CELEX: 62009CJ0504
Odvolanie
Životné prostredie
Smernica 2003/87/ES
Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov
Národný alokačný plán emisných kvót pre Poľskú republiku na obdobie rokov 2008 až 2012
Článok 9 ods. 1 a 3 a článok 11 ods. 2 smernice 2003/87
Právomoci Komisie a členských štátov
Rovnosť zaobchádzania

Európska komisia sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 23. septembra 2009, Poľsko/Komisia (
T-183/07, Zb. s. II-3395
, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým uvedený súd zrušil rozhodnutie Komisie C (2007) 1295 final z 26. marca 2007 o národnom alokačnom pláne emisných kvót skleníkových plynov oznámenom Poľskou republikou na roky 2008 až 2012 v súlade so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
Právny rámec
Článok 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (
Ú. v. EÚ L 275, s. 32
; Mim. vyd. 15/007, s. 631), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/101/ES z 27. októbra 2004 (
Ú. v. EÚ L 338, s. 18
, ďalej len „smernica 2003/87“) stanovuje:
„Táto smernica zriaďuje systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve… na podporu znižovania emisií skleníkových plynov finančne a ekonomicky výhodným spôsobom.“
Článok 9 tej istej smernice znie:
„1.   Pre každé obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 a 2 vypracuje každý členský štát národný plán, ktorý uvedie celkové množstvo kvót, ktoré plánuje prideliť pre uvedené obdobie a ako ich navrhuje rozdeliť. Plán musí byť založený na objektívnych a transparentných kritériách, vrátane tých, ktoré sú uvedené v prílohe III pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti. Komisia vypracuje najneskôr do 31. decembra 2003, bez toho, aby bola dotknutá zmluva [ES], usmernenie o vykonávaní kritérií uvedených v prílohe III.
Pre obdobie uvedené v článku 11 ods. 1, sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr do 31. marca 2004. Pre nasledujúce obdobia sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr osemnásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia.
2.   Národné alokačné plány sa posudzujú vo výbore uvedenom v článku 23 ods. 1.
3.   Do troch mesiacov od oznámenia národného alokačného plánu členským štátom podľa odseku 1 môže Komisia tento plán, alebo ktorýkoľvek z jeho aspektov zamietnuť na základe nekompatibility s kritériami uvedenými v prílohe III alebo s článkom 10. Členský štát prijme rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 alebo 2 len v prípade, ak sú navrhované zmeny a doplnenia prijaté Komisiou. Komisia uvedie dôvody v prípade každého zamietnutého návrhu.“
Článok 10 uvedenej smernice stanovuje, že pre „trojročné obdobie, ktoré začne 1. januára 2005, pridelia členské štáty kvóty [najmenej 95 % kvót –
neoficiálny preklad
] zadarmo. Pre päťročné obdobie začínajúce 1. januára 2008 pridelia členské štáty najmenej 90 % kvót zadarmo“.
Podľa článku 11 ods. 2 smernice 2003/87:
„Pre päťročné obdobie začínajúce 1. januára 2008 a pre každé nasledujúce päťročné obdobie rozhodne každý členský štát o celkovom množstve kvót, ktoré pridelí pre dané obdobie a začne s procesom prideľovania týchto kvót prevádzkovateľom jednotlivých zariadení. Toto rozhodnutie musí byť prijaté aspoň dvanásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia a musí byť založené na národnom alokačnom pláne vytvorenom podľa článku 9 a v súlade s článkom 10, pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti.“
Príloha III tejto smernice stanovuje dvanásť kritérií uplatniteľných na národné alokačné plány. Kritériá č. 1 až 3, 5, 6, 10 a 12 uvedenej prílohy III stanovujú:
„1.
Celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť na relevantné obdobie je v súlade so záväzkom členského štátu obmedzovať svoje emisie podľa rozhodnutia [Rady] 2002/358/ES [z 25. apríla 2002, ktoré sa týka schválenia Kjótskeho protokolu k Rámcovému dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách a spoločnom plnení záväzkov z neho vyplývajúcich v mene Európskeho spoločenstva (
Ú. v. ES L 130, s. 1
; Mim. vyd. 11/042, s. 24)] a Kjótskeho protokolu, pri zohľadnení na jednej strane podielu celkových emisií, ktoré tieto predstavujú v porovnaní s emisiami zo zdrojov, ktoré nepokrýva táto smernica a na druhej strane národné energetické politiky a malo by byť v súlade s národným programom klimatických zmien. Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, nesmie byť väčšie, ako bude pravdepodobne potrebné na striktné uplatňovanie kritérií tejto prílohy. Do roku 2008 je toto množstvo konzistentné s cestou k dosiahnutiu alebo prekročeniu cieľa každého členského štátu podľa rozhodnutia 2002/358/ES a Kjótskeho protokolu.
2.
Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, je v súlade s hodnoteniami skutočného a plánovaného pokroku smerom k plneniu príspevkov členských štátov k záväzku spoločenstva prijatého podľa rozhodnutia [Rady] 93/389/EHS [z 24. júna 1993 o mechanizme kontroly emisií CO2 a iných skleníkových plynov v Spoločenstve [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 167, s. 31
)].
3.
Množstvá kvót, ktoré sa majú prideliť, sú v súlade s potenciálom, vrátane technického potenciálu, činností, na ktoré sa vzťahuje tento systém na znižovanie emisií. Členské štáty môžu rozdeľovanie kvót založiť na priemerných emisiách skleníkových plynov na výrobok pri každej činnosti a na dosiahnuteľný pokrok pri každej činnosti.
…
5.
Plán nerozlišuje medzi spoločnosťami alebo odvetviami tak, aby príliš zvýhodňoval určité podniky alebo činnosti, v súlade s požiadavkami zmluvy, najmä jej článkov 87 [ES] a 88 [ES].
6.
Plán obsahuje informácie o spôsobe, akým sa môžu noví účastníci začať podieľať na systéme obchodovania s emisiami skleníkových plynov v členskom štáte.
…
10.
Plán obsahuje zoznam zariadení, ktoré pokrýva táto smernica s množstvami kvót, ktoré sa im plánujú prideliť.
…
12.
Plán upresní maximálne množstvo [certifikovaných znížení emisií] a [jednotiek zníženia emisií], ktoré môžu prevádzkovatelia používať v systéme Spoločenstva, v percentuálnom vyjadrení pridelenia kvót pre každé zariadenie. Toto percento je v súlade so záväzkami členských štátov týkajúcimi sa doplnkovosti vyplývajúcimi z Kjótskeho protokolu a rozhodnutí prijatých na základe [rámcového dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách, prijatého 9. mája 1992 v New Yorku] alebo Kjótskeho protokolu.“
Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie
Skutkové okolnosti sporu a sporné rozhodnutie sú uvedené v bodoch 9 až 15 napadnutého rozsudku takto:
„9
Listom z 30. júna 2006 oznámila Poľská republika Komisii Európskych spoločenstiev v súlade s ustanoveniami článku 9 ods. 1 smernice svoj národný alokačný plán na roky 2008 až 2012 (ďalej len ‚[poľský] NAP‘). Podľa [poľského] NAP hodlala Poľská republika prideliť svojmu priemyslu, na ktorý sa vzťahuje smernica, celkový ročný priemer 284 648 332 miliónov ton ekvivalentu oxidu uhličitého (MteCO2).
K [poľskému] NAP bol pripojený list poľského ministra pre životné prostredie z 29. júna 2006 pre Komisiu, v ktorom bolo uvedené, že ‚tabuľky týkajúce sa skorších údajov, ako aj predpovede emisií uvádzané v prílohe 10 uvedených usmernení budú Komisii predložené hneď, ako budú k dispozícii nevyhnutné aktuálne údaje‘ a že ‚[k]onečná verzia výslovného zoznamu zariadení a množstvo kvót, ktoré sa im majú prideliť, bude Komisii predložená po prijatí v Rade ministrov‘.
V liste z 30. augusta 2006 adresovanom Poľskej republike Komisia uviedla, že [poľský] NAP bol po úvodnom preskúmaní neúplný a že v tomto štádiu nie je v súlade s kritériami č. 2 a 5 prílohy III smernice [2003/87]. Vyzvala teda Poľskú republiku, aby v lehote desiatich pracovných dní odpovedala na niekoľko doplňujúcich otázok a žiadostí o informácie. Komisia dodala, že bude schopná zaujať stanovisko k [poľskému] NAP najneskôr v lehote troch mesiacov po doručení úplných informácií.
Listom z 30. októbra 2006 požiadal štátny tajomník poľského ministerstva životného prostredia Komisiu o predĺženie lehoty na odpoveď na list z 30. augusta 2006 do konca tretieho týždňa novembra 2006, pričom najmä uvádzal, že mu táto dodatočná doba umožní pripraviť presné informácie a spresniť zásadné aspekty, vďaka ktorým bude môcť Komisia vykonať správne a úplné vyhodnotenie predloženého dokumentu.
Poľská republika odpovedala na list z 30. augusta 2006 listom z 29. decembra 2006. Listom z 9. januára 2007 poskytla doplňujúce informácie.
Dňa 26. marca 2007 prijala Komisia na základe ustanovení článku 9 ods. 3 smernice [2003/87] [sporné rozhodnutie]. V [tomto] rozhodnutí dospela Komisia v zásade k záveru, že bolo porušených niekoľko kritérií prílohy III [tejto] smernice, a tak znížila celkové ročné množstvo emisných kvót stanovené v [poľskom] NAP o 76,132937 MteCO2 a jeho maximálnu úroveň stanovila na 208,515395 MteCO2.
