno opravlja v tem kraju v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije.
Vsi ti elementi, ki označujejo dejansko opravljanje dela, se nanašajo na opredelitev prava, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi,
na podlagi te navezne okoliščine in ne morejo vplivati tudi na uporabo člena 6(2)(b) Rimske konvencije.
Kakor je navedla generalna pravobranilka v točkah od 65 do 68 sklepnih predlogov, bi bila taka razlaga te določbe, pri kateri
bi se za določitev podjetja, ki je zaposlilo delavca, upoštevali elementi, ki se ne nanašajo zgolj na sklepanje pogodbe o
zaposlitvi, v nasprotju z besedilom in ciljem te določbe.
Uporaba izraza „zaposlila“ v členu 6(2)(b) Rimske konvencije očitno meri zgolj na sklenitev te pogodbe oziroma pri dejanskem
delovnem razmerju na vstop v delovno razmerje, in ne na način dejanskega opravljanja dela delavca.
Poleg tega analiza sistematike člena 6(2)(b) nalaga, da se navezna okoliščina iz te določbe, ki je podredna, uporabi, če ni
mogoče ugotoviti, da delovno razmerje poteka v eni državi članici. Zato lahko le ozka razlaga preostale navezne okoliščine
zagotovi polno predvidljivost glede prava, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi.
Če navezna okoliščina, ki se nanaša na kraj poslovne enote podjetja, ki zaposluje delavca, ni v zvezi z okoliščinami, v katerih
se opravlja delo, potem to, kje ima podjetje sedež, ni upoštevno pri opredelitvi tega kraja poslovne enote.
Predložitveno sodišče bi lahko le v primeru, da bi elementi, ki se nanašajo na postopek zaposlitve, omogočali ugotovitev,
da je podjetje, ki je sklenilo pogodbo o zaposlitvi, dejansko delovalo v imenu in na račun drugega podjetja, štelo, da navezna
okoliščina iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije napotuje na pravo države, v kateri je poslovna enota drugega podjetja.
Zato predložitveno sodišče pri tej presoji ne bi smelo upoštevati tistih elementov, ki se nanašajo na opravljanje dela, temveč
le tiste, ki se nanašajo na postopek sklenitve pogodbe, kot sta poslovna enota, ki je objavila prosto delovno mesto, in poslovna
enota, ki je organizirala razgovor za zaposlitev, in si mora prizadevati za opredelitev kraja, v katerem je dejansko ta poslovna
enota.
Vsekakor lahko predložitveno sodišče, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 73 sklepnih predlogov, na podlagi člena
6(2), zadnji pododstavek, Rimske konvencije upošteva druge elemente delovnega razmerja, če ti, ki se nanašajo na navezni okoliščini
iz tega člena, ki sta v zvezi s krajem, kjer se delo opravlja, oziroma krajem poslovne enote, ki zaposluje delavca, vodijo
do ugotovitve, da je pogodba tesno povezana z drugo državo kakor tisto, na katero napotujeta ti navezni okoliščini.
Na prvo in drugo predhodno vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba pojem „poslovna enota [delodajalca], ki […] je
[delavca] zaposlila“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije razumeti tako, da se nanaša izključno na poslovno enoto, ki
je delavca zaposlila, ne pa na poslovno enoto, s katero je ta ob dejanskem opravljanju dela v zvezi.

Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali morajo biti za uporabo navezne okoliščine iz člena 6(2)(b)
Rimske konvencije izpolnjene kake formalne zahteve, kot je lastna pravna osebnost.
V zvezi s tem je najprej treba navesti, da je iz besedila te določbe jasno razvidno, da se ne nanaša zgolj na tiste enote
podjetja, ki imajo pravno osebnost, saj izraz „poslovna enota“ zajema vse trajne strukture podjetja. Zato bi lahko poleg hčerinskih
družb in podružnic tudi druge enote, na primer pisarne podjetja, pomenile poslovne enote v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije,
tudi če ne bi imele pravne osebnosti.
Vendar kot je poudarila Komisija in kakor je navedla generalna pravobranilka v točki 81 sklepnih predlogov, ta določba nalaga
stalnost poslovne enote. Zgolj prehodne navzočnosti zastopnika podjetja v neki državi, kamor je prišel iz druge države, zato
da bi zaposlil delavce, ni mogoče šteti za poslovno enoto, ki pogodbo navezuje na to državo. To bi bilo v nasprotju z navezno
okoliščino iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije, ki se ne nanaša na kraj sklenitve pogodbe.
Če pa ta zastopnik podjetja potuje v državo, v kateri ima delodajalec stalno zastopstvo svojega podjetja, potem bi bila vsekakor
sprejemljiva domneva, da je to „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije.
Poleg tega mora načeloma poslovna enota, ki se upošteva pri uporabi navezne okoliščine, pripadati podjetju, ki zaposli delavca
– biti mora sestavni del njegove strukture.
Na podlagi teh ugotovitev je treba na tretje postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(2)(b) Rimske konvencije
razlagati tako, da pravna osebnost ni zahteva, ki bi jo morala poslovna enota delodajalca v smislu te določbe izpolniti.

