CELEX: 62013CJ0305
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Rímsky dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky
Článok 4 ods. 1, 2, 4 a 5
Rozhodné právo pri neexistencii voľby práva zmluvných strán
Zasielateľská zmluva
Zmluva o preprave tovaru

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1, 2, 4 a 5 Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvoreného na podpis v Ríme 19. júna 1980 (
Ú. v. ES L 266, 1980, s. 1
, ďalej len „Rímsky dohovor“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Haeger & Schmidt GmbH (ďalej len „Haeger & Schmidt“), spoločnosťou založenou podľa nemeckého práva, na jednej strane, a Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), pánom Loriom, pánom Miquelom, likvidátorom spoločnosti Safram intercontinental SARL (ďalej len „Safram“), založenej podľa francúzskeho práva, spoločnosťami Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA, ako aj Va Tech JST SA (ďalej len „Va Tech“), na druhej strane vo veci náhrady škody, ktorá vznikla spoločnosti Va Tech prepravou transformátora, ktorý kúpila pre potreby svojej činnosti.
Právny rámec
Rímsky dohovor
Článok 4 dohovoru s názvom „Rozhodné právo pri absencii voľby“ stanovuje:
„1.   V rozsahu, v ktorom nedošlo k voľbe rozhodného práva pre zmluvu podľa článku 3, zmluva sa spravuje právnym poriadkom štátu, s ktorým má najužšiu väzbu. Ak je však časť zmluvy oddeliteľná od jej zostatku a táto časť má užšiu väzbu s iným štátom, možno ju výnimočne posudzovať podľa právneho poriadku tohto iného štátu.
2.   S výhradou ustanovenia odseku 5 tohto článku platí domnienka, že zmluva má najužšiu väzbu so štátom, kde má účastník zmluvy, ktorý má uskutočniť plnenie charakteristické pre zmluvu, obvyklý pobyt v čase uzatvorenia zmluvy alebo v prípade zapísanej alebo nezapísanej právnickej osoby, svoju ústrednú správu. Ak sa však zmluva uzatvorí v rámci výkonu obchodnej činnosti alebo povolania tohto účastníka, tak platí domnienka, že zmluva má najužšiu väzbu s tým štátom, kde sa nachádza jeho hlavná prevádzkareň alebo, ak má podľa zmluvy plnenie poskytnúť iná prevádzkareň ako hlavná prevádzkareň, so štátom, kde sa nachádza táto iná prevádzkareň.
…
4.   Domnienka podľa odseku 2 sa nevzťahuje na zmluvu o preprave tovaru. Pri tejto zmluve, ak štát, kde má prepravca v čase uzatvorenia zmluvy hlavnú prevádzkareň, je zároveň štátom, kde sa nachádza miesto nakladania alebo vykladania tovaru alebo hlavná prevádzkareň odosielateľa, potom platí domnienka, že zmluva má najužšiu väzbu s týmto štátom. Na účely tohto odseku sa zmluvy o prevádzke dopravného prostriedku na jednu cestu a iné zmluvy, ak ich hlavným predmetom je preprava tovaru, považujú za zmluvy o preprave tovaru.
5.   Odsek 2 sa neuplatní, ak nemožno určiť charakteristické plnenie, a domnienky odseku 2, 3 a 4 sa neuplatnia, ak z celkových okolností vyplýva, že zmluva má užšiu väzbu s iným štátom.“
Nariadenie (ES) č. 593/2008
Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (
Ú. v. EÚ L 177, s. 6
) nahradilo Rímsky dohovor. V súlade so svojím článkom 28 sa toto nariadenie vzťahuje na zmluvy uzavreté po 17. decembri 2009.