Výrok [sporného] rozhodnutia znie takto:
‚Článok 1
Nasledujúce aspekty [poľského NAP] na prvé päťročné obdobie uvedené v článku 11 ods. 2 smernice [2003/87] sú nezlučiteľné s:
1.
kritériami [č.] 1 [až] 3 prílohy III smernice [2003/87]: podiel celkového množstva kvót, ktoré majú byť pridelené – ktoré sa rovná súčtu ročného objemu emisií vo výške 76,132937 [MteCO2], úrovne následného prispôsobenia každému zníženiu počtu zariadení a pätiny celkového množstva emisných kvót pridelených [Poľskou republikou] podľa článku 13 ods. 2 smernice [2003/87] – nie je v súlade s odhadmi uskutočnenými podľa [rozhodnutia –
neoficiálny preklad
] [Európskeho parlamentu a Rady] č. 280/2004/ES [z 11. februára 2004 o mechanizme sledovania emisií skleníkových plynov v spoločenstve a uplatňovania Kjótskeho protokolu (
Ú. v. EÚ L 49, s. 1
; Mim. vyd. 15/008, s. 57)] a nie je v súlade s potenciálom, vrátane technologického potenciálu, na zníženie emisií z činností, ktoré patria do systému Spoločenstva; tento podiel je znížený o kvóty udelené na projekty týkajúce sa zariadení, na ktoré sa vzťahuje smernica [2003/87] a ktorých realizácia prebiehala v roku 2005 a ktoré umožňujú v priebehu toho istého roku znížiť alebo obmedziť svoje emisie, v rozsahu odôvodnených a overených údajov; okrem toho časť celkového množstva kvót, ktorá sa môže prípadne rovnať 6,2884 [MteCO2] ročne a ktorá zodpovedá dodatočným emisiám spaľovacích zariadení v rozsahu, v ktorom nie sú tieto emisie spojené s vývojom nových činností týmito zariadeniami a nevychádzajú z odôvodnených a overených údajov v súlade so všeobecnou metodikou [poľského NAP];
2.
kritériom [č.] 5 prílohy III smernice [2003/87]: pridelenie kvót niektorým zariadeniam, ktoré presahujú potreby odhadnuté na základe uznania včas prijatých opatrení, používania biomasy alebo kombinovanej výroby;
3.
kritériom [č.] 6 prílohy III smernice [2003/87]: informácie o spôsobe, akým sa na systéme Spoločenstva v danom členskom štáte môžu začať podieľať noví účastníci;
4.
kritériom [č.] 10 prílohy III smernice [2003/87]: zámer Poľskej republiky prideliť kvóty pôvodne pridelené zariadeniam z odvetvia koksárenstva elektrárniam, ak tieto zariadenia predávajú koksárenský plyn;
5.
kritériom [č.] 12 prílohy III smernice [2003/87]: maximálna hodnota zníženia overených emisných znížení a znížených emisných jednotiek, ktorú môžu prevádzkovatelia používať v systéme Spoločenstva, v percentuálnom vyjadrení pridelenia kvót pre každé zariadenie vo výške 25 % nie je v súlade so záväzkami Poľskej republiky týkajúcimi sa doplnkovosti podľa Kjótskeho protokolu a rozhodnutí prijatých na základe [rámcového dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách, prijatého 9. mája 1992 v New Yorku] alebo Kjótskeho protokolu, pretože prekračuje hranicu 10 %.
Článok 2
Proti [poľskému NAP] nebudú vznesené výhrady, ak budú vykonané nediskriminačným spôsobom zmeny uvedené nižšie a budú bez zbytočného odkladu oznámené Komisii s ohľadom na dodržanie lehôt potrebných na to, aby mohli byť vykonané bez zbytočného odkladu vnútroštátne postupy:
1.
celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť v rámci systému Spoločenstva, sa zníži o súčet: ročného objemu emisií vo výške 76,132937 [MteCO2], úrovne následného prispôsobenia každému zníženiu počtu zariadení a pätiny celkového množstva emisných kvót pridelených [Poľskou republikou] podľa čl. 13 ods. 2 smernice [2003/87]; kvóty pridelené dodatočným spaľovacím zariadeniam sú určované v súlade so všeobecnou metodikou [poľského NAP] na základe odôvodnených a overených emisných údajov v súlade so všeobecnou metodikou [NAP], ktoré sa týkajú len ich nových činností, zatiaľ čo výsledné množstvo je znížené o každý rozdiel medzi počtom kvót pridelených uvedeným zariadeniam a množstvom 6,2884 [MteCO2], ktoré sa rovná ročnej rezerve pre tieto zariadenia; celkové množstvo je zvýšené o kvóty pridelené na základe projektov týkajúcich sa zariadení, na ktoré sa vzťahuje smernica [2003/87], ktorých realizácia prebiehala v roku 2005 a ktoré v priebehu toho istého roku umožnili znížiť alebo obmedziť ich emisie, ak sú tieto zníženia a obmedzenia doložené odôvodnenými a overenými údajmi;
2.
pridelené kvóty zariadeniam nepresiahnu potreby odhadnuté na základe uznania včas prijatých opatrení, používania biomasy alebo kombinovanej výroby;
3.
v súlade s kritériami stanovenými v prílohe III [smernice 2003/87] a článkom 10 tejto smernice budú poskytnuté informácie o spôsobe, akým sa na systéme Spoločenstva v danom členskom štáte môžu začať podieľať noví účastníci;
4.
množstvo kvót pridelené jednému zo zariadení uvedených v [poľskom NAP], ktoré vykonáva činnosti na území celého štátu sa neupraví z dôvodu uzavretia iných zariadení na tomto území;
5.
maximálna úroveň overených emisných znížení a znížených emisných jednotiek, ktorú môžu prevádzkovatelia používať v systéme Spoločenstva v percentuálnom vyjadrení pridelenia kvót pre každé zariadenie bude znížená tak, že neprekročí hranicu 10 %.
Článok 3
1.   Celkové priemerné ročné množstvo kvót, ktoré má prideliť [Poľská republika] na základe [poľského NAP] zariadeniam uvedeným v tomto pláne a novým účastníkom – znížené jednak vo výške súčtu úrovne úpravy nasledujúcej po akomkoľvek znížení počtu zariadení a o pätinu celkového množstva kvót pridelených [Poľskou republikou] podľa článku 13 ods. 2 smernice [2003/87], a jednak o rozdiel medzi množstvom kvót pridelených dodatočným spaľovacím zariadeniam a množstvom 6,2884 miliónov ton, ktoré sa rovná ročnej rezerve pre tieto zariadenia, potom zvýšenej o kvóty pridelené z dôvodu projektov týkajúcich sa zariadení, na ktoré sa vzťahuje smernica [2003/87], ktorých realizácia prebiehala v roku 2005 a ktoré v priebehu toho istého roku umožnili znížiť alebo obmedziť ich emisie, ak tieto zníženia alebo obmedzenia pochádzajú len z rozšírenia škály ich činností a sú doložené odôvodnenými a overenými údajmi – sa rovná 208,515395 [MteCO2] a nemôže byť prekročené.
2.   [Poľský NAP] možno zmeniť bez predchádzajúceho súhlasu Komisie, ak sa zmena týka kvót pridelených určitým zariadeniam v rámci celkového množstva kvót pridelených zariadeniam uvedeným v tomto pláne v dôsledku zlepšenia kvality údajov alebo pokiaľ spočíva v znížení množstva kvót prideľovaných zdarma v rámci limitov stanovených v článku 10 smernice [2003/87].
3.   Každá zmena [poľského NAP] potrebná na opravu nedostatkov uvedených v článku 1 tohoto rozhodnutia, ktorá nepatrí medzi zmeny uvedené v článku 2, musí byť bezodkladne oznámená Komisii s ohľadom na dodržanie lehôt potrebných na to, aby mohli byť vnútroštátne postupy vykonané bez zbytočného odkladu a podlieha predchádzajúcemu schváleniu Komisiou v súlade s článkom 9 ods. 3 smernice [2003/87]. Akékoľvek iné zmeny [poľského NAP], okrem zmien potrebných podľa článku 2 tohoto rozhodnutia, sú neprípustné.
Článok 4
Toto rozhodnutie je určené Poľskej republike.‘“
Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. mája 2007 Poľská republika podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia.
Uznesením z 5. októbra 2007 povolil predseda druhej komory Súdu prvého stupňa vstup Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska do konania ako vedľajšieho účastníka konania na podporu návrhov Komisie. Uzneseniami z 19. novembra 2007 a 10. apríla 2008 bol počas ústnej časti konania povolený vstup jednak Litovskej republiky a jednak Slovenskej republiky, ako aj Maďarska do konania ako vedľajších účastníkov konania na podporu návrhov Poľskej republiky.
Poľská republika na podporu svojej žaloby uviedla deväť žalobných dôvodov. Tieto žalobné dôvody sa v podstate zakladali jednak na porušení ustanovení smernice 2003/87, a to jej článku 9 ods. 1 a 3, kritérií č. 1 až 3 a 12 prílohy III tejto smernice, ako aj článku 13 ods. 2 uvedenej smernice, a jednak na porušení práva oboznámiť sa v priebehu konania so skutkovými okolnosťami, na základe ktorých bolo prijaté sporné rozhodnutie a na ohrození národnej energetickej bezpečnosti.
Komisia navrhla, aby Súd prvého stupňa zamietol žalobu.
Napadnutým rozsudkom Súd prvého stupňa zrušil sporné rozhodnutie.