Četrto vprašanje
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem sprašuje, ali se za uporabo navezne okoliščine iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije
poslovna enota podjetja, ki ni tisto, ki je navedeno kot delodajalec, lahko šteje za poslovno enoto, ki nastopa v tej vlogi,
čeprav vodstvena pooblastila tega podjetja nanjo niso bila prenesena.
V zvezi s tem se iz predložitvene odločbe zdi, da se to vprašanje postavlja zato, ker tožeča stranka navaja, da je navodila
vedno prejemala od družbe Naviglobe in da je bil v upoštevnem obdobju direktor tega podjetja tudi direktor družbe Navimer,
to je podjetja, ki je tožečo stranko iz postopka v glavni stvari formalno zaposlilo.
V zvezi s prvim elementom je treba spomniti, da je treba – kot je razvidno iz točk 39 in 40 te sodbe – to okoliščino upoštevati
pri opredelitvi kraja, kjer se delo običajno opravlja, da bi se uporabil člen 6(2)(a) Rimske konvencije, saj se nanaša na
opravljanje dela.
V zvezi s trditvijo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na okoliščino, da je bila ista oseba direktor
družbe Naviglobe in družbe Navimer, je naloga predložitvenega sodišča, da preuči, kakšen je dejanski odnos med družbama, da
bi ugotovilo, ali ima družba Naviglobe dejansko lastnost delodajalca delavcev, ki jih je zaposlila družba Navimer. Predložitveno
sodišče mora zlasti upoštevati vse objektivne elemente, ki bi omogočali ugotovitev, da je dejanski položaj drugačen od tistega,
ki izhaja iz pogodbenih določil (glej po analogiji sodbo z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood IFSC, C-341/04, ZOdl., str. I-3813,
točka 37).
V okviru te preučitve je okoliščina, ki jo je navedla družba Navimer, namreč, da vodstvena pooblastila niso bila prenesena
na družbo Naviglobe, element, ki ga je treba upoštevati, ni pa sama odločilna za ugotovitev, da je delavca dejansko zaposlila
druga družba od tiste, ki je navedena kot delodajalec.
Le če bi se izkazalo, da ena od dveh družb deluje za račun druge, bi se za uporabo navezne okoliščine iz člena 6(2)(b) Rimske
konvencije poslovna enota prve lahko štela za poslovno enoto, ki pripada drugi družbi.
Na podlagi teh ugotovitev je treba na četrto postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(2)(b) Rimske konvencije
razlagati tako, da se poslovna enota podjetja, ki ni tisto, ki je navedeno kot delodajalec, vendar je s to poslovno enoto
povezano, lahko opredeli kot „poslovna enota“, če je na podlagi objektivnih elementov mogoče ugotoviti, da je dejanski položaj
drugačen od položaja, ki izhaja iz določil pogodbe, in to celo kljub temu, da vodstvena pooblastila niso bila formalno prenesena
na to drugo podjetje.

Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1.
Člen 6(2) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, je treba
razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki obravnava zadevo, najprej ugotoviti, ali delavec ob izvajanju pogodbe običajno
opravlja delo samo v eni državi, ki je tista, v kateri oziroma iz katere delavec ob upoštevanju vseh elementov, ki so značilni
za navedeno dejavnost, opravlja bistveni del svojih obveznosti do delodajalca.
2.
Če bi predložitveno sodišče presodilo, da spora, ki ga obravnava, ne more razrešiti glede na člen 6(2)(a) navedene konvencije,
je treba člen 6(2)(b) te konvencije razlagati tako:
–
da je treba pojem „poslovna enota [delodajalca], ki […] je [delavca] zaposlila“ razumeti tako, da se nanaša izključno na poslovno
enoto, ki je delavca zaposlila, ne pa na poslovno enoto, s katero je ob dejanskem opravljanju dela v zvezi;
–
da pravna osebnost ni zahteva, ki bi jo morala poslovna enota delodajalca v smislu te določbe izpolniti;
–
da se poslovna enota podjetja, ki ni tisto, ki je navedeno kot delodajalec, vendar je s to poslovno enoto povezano, lahko
opredeli kot „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) te konvencije, če je na podlagi objektivnih elementov mogoče ugotoviti,
da je dejanski položaj drugačen od položaja, ki izhaja iz določil pogodbe, in to celo kljub temu, da vodstvena pooblastila
niso bila formalno prenesena na to drugo podjetje.
Podpisi
*
Jezik postopka: nizozemščina.