Odôvodnenie 20 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Ak má zmluva zjavne užšiu väzbu s inou krajinou, ako je uvedená v článku 4 ods. 1 alebo 2, ‚úniková klauzula‘ by mala ustanoviť, že by sa mal uplatniť právny poriadok tejto inej krajiny. S cieľom určiť túto krajinu by sa malo okrem iného vziať do úvahy, či predmetná zmluva má veľmi úzku väzbu s inou zmluvou alebo zmluvami.“
Odôvodnenie 22 stanovuje:
„Pokiaľ ide o výklad zmlúv o preprave tovaru, nezamýšľa sa žiadna zmena obsahu v súvislosti s článkom 4 ods. 4 treťou vetou Rímskeho dohovoru. Na základe toho by sa zmluvy o prevádzke dopravného prostriedku na jednu cestu a iné zmluvy, ktorých hlavným predmetom je preprava tovaru, mali považovať za zmluvy o preprave tovaru. …“
Článok 5 nariadenia č. 593/2008, nazvaný „Zmluvy o preprave“, stanovuje:
„1.   Pokiaľ nedošlo k voľbe rozhodného práva pre zmluvu o preprave tovaru v súlade s článkom 3, rozhodným právom pre takéto zmluvy je právny poriadok krajiny obvyklého pobytu prepravcu za predpokladu, že miesto prijatia alebo miesto určenia tovaru alebo obvyklý pobyt odosielateľa sú tiež v tejto krajine. Ak tieto požiadavky nie sú splnené, uplatňuje sa právny poriadok krajiny, kde sa nachádza miesto určenia, ako sa dohodli zmluvné strany.
…
3.   Ak je zo všetkých okolností prípadu zrejmé, že zmluva má v prípade absencie voľby práva zjavne užšiu väzbu s inou krajinou, než je krajina uvedená v odsekoch 1 alebo 2, uplatní sa právny poriadok tejto inej krajiny.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Podľa zmluvy uzavretej 24. decembra 2002 Va Tech, spoločnosť založená podľa francúzskeho práva so sídlom v Lyone (Francúzsko), poverila spoločnosť Safram so sídlom v meste Dechy (Francúzsko), aby ako hlavný zasielateľ zabezpečila premiestnenie transformátora pochádzajúceho zo Spojených štátov z prístavu Antverpy (Belgicko) do Lyonu.
Safram konajúca vo vlastnom mene, ale na účet spoločnosti Va Tech, uzatvorila so spoločnosťou Haeger & Schmidt GmbH so sídlom v Duisburgu (Nemecko) druhú zasielateľskú zmluvu o preprave tohto transformátora riečnou plavbou. Haeger & Schmidt si na tieto účely vybrala pána Loria, prepravcu s bydliskom v meste Douai (Francúzsko), ktorý je majiteľom nákladného člnu
El Diablo
registrovaného v Belgicku.
Počas nakládky v Antverpách 23. januára 2003 sa transformátor zošmykol z podložky, čím došlo k prevráteniu lode, ktorá sa potopila aj s nákladom.
Va Tech podala na Tribunal de commerce de Douai (Obchodný súd v Douai) návrh, aby jej Safram a Haeger & Schmidt nahradili škodu. Haeger & Schmidt uplatnila regresný nárok voči pánovi Loriovi, ako dopravcovi, a jeho poisťovateľovi, Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD) so sídlom vo Francúzsku.
Rozsudkom z 23. júna 2010 Tribunal de commerce de Douai vyhovel návrhu na náhradu škody, o ktorom rozhodoval. Tento súd totiž rozhodol, že na dotknuté zmluvy sa uplatňuje len francúzske právo, a určil, že Safram a Haeger & Schmidt sú ako zasielatelia zodpovedné za škodu, ku ktorej došlo 23. januára 2003.
Haeger & Schmidt podala proti tomuto rozsudku odvolanie.
Rozsudkom z 2. októbra 2011 Cour d’appel de Douai (Odvolací súd v Douai) potvrdil uvedený rozsudok a uložil spoločnosti Haeger & Schmidt povinnosť zaplatiť spoločnostiam Axa Corporate Solutions SA a Ace Insurance SA NV, poisťovateľom, ktorí prevzali práva spoločnosti Va Tech, náhradu škody vo výške 285659,64 eura spolu s úrokmi stanovenými zákonom. Rovnaká pohľadávka bola uznaná v rámci pasív spoločnosti Safram, ktorá sa medzičasom dostala do likvidácie nariadenej súdom. V tejto súvislosti uvedený súd rozhodol, že na zmluvné vzťahy medzi jednotlivými dotknutými spoločnosťami sa uplatňuje francúzske právo, a konštatoval, že pokiaľ ide o spoločnosti Safram a Haeger & Schmidt, nemecké právo nemožno uplatniť na zmluvu o preprave tovaru v zmysle článku 4 ods. 4 Rímskeho dohovoru, ktorú uzavrela francúzska spoločnosť so sídlom vo Francúzsku na účet inej francúzskej spoločnosti, keďže aj miesto vykládky sa nachádza vo Francúzsku.