Súd prvého stupňa najskôr v bodoch 32 až 46 uvedeného rozsudku posúdil prvý žalobný dôvod založený na nezákonnom prijatí sporného rozhodnutia po uplynutí lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Rozhodol, že napriek neúplnosti tohto plánu začala táto lehota plynúť od oznámenia poľského NAP, teda od 30. júna 2006. Súd prvého stupňa však konštatoval, že námietky, ktoré voči niektorým aspektom tohto plánu vzniesla Komisia v liste z 30. augusta 2006, spôsobili prerušenie tejto lehoty. Za takých okolností v bode 47 napadnutého rozsudku zamietol tento žalobný dôvod ako nedôvodný.
Súd prvého stupňa následne v bodoch 70 až 162 napadnutého rozsudku skúmal druhý žalobný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia a porušení článku 9 smernice 2003/87.
V bodoch 70 až 78 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa posúdil dôvodnosť tvrdenia Komisie, podľa ktorého Poľská republika uviedla v štádiu repliky nový žalobný dôvod vychádzajúci z porušenia článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Podľa Komisie sa druhý žalobný dôvod týkal iba spôsobu, akým použila údaje uvedené v poľskom NAP v štádiu jeho posudzovania. Súd prvého stupňa v bode 79 uvedeného rozsudku vylúčil existenciu takého nového žalobného dôvodu.
Body 80 až 98 napadnutého rozsudku sa zaoberajú úvodnými pripomienkami, ktoré sa týkajú posúdenia dôvodnosti druhého žalobného dôvodu. Súd prvého stupňa v uvedených bodoch pripomenul ciele sledované smernicou 2003/87, rozdelenie právomocí medzi Komisiou a členskými štátmi na základe ustanovení tejto smernice a napokon rozsah súdneho preskúmania vykonávaného súdom Spoločenstva, pokiaľ ide o také rozhodnutie, akým je sporné rozhodnutie.
V bodoch 99 až 133 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa skúmal druhú časť druhého žalobného dôvodu, v ktorej Poľská republika vytýkala Komisii, že porušila ustanovenia článku 9 ods. 1 a 3 smernice 2003/87. Podľa Súdu prvého stupňa Komisia prekročila svoje kontrolné právomoci podľa článku 9 ods. 3 tejto smernice. V prvom rade Komisii vytýka, že sa neobmedzila na kontrolu zlučiteľnosti poľského NAP a nahradila údaje použité Poľskou republikou svojimi vlastnými údajmi, ktoré získala na základe vlastnej metódy posúdenia. V druhom rade sa domnieval, že Komisia tým, že vo výroku sporného rozhodnutia stanovila maximálnu úroveň celkového množstva kvót, ktoré sa majú prideliť, prekročila právomoci, ktoré sú jej zverené na základe toho istého ustanovenia.
Súd prvého stupňa navyše v bodoch 134 až 152 napadnutého rozsudku skúmal dôvodnosť prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení povinnosti odôvodnenia. Komisia vzhľadom na dôkazné bremeno, ktoré znáša, nepredložila v spornom rozhodnutí nijaký dôkaz, ktorý by umožňoval pochopiť, v čom bola voľba metódy ekonomickej analýzy a údaje použité Poľskou republikou v rozpore s právom Únie. Súd prvého stupňa tak v bode 153 napadnutého rozsudku považoval túto časť druhého žalobného dôvodu za dôvodnú.
Za týchto podmienok Súd prvého stupňa v bode 154 napadnutého rozsudku vyhovel obom častiam druhého žalobného dôvodu a zrušil článok 1 ods. 1, článok 2 ods. 1 a článok 3 ods. 1 sporného rozhodnutia.
Súd prvého stupňa sa napokon v bodoch 155 až 162 napadnutého rozsudku vyjadril k dôsledkom zrušenia uvedených ustanovení sporného rozhodnutia na ostatné časti výroku sporného rozhodnutia. Vzhľadom na to, že zrušené ustanovenia neboli oddeliteľné od ostatných častí tohto rozhodnutia, Súd prvého stupňa na základe judikatúry Súdneho dvora rozhodol o zrušení uvedeného rozhodnutia v celom rozsahu bez toho, aby skúmal ostatné žalobné dôvody predložené na podporu žaloby.
Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 28. júna 2010 bol povolený vstup Dánskeho kráľovstva do konania ako vedľajšieho účastníka konania na podporu návrhov Komisie, a bol povolený vstup Českej republiky, ako aj Rumunska do konania ako vedľajších účastníkov konania na podporu návrhov Poľskej republiky.
Svojím odvolaním Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok, a
—
zaviazal Poľskú republiku na náhradu trov konania.
Dánske kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok.
Spojené kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor vyhovel odvolaniu a zrušil napadnutý rozsudok s výnimkou časti, ktorá sa týka prvého žalobného dôvodu.
Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie v celom rozsahu na základe článku 116 ods. 1 prvej zarážky Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
—
v prípade, ak Súdny dvor nezamietne odvolanie v celom rozsahu, preskúmal a rozhodol o všetkých návrhoch predložených v prvostupňovom konaní a najmä preskúmal a rozhodol o prvom dôvode žaloby o neplatnosť v súlade s článkom 116 ods. 1 druhou zarážkou Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
—
v prípade, ak Súdny dvor nezamietne odvolanie v celom rozsahu a nerozhodne o návrhoch uvedených v predchádzajúcej zarážke, rozhodol o návrhoch predložených v prvostupňovom konaní v treťom až deviatom žalobnom dôvode, po preskúmaní veci Súdnym dvorom alebo Súdom prvého stupňa, podľa voľnej úvahy Súdneho dvora, a
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Česká republika navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie a
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Rumunsko sa stotožňuje s návrhmi Poľskej republiky.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania Komisia uvádza štyri odvolacie dôvody. Po prvé Súd prvého stupňa porušil článok 48 ods. 2 svojho rokovacieho poriadku, rozhodol
ultra petita
a prekročil hranice svojich kontrolných právomocí. Po druhé vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia pri výklade článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Po tretie poskytol nesprávny výklad povinnosti odôvodnenia podľa článku 253 ES a článku 9 ods. 3 uvedenej smernice. Napokon po štvrté Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia článku 1 ods. 1, článku 2 ods. 1 a článku 3 ods. 1 sporného rozhodnutia, keď považoval tieto ustanovenia za neoddeliteľné od ostatných ustanovení tohto rozhodnutia.
O prvom odvolacom dôvode založenom na tom, že Súd prvého stupňa porušil článok 48 ods. 2 svojho rokovacieho poriadku a zákaz rozhodovať ultra petita, ako aj na tom, že prekročil hranice svojich kontrolných právomocí
Argumentácia účastníkov konania
Podľa Komisie Súd prvého stupňa porušil článok 48 ods. 2 svojho rokovacieho poriadku a zákaz rozhodovať
ultra petita
. Takisto prekročil hranice svojich kontrolných právomocí, keďže ako druhú časť druhého dôvodu žaloby o neplatnosť skúmal údajné porušenie článku 9 ods. 1 a 3 smernice 2003/87. Taký žalobný dôvod by však bol neprípustný, keďže nevyplýval z argumentácie, ktorú Poľská republika uviedla vo svojom návrhu. Súd prvého stupňa tak z vlastnej iniciatívy vymedzil zmysel uvedeného druhého žalobného dôvodu a ustanovení práva Únie, ktoré porušila. Tvrdenia uvedené Poľskou republikou v replike sa takisto nemohli považovať za rozšírenie žalobného dôvodu, ktorý už bol predtým uvedený v žalobe.
Poľská republika navrhuje zamietnutie tohto odvolacieho dôvodu. Druhá časť druhého žalobného dôvodu bola vypracovaná v súlade s judikatúrou Súdneho dvora už v štádiu žaloby. Aj keď bola táto časť formulovaná všeobecne, bola dostatočne jasná. Tvrdenia, ktoré uviedol tento členský štát v štádiu repliky, boli iba rozšírením a objasnením žalobného dôvodu, ktorý bol uvedený skôr.
Okrem toho smernica 2003/87 nepredstavuje právny akt, ktorý by bol veľmi podrobný. Celý postup oznamovania národných alokačných plánov členskými štátmi Komisii a ich analýza zo strany Komisie sú upravené iba v jedinom článku uvedenej smernice, a to v článku 9, ktorý sa skladá z odsekov 1 až 3. Keďže žalobný dôvod uvedený v žalobe poukazoval na konkrétne porušenia, ktorých sa dopustila Komisia v rámci tejto analýzy, bolo by problematické tvrdiť, že spojenie s týmito ustanoveniami nemožno spozorovať.
Posúdenie Súdnym dvorom
Prvý odvolací dôvod sa týka bodov 70 až 79 napadnutého rozsudku. V bode 70 tohto rozsudku sa Súd prvého stupňa domnieva, že druhý žalobný dôvod sa delí na dve časti. Prvá časť sa zakladá na porušení povinnosti odôvodnenia a druhá časť na nesprávnom výklade, ako aj nesprávnom uplatnení ustanovení článku 9 ods. 1 a 3 smernice 2003/87. Následne v bodoch 71 až 78 uvedeného rozsudku Súd prvého stupňa preskúmal výhradu Komisie, podľa ktorej druhá časť druhého žalobného dôvodu bola novým žalobným dôvodom, ktorý Poľská republika uviedla v štádiu repliky, a preto mala byť v súlade s ustanoveniami článku 44 ods. 1 písm. c) a článku 48 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa vyhlásená za neprípustnú. Konštatoval, že argumentácia týkajúca sa porušenia článku 9 ods. 3 uvedenej smernice bola formulovaná už v štádiu žaloby a že dodatočné tvrdenia Poľskej republiky v štádiu repliky neboli rozšírením tejto časti. V bode 79 uvedeného rozsudku tak zamietol túto výhradu.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, uplatniteľného na konanie pred Súdom prvého stupňa podľa článku 53 prvého odseku tohto štatútu, a článku 44 ods. 1 písm. c) a d) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa musí byť v návrhu uvedený najmä predmet konania a musí obsahovať zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený.
Okrem toho z článku 48 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa vyplýva, že nové dôvody možno počas konania uviesť len vtedy, ak sú založené na nových právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že žalobný dôvod, ktorý predstavuje rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného skôr, priamo alebo implicitne v návrhu na začatie konania, sa musí považovať za prípustný (pozri najmä rozsudky z 19. mája 1983, Verros/Parlament,
306/81, Zb. s. 1755
, bod 9; z 13. novembra 2001, Dürbeck/Komisia,
C-430/00 P, Zb. s. I-8547
, bod 17; z 26. apríla 2007, Alcon/ÚHVT,
C-412/05 P, Zb. s. I-3569
, body 38 až 40; zo 17. júla 2008, Campoli/Komisia,
C-71/07 P, Zb. s. I-5887
, bod 63, a z 15. apríla 2010, Gualtieri/Komisia,
C-485/08 P, Zb. s. I-3009
, bod 37).
Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, Súd prvého stupňa sa však správne domnieval, že Poľská republika Komisii už od štádia podania žaloby vytýkala, že prekročila právomoci, ktoré jej priznáva článok 9 ods. 3 smernice 2003/87 a ktoré sa týkajú jej právomoci posudzovať národné alokačné plány. Žalobný dôvod týkajúci sa nesprávneho výkladu a uplatnenia tohto ustanovenia Komisiou sa totiž nachádzal, hoci iba vo forme náznaku, už v návrhu na začatie konania. Tento žalobný dôvod bol totiž súčasťou časti žaloby týkajúcej sa tvrdenia, podľa ktorého Komisia tým, že nepreskúmala údaje, ktoré Poľská republika predložila vo svojom národnom alokačnom pláne, a tým, že sa obmedzila na iba na uvedenie svojich vlastných údajov, prekročila svoje právomoci.
Ako uviedol Súd prvého stupňa v bode 75 napadnutého rozsudku, je nesporné, že Poľská republika v bode 54 svojho návrhu odkázala v rámci druhej časti žalobného dôvodu na článok 9 ods. 3 smernice 2003/87. Aj keď sa členský štát podrobnejšie a presnejšie vyjadril k tomuto tvrdeniu vo svojej replike, nič to nemení na tom, že mal v tejto súvislosti právo rozšíriť svoju argumentáciu.
Okrem toho treba pripomenúť, že článok 9 ods. 3 smernice 2003/87 predstavuje právny základ na prijatie sporného rozhodnutia a že existuje úzky vzťah medzi týmto odsekom 3 a odsekom 1 uvedeného článku. Ako uviedla generálna advokátka v bode 29 svojich návrhov, pokiaľ Komisia prekročí svoje právomoci kontroly národného alokačného plánu, ktoré jej priznáva článok 9 ods. 3 smernice 2003/87, zasiahne do právomocí členských štátov vypracovať svoj vlastný národný alokačný plán podľa odseku 1 tohto článku.
Z týchto úvah vyplýva, že Súd prvého stupňa tým, že vyhlásil druhú časť druhého žalobného dôvodu žaloby o neplatnosť za prípustnú, nevychádzal pri prijímaní svojho rozhodnutia z nesprávneho právneho posúdenia. Prvý odvolací dôvod musí byť preto zamietnutý.
O druhom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri výklade článku 9 ods. 3 smernice 2003/87
Svojim druhým odvolacím dôvodom Komisia Súdu prvého stupňa vytýka, že vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia pri výklade článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Komisia po tom, čo uviedla kritiku, pokiaľ ide o všeobecné poznámky Súdu prvého stupňa, a to najmä ohľadom povahy kontroly vykonávanej Komisiou podľa článku 9 ods. 3 uvedenej smernice, uviedla tvrdenia, ktoré je možné rozdeliť na dve časti, z ktorých prvá časť sa zakladá na údajnom porušení zásady rovnosti zaobchádzania a druhá časť na porušení cieľa tejto smernice.
O povahe kontroly právomoci Komisie podľa článku 9 ods. 3 smernice 2003/87
– Argumentácia účastníkov konania
Komisia pripomína, že podľa Súdu prvého stupňa Komisia tým, že nahradila údaje uvedené v poľskom NAP svojimi „vlastnými údajmi“, ktoré získala na základe svojej vlastnej metódy posudzovania národných alokačných plánov členských štátov, a tým, že stanovila maximálnu úroveň celkového množstva kvót, ktoré má Poľská republika prideliť, zmenila rozdelenie právomocí medzi Komisiou a členskými štátmi, tak ako stanovujú články 9 a 11 smernice 2003/87, a prekročila svoje právomoci.
Súd prvého stupňa tak nerešpektoval rozsah právomocí Komisie v oblasti analýzy národných alokačných plánov, tak ako vyplývajú z článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Tým, že posúdil kontrolnú právomoc Komisie ako „značne ohraničenú“, obmedzil sa na doslovné znenie prvej vety tohto ustanovenia bez toho, aby zohľadnil uvedené ustanovenie ako celok, cieľ uvedenej smernice alebo zásadu rovnosti zaobchádzania.
Kontrolná právomoc Komisie, tak ako je stanovená v článku 9 smernice 2003/87, sa nemala vykladať ako právomoc kontrolovať akty na prebratie smernice. Kontrola
ex ante
národných alokačných plánov sa totiž odlišuje od kontroly
ex post
podľa článku 226 ES, podľa ktorého Komisia musí rešpektovať výber členských štátov, pokiaľ ide o formu a prostriedky na účely dosiahnutia výsledku stanoveného touto smernicou. Uvedený článok 9 má normatívnu povahu a priamo zaväzuje členské štáty. Voľnosť členských štátov pri vypracovaní národných alokačných plánov je vo významnej miere obmedzená odsekom 1 tohto článku, ako aj kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87. Okrem toho členské štáty by mali prihliadnuť k usmerneniam na účely vykonania týchto kritérií, ktoré vypracovala Komisia podľa článku 9 ods. 1 uvedenej smernice, ako aj k rokovaniam v rámci výboru uvedeného v článku 23 ods. 1 tejto smernice.
Poľská republika sa domnieva, že všetky tvrdenia uvedené Komisiou smerujú k potvrdeniu, že Komisia nedodržala rozsah svojich právomocí, tak ako ich vymedzuje smernica 2003/87. Tento členský štát uvádza, že nepozná prípad priameho uplatnenia článku 9 tejto smernice, pričom priznáva, že národný alokačný plán nepredstavuje klasické opatrenie na prebratie smernice. Členské štáty totiž musia najskôr prijať potrebné vnútroštátne opatrenia. Navyše Komisia poukázala na opatrenia kontroly
ex ante
takisto v iných oblastiach, napriek tomu, že ide o klasické formy prebratia smerníc. To by platilo najmä, pokiaľ ide o návrhy opatrení, ktoré členské štáty plánujú prijať v rámci smernice Európskeho Parlamentu a Rady 94/62/ES z 20. decembra 1994 o obaloch a odpadoch z obalov (
Ú. v. ES L 365, s. 10
; Mim. vyd. 13/013, s. 349).
Aj keby sa pripustila dôvodnosť úvah Komisie, podľa ktorých by z pohľadu účinnosti celého systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov bol rozumný iný výklad, než ten, ktorý poskytol Súd prvého stupňa, táto inštitúcia si nemôže na účely zlepšenia obsahu niektorých ustanovení Európskej únie priznať právomoci, ktoré jej nepriznal normotvorca Únie.
– Posúdenie Súdnym dvorom
Tvrdenia Komisie sa viažu k bodom 82 až 92 napadnutého rozsudku, ktoré sa týkajú rozdelenia právomocí medzi Komisiou a členskými štátmi, tak ako stanovujú články 9 a 11 smernice 2003/87.
Súd prvého stupňa v uvedených bodoch rozhodol, že členské štáty majú výlučnú právomoc jednak vypracovať svoj národný alokačný plán a jednak prijímať konečné rozhodnutia, ktorými sa stanovuje celkové množstvo emisných kvót skleníkových plynov, ktoré sa majú prideliť. V rámci výkonu svojej právomoci členské štáty disponujú určitou mierou voľnej úvahy. Komisia bola na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 oprávnená na jednej strane preskúmať, či sú národné alokačné plány zlučiteľné s kritériami uvedenými v tejto smernici, a na druhej strane zamietnuť plány z dôvodu nezlučiteľnosti s týmito kritériami. Kontrolná právomoc Komisie sa obmedzovala na preskúmanie zákonnosti.
V tomto prípade, ako správne uviedol Súd prvého stupňa v bodoch 84 a 89 napadnutého rozsudku, smernica 2003/87 na účely vykonania systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov jasne a výslovne stanovuje v článku 9 ods. 1 a 3 a článku 11 ods. 2 rozdelenie právomocí medzi Komisiou a členskými štátmi, pokiaľ ide o vypracovanie, kontrolu a vykonanie národných alokačných plánov. V súvislosti s vecným obmedzením kontrolnej právomoci a právomoci zamietnuť také plány je Komisia oprávnená overiť iba zlučiteľnosť opatrení prijatých členským štátom s kritériami uvedenými v prílohe III uvedenej smernice a ustanoveniami jej článku 10.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, nemožno Súdu prvého stupňa vytýkať, že v bode 82 napadnutého rozsudku vychádzal z článku 249 druhého odseku ES na účely posúdenia otázky rozdelenia právomocí medzi Komisiu a členské štáty, tak ako stanovujú články 9 a 11 smernice 2003/87. Zásada, podľa ktorej je smernica záväzná pre každý členský štát, ktorému je určená, a to vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pričom sa voľba foriem a metód ponecháva vnútroštátnym orgánom, sa v zásade uplatní vo vzťahu k celej smernici.