Haeger & Schmidt podala na Cour de cassation (kasačný súd) kasačný opravný prostriedok s uvedením jediného dôvodu založeného na nesprávnom určení práva uplatniteľného na spor. V tejto súvislosti táto spoločnosť tvrdí, že poskytla charakteristické plnenie zasielateľskej zmluvy zaväzujúcej zmluvné strany a že jej sídlo sa nachádza v Nemecku. Táto spoločnosť zastáva názor, že Cour d’appel de Douai mohol uplatniť francúzske právo podľa článku 4 ods. 5 Rímskeho dohovoru až po porovnaní väzieb existujúcich medzi zmluvou a Spolkovou republikou Nemecko, ktorej právo sa zdá byť uplatniteľné podľa všeobecnej domnienky určenia rozhodného práva uvedenej v článku 4 ods. 2 tohto dohovoru na jednej strane, a Francúzskou republikou na druhej strane, aby s prihliadnutím na všetky okolnosti sporu, ktoré tento súd skúmal, určil, vo vzťahu ku ktorému štátu zmluva vykazuje najužšie väzby v zmysle článku 4 ods. 5 uvedeného dohovoru.
Za týchto podmienok Cour de cassation rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Môže byť hlavným predmetom zasielateľskej zmluvy, ktorou príkazca poverí zasielateľa, ktorý koná vo vlastnom mene a na vlastnú zodpovednosť, zabezpečením prepravy tovaru, ktorú dá zrealizovať jednému alebo viacerým prepravcom na účet príkazcu, uskutočnenie prepravy tovaru v zmysle článku 4 [ods.] 4 poslednej vety [Rímskeho dohovoru], a za akých podmienok?
2.
Pokiaľ zasielateľskú zmluvu možno považovať za zmluvu o preprave tovaru v zmysle uvedeného článku 4 [ods.] 4 [uvedeného dohovoru], ale osobitná domnienka určenia rozhodného práva upravená v tomto ustanovení sa neuplatňuje, keďže nie je splnená požadovaná zhoda, má sa znenie prvej vety, podľa ktorého sa na zmluvu o preprave tovaru nevzťahuje všeobecná domnienka stanovená v [odseku] 2, vykladať v tom zmysle, že súd nemá skúmať rozhodné právo na základe tejto domnienky, ktorej uplatnenie je definitívne vylúčené, ale na základe všeobecnej zásady určenia stanovenej v článku 4 [ods.] 1, čiže tak, že zistí, s ktorým štátom má zmluva najužšie väzby, pričom nebude osobitne zohľadňovať miesto prevádzkarne zmluvnej strany, ktorá poskytuje plnenie charakteristické pre zmluvu?
3.
V prípade, že sa na zasielateľskú zmluvu vzťahuje všeobecná domnienka podľa článku 4 ods. 2, možno za predpokladu, že pôvodný príkazca uzatvoril zmluvu s prvým zasielateľom, ktorý následne uzatvoril zmluvu s druhým [zasielateľom], pripustiť určenie rozhodného práva v zmluvných vzťahoch medzi príkazcom a týmto druhým zasielateľom v závislosti od miesta prevádzkarne prvého zasielateľa, pričom právo takto určenej krajiny sa bude považovať za všeobecne uplatniteľné na celé obstaranie prepravy veci?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 4 posledná veta Rímskeho dohovoru vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na zasielateľskú zmluvu, a v prípade kladnej odpovede, na základe akých podmienok možno zasielateľskú zmluvu považovať za zmluvu o preprave tovaru.
Na úvod treba pripomenúť, že pri absencii voľby rozhodného práva zo strany zmluvných strán článok 4 uvedeného dohovoru stanovuje hraničné ukazovatele, na základe ktorých súd určí právo, ktoré sa uplatní na všetky kategórie zmlúv (pozri rozsudok ICF, C‑133/08,
EU:C:2009:617
, bod 25).
Tento článok 4 sa opiera o všeobecnú zásadu zakotvenú v jeho odseku 1, podľa ktorej na určenie spojitosti zmluvy s vnútroštátnym právom treba zistiť štát, s ktorým má táto zmluva „najužšiu väzbu“ (pozri rozsudok ICF,
EU:C:2009:617
, bod 26).