Je pravda, že môžu existovať veľké rozdiely, čo sa týka typov povinností, ktoré smernice ukladajú členským štátom, a výsledkov, ktoré sa nimi majú dosiahnuť. Takisto je nesporné, že ustanovenia smerníc, ktoré sa týkajú výlučne vzťahov medzi členskými štátmi a Komisiou, nemusia vyžadovať preberacie opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. novembra 2006, Komisia/Luxembursko,
C-32/05, Zb. s. I-11323
, body 35 a 36). Táto okolnosť však nemá vplyv na riešenie tohto sporu. Nemožno poprieť, že články 9 a 11 smernice 2003/87 upravujú príslušné úlohy Komisie a členských štátov v rámci prijímania národných alokačných plánov, a to konkrétne otázku rozdelenia právomocí medzi Komisiou a členskými štátmi. Tieto ustanovenia umožňujú určiť, či členské štáty disponujú, alebo nedisponujú mierou voľnej úvahy na účely vypracovania svojho plánu, a prípadne, aký je jej rozsah.
V tomto prípade nemožno poprieť, že smernica 2003/87 nestanovuje konkrétnu metódu na účely vypracovania národného alokačného plánu a stanovenia celkového množstva emisných kvót skleníkových plynov, ktoré majú byť pridelené. Práve naopak, príloha III bod 1 uvedenej smernice výslovne stanovuje, že členské štáty musia stanoviť celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť, pričom zohľadnia najmä národnú energetickú politiku a národný program v oblasti klimatických zmien.
Ako konštatoval Súd prvého stupňa v bode 88 napadnutého rozsudku, členské štáty disponujú určitou mierou voľnej úvahy pri prebratí smernice 2003/87, a teda aj pri výbere opatrení, ktoré považujú za najvhodnejšie na dosiahnutie výsledku stanoveného uvedenou smernicou v osobitnom kontexte vnútroštátneho trhu s energiou.
Pokiaľ ide o skutočnosť, že v súlade s článkom 9 smernice 2003/87 Komisia posudzuje národné alokačné plány v rámci kontroly
ex ante
, taká právomoc sa isto vo viacerých ohľadoch odlišuje od kontroly
ex post
stanovenej v článku 226 ES. Táto okolnosť však nemôže znamenať, že by kontrola
ex ante
musela ísť nad rámec kontroly zákonnosti.
Z uvedených skutočností vyplýva, že kritika zo strany Komisie smerujúca voči všeobecným úvahám Súdu prvého stupňa týkajúcim sa takého rozdelenia právomocí medzi Komisiu a členské štáty, aké stanovuje smernica 2003/87, musí byť odmietnutá.
O prvej časti druhého odvolacieho dôvodu založenej na porušení zásady rovnosti zaobchádzania
– Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že Súd prvého stupňa tým, že určil rozsah a obsah jej kontrolnej právomoci podľa článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, ktoré je v podstate výsledkom porušenia zásady rovnosti zaobchádzania.
Súd prvého stupňa predovšetkým zamietol tvrdenie, podľa ktorého táto zásada znamená, že zlučiteľnosť národných alokačných plánov s kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87 mala byť preskúmaná na základe metódy posudzovania vypracovanej Komisiou a na základe aktualizovaných údajov, ktoré, pokiaľ ide o všetky členské štáty, pochádzajú z toho istého zdroja. Okolnosť, že Komisia údajne prekročila svoje právomoci, vyplývala zo skutočnosti, že v prvom rade nekontrolovala zlučiteľnosť údajov nachádzajúcich sa v poľskom NAP s kritériami uvedenými v prílohe III tejto smernice.
Komisia tvrdí, že táto kritika mala byť skôr uplatnená v rámci prípadného porušenia povinnosti odôvodnenia, než v rámci porušenia článku 9 ods. 1 a 3 smernice 2003/87. V každom prípade táto kritika nie je dôvodná.
Predovšetkým tvrdenie, podľa ktorého Komisia nahradila „údaje“ použité v poľskom NAP „svojimi vlastnými údajmi“, je nedôvodné. V prípade údajov týkajúcich sa skutočných emisií CO2 použila v rámci kontroly poľského NAP údaje, ktoré pochádzali priamo od prevádzkovateľov zariadení uvedených v smernici 2003/87, ktoré boli overené v súlade s rozhodnutím č. 280/2004 a uverejnené v
Nezávislom protokole transakcií Spoločenstva
(CITL –
Community Independent Transaction Log
). Čo sa týka predpokladov vývoja hrubého domáceho produktu (HDP) na obdobie rokov 2005 až 2010, tie sa zakladali na vnútroštátnych štatistikách vypracovaných v spolupráci s vnútroštátnymi odborníkmi.
Následne pokiaľ ide o výklad článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 vzhľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania, skutočnosť, že každý členský štát používa svoje vlastné údaje získané na základe svojich vlastných kritérií, môže viesť k vzniku nerovnosti zaobchádzania medzi uvedenými štátmi. Predmet a cieľ tejto smernice, ako aj povinnosť oznámiť Komisii všetky národné alokačné plány približne v tom istom období potvrdili, že tieto plány „sa nachádzajú v porovnateľných situáciách“ a musia byť kontrolované na základe najnovších údajov za rovnaké obdobie, pokiaľ ide o emisie CO2 a dostupné predpoklady vývoja HDP za rovnaké obdobie pre všetky členské štáty. Koordinovaná kontrolná metóda, ktorá sa zakladá na použití údajov a/alebo parametrov pochádzajúcich z rovnakého zdroja a ktorá sa týka toho istého obdobia, bola odôvodnená najmä cieľmi smernice 2003/87, a to konkrétne cieľom znížiť emisie skleníkových plynov, prispieť k zachovaniu integrity vnútorného trhu a zamedziť narušeniu hospodárskej súťaže.
Odôvodnenie Súdu prvého stupňa bolo napokon v rozpore s odôvodnením, ktoré uplatnil vo svojom uznesení z 20. októbra 2008, BOT Elektrownia Bełchatów a i./Komisia (T-208/07). V tomto uznesení Súd prvého stupňa akceptoval časový rámec zmien, ktoré členské štáty vykonajú vo svojich národných alokačných plánoch, pričom rozhodol, že zo znenia smernice 2003/87, ako aj zo všeobecnej systematiky a cieľov systému, ktorý táto smernica zavádza, vyplýva, že členský štát je vždy oprávnený navrhnúť zmeny svojho plánu po jeho oznámení Komisii, a to až do prijatia rozhodnutia tohto členského štátu podľa článku 11 ods. 2 uvedenej smernice. Ak by bolo členskému štátu priznané časovo neobmedzené právo predkladať zmeny vo svojom národnom alokačnom pláne, ktoré by viedli k zvýšeniu celkového množstva kvót, ktoré majú byť pridelené po tom, čo boli k dispozícii najaktuálnejšie ekonomické údaje a/alebo predpoklady, cieľ tejto smernice a fungovanie systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov by boli odsúdené na neúspech.
Poľská republika navrhuje zamietnutie tejto časti druhého odvolacieho dôvodu. Smernica 2003/87 stanovuje Komisii povinnosť vykonať individuálnu analýzu každého národného alokačného plánu. Uvedená smernica nemá za cieľ, aby každý členský štát znížil „za každú cenu“ emisie skleníkových plynov, ale jej cieľom je vykonať záväzky stanovené v Kjótskom protokole, a to tak, aby bol hospodársky rozvoj narušený v čo najmenšej možnej miere. Komisia mala pri analýze národných alokačných plánov zohľadniť skutočnú situáciu každého z členských štátov, najmä stav realizácie cieľov stanovených v uvedenom protokole, individuálne potreby každého členského štátu spojené s osobitosťou ich hospodárstva alebo stupeň rozvoja národného hospodárstva. Rozdielne zaobchádzanie s členskými štátmi by bolo vzhľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania odôvodnené pri zohľadnení vlastností trhu s energiou každého členského štátu a stavu realizácie záväzkov uvedených v tomto protokole.
– Posúdenie Súdnym dvorom
Prvá časť druhého odvolacieho dôvodu sa týka bodov 100 až 120 napadnutého rozsudku. V uvedených bodoch Súd prvého stupňa konštatoval, že kontrolná právomoc, ktorú má Komisia podľa článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, sa obmedzuje na kontrolu zlučiteľnosti údajov uvedených v každom národnom alokačnom pláne s kritériami uvedenými v prílohe III tejto smernice a Komisii neumožňuje nahradiť údaje, ktoré uviedol členský štát vo svojom pláne, svojimi vlastnými údajmi. Členské štáty majú výlučnú právomoc vypracovať národný alokačný plán a prijať konečné rozhodnutie o celkovom množstve kvót, ktoré majú byť pridelené. Súd prvého stupňa v bode 104 uvedeného rozsudku spresnil, „že uplatnenie zásady rovnosti zaobchádzania so všetkými členskými štátmi nemôže viesť k zmene rozdelenia právomocí medzi členské štáty a Komisiu, ako je stanovené v [uvedenej] smernici“.