Uplatnenie tejto všeobecnej zásady je však obmedzené domnienkami stanovenými v článku 4 ods. 2 až 4 Rímskeho dohovoru.
Konkrétne článok 4 ods. 2 stanovuje všeobecnú domnienku, ktorá ako hraničný ukazovateľ uplatňuje miesto pobytu zmluvnej strany, ktorá poskytuje charakteristické plnenie.
Vo svojich prvých dvoch vetách článok 4 ods. 4 Rímskeho dohovoru odráža osobitosť zmluvy o preprave tovaru, ktorá, prinajmenšom v cezhraničnom kontexte, len veľmi ťažko umožňuje spojitosť s krajinou pobytu zmluvnej strany, ktorá poskytuje charakteristické plnenie, pretože vzhľadom na skutočnosť, že hlavným predmetom takejto zmluvy je premiestnenie tovaru, miesto obvyklého pobytu prepravcu nemá objektívnu spojitosť s uvedenou zmluvou. Druhá veta tohto odseku 4 teda taxatívnym spôsobom vymedzuje osobitné hraničné ukazovatele týkajúce sa rozhodného práva v oblasti zmlúv o preprave.
Odsek 5 toho istého článku 4 obsahuje výnimku, ktorá umožňuje uvedené domnienky neuplatniť v prípade, že zo všetkých okolností vyplýva, že zmluva vykazuje užšie väzby s inou krajinou (pozri v tomto zmysle ICF,
EU:C:2009:617
, bod 27).
Na základe týchto úvah a na účely odpovede na prvú otázku položenú vnútroštátnym súdom treba preskúmať tretiu vetu článku 4 ods. 4 Rímskeho dohovoru, ktorá uvádza, že „zmluvy o prevádzke dopravného prostriedku na jednu cestu a iné zmluvy, ak ich hlavným predmetom je preprava tovaru, [sa] považujú za zmluvy o preprave tovaru“.
Čo sa týka výrazu „považujú za zmluvy o preprave tovaru“, ako aj podmienok, za ktorých možno inú zmluvu považovať za zmluvu o preprave, treba pripomenúť, že jednotné a samostatné kritériá sú potrebné na to, aby sa zabezpečila plná účinnosť dohovoru vzhľadom na ciele, ktoré sleduje (pozri analogicky rozsudok Koelzsch, C‑29/10,
EU:C:2011:151
, bod 32 a citovanú judikatúru).
Treba tiež pripomenúť, že v bodoch 32 až 34 rozsudku ICF (
EU:C:2009:617
), Súdny dvor už poskytol výklad tejto poslednej vety uvedeného článku 4 ods. 4 v tom zmysle, že za zmluvy o preprave možno považovať aj iné zmluvy, keďže jedným z účelov uvedeného ustanovenia je rozšírenie uplatnenia druhej vety tohto odseku 4 na zmluvy, ktorých hlavným predmetom je preprava tovaru, hoci ich vnútroštátne právo kvalifikuje ako zmluvy o prevádzke dopravného prostriedku. Na účely zistenia tohto predmetu treba zohľadniť cieľ zmluvného vzťahu a v dôsledku toho všetky povinnosti zmluvnej strany, ktorá poskytuje charakteristické plnenie.
Je to tak aj v prípade zasielateľskej zmluvy, ktorá je inou zmluvou, ktorej charakteristické plnenie spočíva v obstaraní prepravy tovaru. Keďže hlavným predmetom zasielateľskej zmluvy ako takej nie je premiestnenie tovaru, nemožno ju považovať za zmluvu o preprave.
Ak sa však zohľadní účel zmluvného vzťahu, skutočne uskutočnené plnenie a všetky povinnosti zmluvnej strany, ktorá musí zabezpečiť charakteristické plnenie, a ak sa nezohľadní kvalifikácia zmluvy, ktorú jej dali zmluvné strany, môže sa zdať, že zasielateľská zmluva je osobitnou zmluvou o preprave, o akú ide v bode 22 tohto rozsudku, pokiaľ jej hlavným predmetom je premiestnenie tovaru ako také.