Najskôr treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zásada rovnosti zaobchádzania vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a s rozdielnymi situáciami rovnako, ak takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (pozri najmä rozsudok zo 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a i.,
C-127/07, Zb. s. I-9895
, bod 23).
Potreba dodržiavania tejto zásady však nemôže zmeniť také rozdelenie právomocí medzi Komisiu a členské štáty, aké stanovuje ustanovenie Únie. Ako bolo potvrdené v bode 47 tohto rozsudku, článok 9 ods. 3 smernice 2003/87 však zveruje Komisii výlučne právomoc preskúmať zákonnosť národných alokačných plánov, na základe ktorej môže zamietnuť plán, ktorý nie je zlučiteľný s kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87 alebo ustanoveniami článku 10 tejto smernice.
Pokiaľ ide o mieru kontroly, Súd prvého stupňa v bode 101 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že uvedená kontrolná právomoc sa nevyhnutne vzťahuje na údaje uvedené v poľskom NAP. Komisia má povinnosť skontrolovať výber údajov, ktorý uskutočnil dotknutý členský štát na účely vypracovania svojho plánu.
Za týchto podmienok Súdu prvého stupňa nemožno vytýkať, že sa domnieval, že Komisia mala povinnosť preskúmať údaje, ktoré vo svojom národnom alokačnom pláne uviedla Poľská republika. V prípade, že by Komisia mala mať pochybnosti v súvislosti s uvedenými údajmi, prináleží jej, aby príslušné vnútroštátne orgány požiadala o objasnenie, ba dokonca aby preukázala nezlučiteľnosť týchto údajov s kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87.
Tvrdenia, ktoré uviedla Komisia v súvislosti so súbežnou povahou kontroly národných alokačných plánov, nemôžu spochybniť tento záver. Tieto tvrdenia sa totiž zakladajú na nesprávnej koncepcii kontrolnej právomoci Komisie podľa článku 9 ods. 3 smernice 2003/87. Ako uviedla generálna advokátka v bode 68 svojich návrhov, prípadné rozdiely v súvislosti s údajmi a metódami posudzovania, ktoré použili členské štáty, sú prejavom ich miery voľnej úvahy, ktorú musí Komisia rešpektovať v rámci svojej kontroly zlučiteľnosti.
V tejto súvislosti treba uviesť, že Komisia môže zabezpečiť rovnosť zaobchádzania s členskými štátmi primerane tak, že s tým istým stupňom pozornosti preskúma plán predložený každým z nich. Treba takisto pripomenúť, že Komisia si môže zvoliť spoločný bod porovnania medzi plánmi, ktoré vypracoval každý z členských štátov. Ako Súd prvého stupňa uviedol v bode 102 napadnutého rozsudku, Komisia môže na tento účel predovšetkým vypracovať „svoju vlastnú metódu posudzovania národných alokačných plánov“ založenú na údajoch, ktoré považuje za najvhodnejšie, a použiť ju ako nástroj na porovnanie na účely overenia toho, či sú údaje uvedené v národných alokačných plánoch zlučiteľné s kritériami prílohy III smernice 2003/87.
Napokon tvrdenie Komisie, podľa ktorého Súd prvého stupňa tým, že sa domnieval, že Komisia nemohla nahradiť údaje, ktoré použila Poľská republika vo svojom pláne, údajmi, ktoré získala na základe svojej vlastnej metódy posudzovania, nesprávne posúdil tieto údaje ako „vlastné údaje“ Komisie, sa zakladá na nesprávnom výklade bodov 100 až 103 a 120 napadnutého rozsudku. Ako uviedla generálna advokátka v bode 76 svojich návrhov, Súd prvého stupňa tým, že konštatoval, že Komisia nemohla nahradiť údaje použité Poľskou republikou svojimi vlastnými údajmi, nekritizoval výber alebo zdroj údajov použitých Komisiou, ale skutočnosť, že Komisia nepreskúmala zlučiteľnosť údajov uvedených v poľskom NAP s kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87.
Vzhľadom na tieto skutočnosti treba prvú časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu založenej na nezohľadnení cieľa smernice 2003/87
– Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že Súd prvého stupňa pri výklade článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, pričom nezohľadnil cieľ sledovaný touto smernicou.
Kontrolná právomoc, ktorou podľa tohto ustanovenia disponuje Komisia, by sa mala chápať a vykladať vo svetle cieľov smernice 2003/87. Táto smernica však podľa svojho článku 1 zriaďuje systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve na podporu znižovania emisií skleníkových plynov finančne a ekonomicky výhodným spôsobom. Súdny dvor uznal vo svojom už citovanom rozsudku Arcelor Atlantique et Lorraine a i., že konečným cieľom tohto systému je ochrana životného prostredia a že uvedený systém podporuje a zvýhodňuje vyhľadávanie najnižších nákladov, aby sa dosiahlo zníženie týchto emisií. Z tohto rozsudku vyplývalo, že tento cieľ možno dosiahnuť len v prípade, že dopyt po kvótach prekročí ponuku na trhu s kvótami v Spoločenstve. Okrem toho podľa odôvodnenia č. 7 smernice 2003/87 musí zavedenie tohto systému prispieť k zachovaniu integrity vnútorného trhu a aby sa predišlo narušeniu hospodárskej súťaže.
Na rozdiel od toho, ako rozhodol Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku, kontrola vykonávaná Komisiou podľa článku 9 smernice 2003/87 nemôže byť „silno ohraničená“, obmedzená na samotné overenie údajov, ktoré členské štáty použili vo svojich národných alokačných plánoch. Navyše bolo možné
ex post
preukázať, že bezpodmienečné uznanie údajov o emisiách CO2 uvedených v poľskom NAP, ako aj navrhované celkové množstvo kvót, ktoré mali byť pridelené, mohli viesť k výsledku, ktorý je v rozpore nielen s kritériami č. 1 až 3 prílohy III smernice 2003/87, ale takisto mohli viesť k zvýšeniu cien emisných kvót CO2 na trhu.
Komisia takisto spochybňuje tvrdenie Súdu prvého stupňa, podľa ktorého sporným rozhodnutím bolo zmenené rozdelenie právomocí medzi Komisiu a členské štáty, tak ako stanovujú články 9 a 11 smernice 2003/87.
Poľská republika sa domnieva, že túto druhú časť druhého odvolacieho dôvodu treba zamietnuť. Zdôrazňuje, že uplatnenie teleologického výkladu uvedenej smernice nemohlo viesť k prisúdeniu opačného významu tomuto ustanoveniu, než vyplýva z jeho doslovného výkladu.
Okrem toho zníženie emisií skleníkových plynov nie je samostatným cieľom smernice 2003/87. Ani ustanovenia tejto smernice, ani fungovanie systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov a ani podpora znižovania emisií členskými štátmi sa nemôžu považovať za dôvody, ktoré by umožnili presvedčiť členské štáty, aby znížili svoje emisie, ktoré sú vyššie, než tie, ktoré vyžadujú medzinárodné záväzky Únie. Navyše uvedená smernica nemá za cieľ znížiť „za každú cenu“ emisie skleníkových plynov, ale znížiť tieto emisie prostredníctvom „čo najmenšieho zníženia hospodárskeho rozvoja a zamestnanosti“. Jej cieľom je zaviesť systém obchodovania s týmito emisnými kvótami v Spoločenstve, ktorý umožňuje uskutočniť tieto ciele „finančne a ekonomicky výhodným spôsobom“.
– Posúdenie Súdnym dvorom
Druhá časť druhého odvolacieho dôvodu sa týka bodov 121 až 131 napadnutého rozsudku. V uvedených bodoch sa Súd prvého stupňa domnieva, že Komisia tým, že v spornom rozhodnutí stanovila konkrétne množstvo kvót, v prípade ktorého sa akékoľvek prekročenie považovalo za nezlučiteľné s kritériami stanovenými v smernici 2003/87, a tým, že zamietla poľský NAP v rozsahu, v akom celkové množstvo kvót, ktoré v ňom bolo navrhnuté, presiahlo túto hranicu, prekročila hranice svojej kontrolnej právomoci podľa článku 9 ods. 3 tejto smernice.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že hlavným vyhláseným cieľom smernice 2003/87 je podstatné zníženie emisií skleníkových plynov tak, aby boli dodržané záväzky Únie a členských štátov v súvislosti s Kjótskym protokolom. Tento cieľ musí byť dosiahnutý tak, aby bol súčasne dodržaný súbor čiastkových cieľov, a za pomoci určitých nástrojov. Hlavným nástrojom je v tejto súvislosti systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov, ako to vyplýva z článku 1 smernice 2003/87 a jej odôvodnenia č. 2. Uvedený článok 1 stanovuje, že tento systém podporuje zníženie uvedených emisií za podmienok, ktoré sú ekonomicky výhodné. Ostatnými čiastkovými cieľmi, ktorým musí uvedený systém vyhovovať, sú, ako to vyplýva z odôvodnení č. 5 a 7 tejto smernice, najmä zachovanie hospodárskeho rozvoja a zamestnanosti, ako aj zachovanie integrity vnútorného trhu a podmienok hospodárskej súťaže.
V tomto prípade aj za predpokladu, že by prístup podporovaný Komisiou mohol zlepšiť fungovanie systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov Únie a umožnil tak účinnejšie dosiahnuť cieľ, ktorým je podstatné zníženie emisií skleníkových plynov, nemôže táto okolnosť zmeniť rozdelenie právomocí medzi Komisiou a členskými štátmi, ako je stanovené v článkoch 9 a 11 smernice 2003/87.