Vo veci samej z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že prvé dve zmluvy uzavreté jednak medzi spoločnosťami Va Tech a Safram a jednak medzi spoločnosťami Safram a Haeger & Schmidt vnútroštátny súd kvalifikoval ako zasielateľské zmluvy. S cieľom uskutočniť prepravu transformátora riečnou plavbou spoločnosťou Haeger & Schmidt uzavrela zmluvu o preprave s pánom Loriom, majiteľom nákladného člnu
El Diablo
, ktorý sa prevrátil pri nakladaní tovaru.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu tiež vyplýva, že hlavným predmetom zmluvy uzavretej medzi spoločnosťami Safram a Haeger & Schmidt bolo „celkové zabezpečenie prepravy a nie iba právne zastúpenie príkazcu“, keďže Haeger & Schmidt pri vykonávaní úkonov potrebných na prepravu dotknutého transformátora konala ako sprostredkovateľ na vlastnú zodpovednosť a vo vlastnom mene, ale na účet príkazcu.
Vnútroštátnemu súdu v rámci analýzy všetkých okolností týkajúcich sa sporu vo veci samej, t. j. zmluvných ustanovení odrážajúcich hospodársku a obchodnú realitu vzťahov existujúcich medzi zmluvnými stranami a účelu článku 4 ods. 4 Rímskeho dohovoru, prislúcha preskúmať, či a do akej miery je hlavným predmetom dotknutej zasielateľskej zmluvy samotná preprava dotknutého tovaru.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že článok 4 ods. 4 posledná veta Rímskeho dohovoru sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa uplatňuje na zasielateľskú zmluvu len vtedy, keď hlavným predmetom zmluvy je samotná preprava dotknutého tovaru, čo prislúcha preskúmať vnútroštátnemu súdu.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má právo, ktoré sa uplatňuje na zmluvu o preprave tovaru, určiť podľa všeobecného pravidla stanoveného v odseku 1 tohto článku alebo na základe všeobecnej domnienky uvedenej v odseku 2 tohto istého článku, ak ho nemožno určiť podľa článku 4 ods. 4 druhej vety Rímskeho dohovoru.
Podľa judikatúry Súdneho dvora má vnútroštátny súd povinnosť vždy určiť rozhodné právo na základe domnienok uvedených v článku 4 ods. 2 až 4 uvedeného dohovoru, ktoré spĺňajú všeobecnú požiadavku predvídateľnosti práva a tým aj právnej istoty v zmluvných vzťahoch (pozri v tomto zmysle rozsudok ICF,
EU:C:2009:617
, bod 62).
Preto je potrebné overiť, či prípadne zistená neuplatniteľnosť domnienky uvedenej v článku 4 ods. 4 Rímskeho dohovoru znemožňuje uplatnenie všeobecnej domnienky uvedenej v odseku 2 toho istého článku, a teda vedie k potrebe uplatniť všeobecné pravidlo stanovené v odseku 1 tohto článku.
Podľa článku 4 ods. 4 prvej vety uvedeného dohovoru sa na zmluvu o preprave tovaru nevzťahuje domnienka odseku 2 toho istého článku. Podľa odseku 4 druhej vety tohto článku sa na zmluvu o preprave tovaru vzťahuje právo štátu, kde má prepravca v čase uzatvorenia zmluvy hlavnú prevádzkareň, ak sa v tomto istom štáte nachádza miesto nakladania alebo vykladania tovaru alebo hlavná prevádzkareň odosielateľa.
Uvedený článok 4 výslovne stanovuje, že domnienka uvedená v jeho odseku 2 sa neuplatňuje na zmluvy o preprave tovaru. Okrem toho uvádza viacero osobitných hraničných ukazovateľov, ktoré umožňujú určiť právo uplatniteľné na tento druh zmluvy, pričom miesto pobytu prepravcu sa samo osebe nepovažuje za dostatočné v tejto súvislosti.
Za týchto podmienok by bolo v rozpore jednak so znením článku 4 ods. 4 Rímskeho dohovoru a jednak s logikou tohto ustanovenia uplatniť na zmluvu, o akú ide vo veci samej, domnienku uvedenú v odseku 2 tohto článku, ak sa v prípade neexistencie zhody kritérií uvedených v druhej vete tohto odseku 4 preukáže, že domnienku uvedenú v tomto odseku nemožno uplatniť.
Okrem toho výklad, ktorý vyplýva z predchádzajúceho bodu, je v súlade aj so znením kolíznych noriem vzťahujúcich sa na zmluvy o preprave tovaru stanovených nariadením č. 593/2008, ktoré sa však
ratione temporis
neuplatňuje na spor vo veci samej. Ak totiž neexistuje zhoda hraničných ukazovateľov, ktoré sa uvádzajú v článku 5 tohto nariadenia, tento článok nedovoľuje v prípade zmlúv tejto povahy uplatniť právo krajiny, v ktorej má prepravca svoj obvyklý pobyt, a výslovne stanovuje, že v takomto prípade sa uplatňuje právny poriadok krajiny, kde sa nachádza miesto určenia, ako sa dohodli zmluvné strany.
Teda v prípade, že požiadavky stanovené v článku 4 ods. 4 druhej vete Rímskeho dohovoru neboli splnené, vnútroštátny súd musí zistiť, ktoré právo sa uplatňuje na zmluvu nie na základe domnienky uvedenej v odseku 2 toho istého článku, ktorej uplatnenie je definitívne vylúčené, ale podľa všeobecnej zásady určenia stanovenej v odseku 1 druhej vete tohto článku 4, t. j. určením štátu, s ktorým má zmluva najužšiu väzbu.
Ako totiž správne z právneho hľadiska uviedla aj francúzska vláda vo svojich písomných pripomienkach, v prípade, že vnútroštátny súd musí podľa článku 4 ods. 5 uvedeného dohovoru uplatniť právo štátu, s ktorým má zmluva najužšiu väzbu, a vylúčiť rozhodné právo stanovené na základe domnienky uvedenej v odsekoch 2 až 4 tohto istého článku, tento vnútroštátny súd musí o to viac uplatniť právo štátu, s ktorým má dotknutá zmluva najužšiu väzbu, ako je stanovené v tomto článku 4 ods. 1, pretože odsek 4 neumožňuje stanoviť právo, ktoré sa uplatňuje na zmluvu o preprave tovaru (pozri v tomto zmysle ICF,
EU:C:2009:617
, body 63 a 64).
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že článok 4 ods. 4 Rímskeho dohovoru sa má vykladať v tom zmysle, že ak právo, ktoré sa uplatňuje na zmluvu o preprave tovaru, nemožno určiť podľa druhej vety tohto ustanovenia, má sa určiť podľa všeobecného pravidla stanoveného v odseku 1 tohto článku, to znamená, že právom upravujúcim túto zmluvu je právo štátu, s ktorým má zmluva najužšiu väzbu.
O tretej otázke
Na úvod a vzhľadom na odpoveď na prvú otázku treba spresniť, že tretia otázka bola položená len za predpokladu, že by vnútroštátny súd konštatoval, že vzhľadom na okolnosti veci nie je dotknutá zmluva vo veci samej porovnateľná so zmluvou o preprave, a že sa na ňu nevzťahuje ani všeobecná domnienka uvedená v článku 4 ods. 2 Rímskeho dohovoru.
Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 2 Rímskeho dohovoru vykladať v tom zmysle, že umožňuje vnútroštátnemu súdu určiť právo uplatniteľné na zmluvné vzťahy, o aké ide vo veci samej, v ktorých bol prvý zasielateľ ako prepravca nahradený druhým zasielateľom so sídlom v inom členskom štáte, len podľa miesta prevádzkarne hlavného zasielateľa.
Ako bolo pripomenuté v bode 22 tohto rozsudku, na základe uvedeného článku 4 ods. 2 platí domnienka, že zmluva má užšiu väzbu so štátom, kde má zmluvná strana, ktorá má zabezpečiť charakteristické plnenie, v čase uzatvorenia tejto zmluvy svoj obvyklý pobyt, svoju ústrednú správu, hlavnú prevádzkareň alebo inú prevádzkareň, ktorá má poskytnúť plnenie.
V dôsledku toho, pokiaľ ide o zmluvu, na ktorú sa vzťahuje článok 4 ods. 2 Rímskeho dohovoru a ak je možné vymedziť jej charakteristické plnenie, vnútroštátny súd musí v prvom rade určiť rozhodné právo na základe osobitných hraničných ukazovateľov uvedených v tomto odseku 2, ako bolo pripomenuté v bode 35 tohto rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudok ICF,
EU:C:2009:617
, bod 62).