V takej oblasti delených právomocí, akou je ochrana životného prostredia, totiž normotvorcovi Únie prislúcha určiť opatrenia, ktoré považuje za potrebné na účely dosiahnutia sledovaných cieľov, pričom musí rešpektovať zásady subsidiarity a proporcionality zakotvené v článku 5 ES.
Vôľa normotvorcu Únie zveriť Komisii výlučne právomoc kontroly zlučiteľnosti národných alokačných plánov s kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87, a nie substitučnú alebo zjednocovaciu právomoc, ktorá by zahrnovala právomoc stanoviť maximálne množstvo emisných kvót skleníkových plynov, ktoré majú byť pridelené, vyplýva tak z článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, ako aj z prípravných prác na tejto smernici. Domnievať sa, že Komisia môže stanoviť také maximálne množstvo, by tak prekračovalo hranice teleologického výkladu tejto smernice a zverovalo by tejto inštitúcii právomoci, ktoré nemajú nijaký právny základ.
Ako vyplýva už z bodu 47 tohto rozsudku, Súd prvého stupňa tak v bode 89 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že z článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 jednoznačne vyplýva, že úloha Komisie sa obmedzuje na kontrolu zlučiteľnosti národného alokačného plánu členského štátu s kritériami uvedenými v prílohe III uvedenej smernice a ustanoveniami jej článku 10. Súd prvého stupňa sa správne domnieval, že Komisia je oprávnená overiť túto zlučiteľnosť a zamietnuť národný alokačný plán z dôvodu nezlučiteľnosti s týmito kritériami alebo ustanoveniami.
V tejto súvislosti treba uviesť, že normotvorca Únie, ktorý má jediný právomoc vykonať zmeny a doplnenia smernice 2003/87, považoval za nevyhnutné zmeniť a doplniť článok 9 tejto smernice na základe smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/29/ES z 23. apríla 2009, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2003/87/ES s cieľom zlepšiť a rozšíriť schému Spoločenstva na obchodovanie s emisnými kvótami skleníkových plynov (
Ú. v. EÚ L 140, s. 63
). Táto pozmeňujúca a doplňujúca smernica stanovuje zavedenie lepšie harmonizovaného systému, aby sa lepšie využili výhody, ktoré poskytuje systém obchodovania s emisiami, aby sa zabránilo narušeniam vnútorného trhu a aby sa uľahčilo prepojenie jednotlivých systémov obchodovania s emisiami.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého by bolo možné
ex post
preukázať, že bezpodmienečné uznanie údajov o emisiách CO2 a celkovom množstve emisných kvót skleníkových plynov, ktoré sú uvedené v poľskom NAP, by viedlo k výsledkom, ktoré sú v rozpore s kritériami č. 1 až 3 prílohy III smernice 2003/87, toto tvrdenie sa zakladá na nesprávnom výklade napadnutého rozsudku. Ako totiž uviedla generálna advokátka v bode 85 svojich návrhov, Súd prvého stupňa uznal, že Komisia môže zamietnuť národný alokačný plán, ktorý nie je zlučiteľný s kritériami uvedenými v tejto prílohe, a nedomnieval sa teda, že Komisia mala bezpodmienečne uznať údaje uvedené v poľskom NAP.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého v záujme hospodárnosti konania bolo potrebné, aby jej bola priznaná právomoc stanoviť maximálnu úroveň množstva emisných kvót skleníkových plynov, ktoré majú byť pridelené, je skutočne pravda, že taký prístup by zmenšil riziko prijatia následných rozhodnutí o zamietnutí národných alokačných plánov z dôvodu nezlučiteľnosti s kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87. V tejto súvislosti však treba zdôrazniť, že Komisia neprekročí svoje právomoci, ak vo výroku rozhodnutia o zamietnutí plánu uvedie, bez toho, aby záväzne určila maximálne množstvo takých kvót, že nezamietne zmeny a doplnenia tohto plánu, pokiaľ budú v súlade s návrhmi a odporúčaniami uvedenými v tomto rozhodnutí o zamietnutí. Taký postup je v súlade so zásadou lojálnej spolupráce medzi členskými štátmi a Komisiou a takisto zodpovedá cieľom hospodárnosti konania.
Z toho vyplýva, že Komisia nemá dôvod tvrdiť, že Súd prvého stupňa vo svojom výklade článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 neprihliadol na ciele, ktoré sleduje táto smernica. Druhá časť druhého odvolacieho dôvodu musí byť preto zamietnutá ako nedôvodná.
Keďže kritika, ktorú uviedla Komisia proti všeobecným úvahám Súdu prvého stupňa v súvislosti s takým rozdelením právomocí medzi Komisiou a členskými štátmi, aké stanovuje smernica 2003/87, bola zamietnutá a obe časti druhého odvolacieho dôvodu nemohli byť prijaté, musí byť tento odvolací dôvod zamietnutý ako nedôvodný.
O treťom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom výklade povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 253 ES a v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že Súd prvého stupňa poskytol nesprávny výklad rozsahu povinnosti odôvodnenia zakotvenej v článku 253 ES. Nesprávne sa totiž domnieval, že Komisia bezdôvodne a „bez relevantného odôvodnenia“ odmietla metódu ekonomickej analýzy použitú Poľskou republikou, ako aj údaje, ktoré Poľská republika uviedla vo svojom národnom alokačnom pláne. Nevyžadovalo sa však, aby odôvodnenie špecifikovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti. Toto odôvodnenie malo vyplývať z kontextu, v ktorom bol tento akt prijatý, ako aj zo všetkých právnych predpisov upravujúcich predmetnú oblasť. Napokon odôvodnenie sporného rozhodnutia bolo dostatočné na to, aby Poľská republika mohla porozumieť dôvodom, pre ktoré sa k predmetným údajom neprihliadlo a pre ktoré bola použitá metóda analýzy odmietnutá. Okrem toho tento členský štát mal k dispozícii skutkové a právne okolnosti, ktoré mu umožňovali pochopiť uvedené dôvody.
Poľská republika navrhuje, aby bol tento odvolací dôvod zamietnutý. Komisia nesprávne tvrdí, že povinnosť odôvodnenia rozhodnutia o zamietnutí poľského NAP mala „úzku povahu“ a že nebolo potrebné vysvetliť presné dôvody zamietnutia údajov a metód použitých v takom pláne.
Posúdenie Súdnym dvorom
Tretí odvolací dôvod sa týka bodov 135 až 153 napadnutého rozsudku, v rámci ktorých Súd prvého stupňa navyše skúmal dôvodnosť prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení povinnosti odôvodnenia. V bodoch 136 až 143 napadnutého rozsudku sa Súd prvého stupňa najskôr vyjadril k rozsahu tejto povinnosti. Po tom, čo pripomenul judikatúru týkajúcu sa článku 253 ES, v bode 143 tohto rozsudku rozhodol, že „Komisia má teda povinnosť v rámci výkonu svojej právomoci kontroly v súlade s článkom 9 ods. 3 smernice [2003/87] vysvetliť, v čom sú nástroje použité Poľskou republikou na vypracovanie [poľského] NAP nezlučiteľné s kritériami prílohy III a ustanoveniami článku 10 [tejto] smernice“. Súdny dvor následne v bodoch 144 až 152 uvedeného rozsudku konštatoval, že Komisia porušila uvedenú povinnosť. V bode 153 napadnutého rozsudku tak dospel k záveru, že táto prvá časť bola dôvodná.
Treba konštatovať, že tento odvolací dôvod, ako vyplýva z bodu 134 napadnutého rozsudku, smeruje proti nadbytočnému odôvodneniu napadnutého rozsudku a z tohto dôvodu, aj keby sa predpokladalo, že je dôvodný, by nemohol viesť k zrušeniu tohto rozsudku (pozri najmä rozsudky z 28. októbra 2004, van den Berg/Rada a Komisia,
C-164/01 P, Zb. s. I-10225
, bod 60, ako aj z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia,
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Zb. s. I-5425
, bod 148).
Otázka, či Komisia porušila povinnosť odôvodnenia, keď zamietla metódu ekonomickej analýzy použitú Poľskou republikou, ako aj údaje uvedené v poľskom NAP, nie je relevantná vzhľadom na posúdenie zo strany Súdneho dvora, keďže sa v bode 132 napadnutého rozsudku správne domnieval, že Komisia porušila ustanovenia článku 9 ods. 1 a 3 smernice 2003/87 jednak tým, že nahradila údaje uvedené v poľskom NAP svojimi vlastnými údajmi získanými na základe svojej vlastnej metódy posudzovania národných alokačných plánov, a jednak tým, že stanovila maximálnu úroveň celkového množstva kvót, ktoré má Poľská republika prideliť v období rokov 2008 až 2012.
Za týchto podmienok musí byť tento odvolací dôvod zamietnutý ako neúčinný.
O štvrtom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení v rámci analýzy neoddeliteľnej povahy článku 1 ods. 1, článku 2 ods. 1, ako aj článku 3 ods. 1 sporného rozhodnutia
Argumentácia účastníkov konania
Komisia vytýka Súdu prvého stupňa, že sa domnieval, že článok 1 ods. 1, článok 2 ods. 1, ako aj článok 3 ods. 1 sporného rozhodnutia sú neoddeliteľné od ostatných ustanovení sporného rozhodnutia, a že z tohto dôvodu zrušil toto rozhodnutie v celom rozsahu.