Ako vyplýva jednak zo znenia článku 4 ods. 2 Rímskeho dohovoru, ktorý vyhradzuje výslovne prípad uplatnenia odseku 5 tohto článku, a jednak z judikatúry Súdneho dvora, uplatnenie tejto domnienky možno vylúčiť v prípade, že nie sú splnené požiadavky stanovené v tomto odseku 5 (pozri v tomto zmysle rozsudok ICF,
EU:C:2009:617
, body 63 a 64).
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že vnútroštátny súd musí v druhom rade preskúmať, či vzhľadom na všetky okolnosti sporu, o ktorom rozhoduje, treba alebo netreba vylúčiť riešenie, ku ktorému dospel podľa uvedeného odseku 2. Na tieto účely musí porovnať väzby existujúce medzi zmluvou a štátom, kde má zmluvná strana, ktorá poskytuje charakteristické plnenie, v čase uzavretia zmluvy svoj obvyklý pobyt, na jednej strane a iným štátom, s ktorým má táto zmluva užšiu väzbu, na druhej strane.
Vnútroštátny súd totiž musí z celkového hľadiska posúdiť všetky objektívne skutočnosti, ktoré charakterizujú zmluvný vzťah, a posúdiť tú alebo tie okolnosti, ktoré sú podľa neho najdôležitejšie (pozri analogicky rozsudok Schlecker, C‑64/12,
EU:C:2013:551
, bod 40). Ako zdôraznila aj Komisia, medzi najpodstatnejšie okolnosti spojitosti treba najmä zohľadniť existenciu úzkych väzieb dotknutej zmluvy s jednou alebo viacerými zmluvami, ktoré sú prípadne súčasťou toho istého zmluvného reťazca, ako aj miesto určenia tovaru.
Tento výklad potvrdzuje aj odôvodnenie 20 nariadenia č. 593/2008, ktoré výslovne stanovuje ako relevantný hraničný ukazovateľ existenciu zmluvného reťazca súvisiaceho s dotknutou zmluvou.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať, že článok 4 ods. 2 Rímskeho dohovoru sa má vykladať v tom zmysle, že za predpokladu, že platí, že zmluva má užšiu väzbu s iným štátom, ako je štát, ktorého právo je určené na základe domnienky stanovenej v uvedenom odseku, vnútroštátny súd musí porovnať väzby existujúce medzi touto zmluvou a na jednej strane štátom, ktorého právo bolo určené na základe domnienky, a na druhej strane iným dotknutým štátom. Vnútroštátny súd musí v tejto súvislosti zohľadniť všetky okolnosti, vrátane existencie iných zmlúv súvisiacich s dotknutou zmluvou.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Článok 4 ods. 4 posledná veta Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvoreného na podpis v Ríme 19. júna 1980, sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa uplatňuje na zasielateľskú zmluvu len vtedy, keď hlavným predmetom zmluvy je samotná preprava dotknutého tovaru, čo prislúcha preskúmať vnútroštátnemu súdu.

2.
Článok 4 ods. 4 uvedeného dohovoru sa má vykladať v tom zmysle, že ak právo, ktoré sa uplatňuje na zmluvu o preprave tovaru, nemožno určiť podľa druhej vety tohto ustanovenia, má sa určiť podľa všeobecného pravidla stanoveného v odseku 1 tohto článku, to znamená, že právom upravujúcim túto zmluvu je právo štátu, s ktorým má zmluva najužšiu väzbu.

3.
Článok 4 ods. 2 tohto istého dohovoru sa má vykladať v tom zmysle, že za predpokladu, že platí, že zmluva má užšiu väzbu s iným štátom, ako je štát, ktorého právo je určené na základe domnienky stanovenej v uvedenom odseku, vnútroštátny súd musí porovnať väzby existujúce medzi touto zmluvou a na jednej strane štátom, ktorého právo bolo určené na základe domnienky, a na druhej strane iným dotknutým štátom. Vnútroštátny súd musí v tejto súvislosti zohľadniť všetky okolnosti, vrátane existencie iných zmlúv súvisiacich s dotknutou zmluvou.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.