Napadnutý rozsudok vychádzal z nesprávneho pochopenia oddeliteľnej povahy ustanovení aktov Únie, ako aj z nesprávneho výkladu judikatúry, ktorú citoval Súd prvého stupňa v bode 156 napadnutého rozsudku, a sporného rozhodnutia. Podľa Komisie z ustálenej judikatúry vyplýva, že podmienka oddeliteľnosti nie je splnená, ak by čiastočné zrušenie aktu spôsobilo zmenu jeho podstaty. To však neplatí v prípade každej zmeny obsahu aktu. Zmena podstaty aktu by totiž viedla k zmene tohto aktu na taký akt, ktorý jeho autor nezamýšľal prijať alebo ho neprijal.
Komisia sa domnieva, že odseky 1 článkov 1 až 3 sporného rozhodnutia sú navzájom prepojené a že ostatné odseky článku 1, ako aj článku 2 tohto rozhodnutia sú oddeliteľné od odsekov 1 každého z týchto článkov. Navyše existovalo oddeliteľné prepojenie medzi kritériami č. 1 až 3 uvedenými v prílohe III smernice 2003/87 na jednej strane a kritériami č. 5, 6, 10 a 12 uvedenými v tejto prílohe na druhej strane tak, ako existovalo také prepojenie medzi celkovým množstvom kvót, ktoré sa majú prideliť, a ďalšími metódami týkajúcimi sa prípadných budúcich zmien národného alokačného plánu, ktoré sa nachádzajú v článku 3 ods. 2 a 3 uvedeného rozhodnutia.
Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor zamietol tento odvolací dôvod. Ustanovenia sporného rozhodnutia, ktorých neplatnosť bola konštatovaná v napadnutom rozsudku predstavujú podstatný prvok tohto rozhodnutia. Bez týchto ustanovení nemá uvedené rozhodnutie zmysel.
Posúdenie Súdnym dvorom
Štvrtý odvolací dôvod sa vzťahuje na body 155 až 162 napadnutého rozsudku, ktoré sa týkajú otázky, či sú článok 1 ods. 1, článok 2 ods. 1, ako aj článok 3 ods. 1 sporného rozhodnutia oddeliteľné alebo nie od ostatných častí tohto rozhodnutia a či Súd prvého stupňa správne zrušil toto rozhodnutie v celom rozsahu.
Ako Súd prvého stupňa správne pripomenul v bode 156 napadnutého rozsudku, čiastočné zrušenie aktu Únie je možné len vtedy, ak časti, ktorých zrušenie sa navrhuje, sú oddeliteľné od ostatných častí aktu (pozri najmä rozsudky z 10. decembra 2002, Komisia/Rada,
C-29/99, Zb. s. I-11221
, bod 45, a z 30. septembra 2003, Nemecko/Komisia,
C-239/01, Zb. s. I-10333
, bod 33; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok z 21. januára 2003, Komisia/Parlament a Rada,
C-378/00, Zb. s. I-937
, bod 30). Súdny dvor tiež opakovane rozhodol, že táto podmienka oddeliteľnosti nie je splnená, ak by čiastočné zrušenie aktu spôsobilo zmenu jeho podstaty (rozsudok z 24. mája 2005, Francúzsko/Parlament a Rada,
C-244/03, Zb. s. I-4021
, bod 13; pozri v tomto zmysle tiež rozsudky z 31. marca 1998, Francúzsko a i./Komisia,
C-68/94 a C-30/95, Zb. s. I-1375
, bod 257, ako aj Komisia/Rada, už citovaný, bod 46).
V tejto veci si overenie oddeliteľnosti článku 1 ods. 1, článku 2 ods. 1, ako aj článku 3 ods. 1 sporného rozhodnutia od ostatných častí tohto rozhodnutia vyžaduje preskúmanie rozsahu pôsobnosti týchto ustanovení, aby bolo možné posúdiť, či ich zrušenie zmení duch a podstatu uvedeného rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada,
C-540/03, Zb. s. I-5769
, bod 29).
Treba pripomenúť, že ustanovenia sporného rozhodnutia sú výsledkom negatívneho posúdenia Komisiou poľského NAP, tak ako bol oznámený Poľskou republikou. V článku 1 tohto rozhodnutia sú uvedené rôzne prípady nezlučiteľnosti tohto plánu s jedným alebo viacerými kritériami uvedenými v prílohe III smernice 2003/87. Článok 2 sporného rozhodnutia obsahuje záväzok Komisie, že nevznesie námietky voči plánu, ktorý bude prijatý v nadväznosti na toto rozhodnutie o zamietnutí v prípade, že dotknutý členský štát vykoná zmeny uvedené v odsekoch 1 až 5 uvedeného článku. Pokiaľ ide o článok 3 sporného rozhodnutia, jeho odsek 1 upravuje celkové množstvo emisných kvót skleníkových plynov, ktoré majú byť pridelené, a jeho odseky 2 a 3 obsahujú spresnenia týkajúce sa vykonania ostatných ustanovení uvedeného rozhodnutia.
Konkrétne pokiaľ ide o vzťah medzi článkom 1 ods. 1, článkom 2 ods. 1, ako aj článkom 3 ods. 1 sporného rozhodnutia na jednej strane a ostatnými ustanoveniami tohto rozhodnutia na druhej strane, treba konštatovať, že tieto ustanovenia tým, že všetky odkazujú na rôzne aspekty poľského NAP a rôzne kritériá uvedené v prílohe III smernice 2003/87, tvoria neoddeliteľný celok.
Na jednej strane nemožno poprieť, že stanovenie celkového množstva emisných kvót skleníkových plynov, ktoré majú byť pridelené (kritériá č. 1 až 3 prílohy III smernice 2003/87), uvedené v článku 1 ods. 1, článku 2 ods. 1, ako aj článku 3 ods. 1 sporného rozhodnutia, je hlavným prvkom národných alokačných plánov a je úzko prepojené s ostatnými prvkami týchto plánov.
Na druhej strane ako správne konštatoval Súd prvého stupňa v bodoch 157 a 158 napadnutého rozsudku, vzhľadom na štruktúru článku 1 sporného rozhodnutia by prípadné zrušenie niektorých jeho odsekov „viedlo k zníženiu počtu prípadov nezlučiteľnosti so smernicou [2003/87], ktoré boli konštatované v [spornom] rozhodnutí“. Pokiaľ ide o zrušenie niektorých odsekov článku 2 tohto rozhodnutia, to „by viedlo k ponechaniu záväzku Komisie nevzniesť výhrady proti [poľskému] NAP v platnosti, a súčasne by bol znížený počet zmien, pod podmienkou ktorých bol tento záväzok pôvodne daný“.
Nič však v uvedenom rozhodnutí neumožňuje predpokladať, že poľský NAP by sa mohol považovať za zlučiteľný so smernicou 2003/87 bez toho, aby v ňom boli vykonané všetky zmeny uvedené v tomto poslednom ustanovení.
Ako správne uviedol Súd prvého stupňa v bode 161 napadnutého rozsudku, prípadné zrušenie iba jedného z odsekov článku 1 sporného rozhodnutia, ako aj príslušného odseku článku 2 tohto rozhodnutia „by zamenilo [toto] rozhodnutie, podľa ktorého mohol byť [poľský] NAP prijatý pod podmienkou piatich konkrétnych zmien umožňujúcich napraviť päť prípadov nezlučiteľnosti s kritériami prílohy III smernice [2003/87], iným rozhodnutím, podľa ktorého by tento plán mohol byť prijatý pod podmienkou menšieho počtu zmien“.
Vzhľadom na tieto prvky treba konštatovať, že Súd prvého stupňa v bode 160 napadnutého rozsudku správne uviedol, že prípadné zrušenie jedného z odsekov článku 1 sporného rozhodnutia, ako aj príslušného odseku článku 2 tohto rozhodnutia by viedlo k zmene jeho podstaty.
Pokiaľ ide o článok 3 ods. 2 a 3 sporného rozhodnutia, stačí uviesť, že tieto ustanovenia obsahujú spresnenia týkajúce sa vykonávania iných ustanovení sporného rozhodnutia. V rozsahu, v akom sa článok 1 ods. 1, článok 2 ods. 1, ako aj článok 3 ods. 1 sporného rozhodnutia zrušujú, je tak článok 3 ods. 2 a 3 bezpredmetný.
Tieto závery nemôžu byť vyvrátené tvrdením Komisie, podľa ktorého by zmena podstaty aktu Únie znamenala iba jeho zmenu na akt, ktorý jeho autor nemal v úmysle prijať alebo ho neprijal. V tejto súvislosti stačí uviesť, že otázka, či by čiastočné zrušenie zmenilo podstatu aktu Únie, je objektívnym a nie subjektívnym kritériom súvisiacim s politickým zámerom orgánu, ktorý prijal sporný akt (pozri rozsudky Nemecko/Komisia, už citovaný, bod 37, ako aj Francúzsko/Parlament a Rada, už citovaný, bod 14).
Z uvedených skutočností vyplýva, že Súd prvého stupňa vo svojom rozsudku nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že článok 1 ods. 1, článok 2 ods. 1, ako aj článok 3 ods. 1 sporného rozhodnutia nie sú oddeliteľné od ostatných ustanovení tohto rozhodnutia a zrušil z tohto dôvodu toto rozhodnutie v celom rozsahu. Štvrtý odvolací dôvod je preto nedôvodný.
Vzhľadom na to, že nijaký z odvolacích dôvodov, ktoré uviedla Komisia, nebol prijatý, treba odvolanie zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch a Poľská republika navrhla zaviazať ju na náhradu trov konania, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
Podľa odseku 4 prvého pododseku uvedeného článku 69 Česká republika, Dánske kráľovstvo, Rumunsko, ako aj Spojené kráľovstvo, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.

3.
Česká republika, Dánske kráľovstvo, Rumunsko, ako aj Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: poľština.