CELEX: 62013CJ0152
Zahtjev za prethodnu odluku
Oporezivanje
Direktiva 2003/96/EZ
Oporezivanje energenata i električne energije
Iznimke
Energenti pohranjeni u standardnim spremnicima komercijalnih vozila i namijenjeni za korištenje kao gorivo u tim istim vozilima
Pojam ,standardni spremnik’ u smislu članka 24. stavka 2. navedene direktive
Spremnici koje su ugradili proizvođači karoserija ili distributeri proizvođača vozila

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 24. stavka 2. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (
SL L 283, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.).
Zahtjev je upućen u okviru postupka koji društvo Holger Forstmann Transporte GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Forstmann Transporte) vodi protiv Hauptzollamt Münster (Glavna carinska uprava Münster, u daljnjem tekstu: Hauptzollamt) u vezi s plaćanjem poreza na energiju u odnosu na dizel kupljen u Nizozemskoj i pohranjen u spremnicima kamiona koji pripada tom društvu, a namijenjen je za korištenje kao gorivo za to vozilo u Njemačkoj.
Pravni okvir
Pravo Unije
Devetnaesta uvodna izjava Direktive Vijeća 94/74/EZ od 22. prosinca 1994. o izmjeni Direktive 92/12/EEZ o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda, Direktive 92/81/EEZ o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja i Direktive 92/82/EEZ o usklađivanju stopa trošarina na mineralna ulja (
SL L 365, str. 46
.), glasila je:
„[...] primjereno je izričito propisati da su mineralna ulja, puštena u slobodnu potrošnju u jednoj državi članici, a nalaze se u spremnicima vozila i namijenjena su za korištenje kao gorivo u tim vozilima, oslobođena trošarine u drugoj državi članici kako se ne bi sprječavalo slobodno kretanje osoba i robe, kao i da ne dođe do dvostrukog oporezivanja“. [neslužbeni prijevod]
U tu svrhu Direktiva 94/74 izmijenila je Direktivu Vijeća 92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja (
SL L 316, str. 12
.) dodavši joj članak 8.a. U tom je članku bilo propisano ne samo takvo izuzeće za mineralna ulja pohranjena u standardnim spremnicima komercijalnih vozila nego je i pojašnjeno značenje pojma „standardni spremnici“, koji su definirani kao spremnici koje proizvođač trajno ugrađuje u svim prijevoznim sredstvima istoga tipa kao dotično prijevozno sredstvo, čija trajna ugradnja omogućuje izravno korištenje gorivom kao pogonskim gorivom i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza.
Direktiva 2003/96 stavila je izvan snage Direktivu 92/81, a njezin članak 8.a zamijenio je članak 24. prvonavedene direktive sa sličnim tekstom.
Članak 24. Direktive 2003/96/EZ propisuje:
„1.   Energenti pušteni u slobodnu potrošnju u jednoj državi članici, a nalaze se u standardnim spremnicima komercijalnih vozila i namijenjeni su za korištenje kao gorivo u tim istim vozilima, kao i oni u specijalnim spremnicima namijenjeni za održavanje, za vrijeme prijevoza, rada sustava koji je opremljen tim istim spremnicima, oslobođeni su trošarine u drugim državama članicama.
2.   Za potrebe ovog članka:
‚standardni spremnik’ znači:
—
spremnik koji proizvođač [trajno] ugrađuje u sva motorna vozila istoga tipa kao dotično vozilo, čija trajna ugradnja omogućuje da se gorivo izravno koristi kao pogonsko gorivo i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza. Plinski spremnici ugrađeni u motorna vozila namijenjeni za izravnu uporabu plina kao goriva i spremnici ugrađeni u ostale sustave, kojima vozilo može biti opremljeno, također se smatraju standardnim spremnicima,
—
spremnici koje proizvođač čvrsto ugrađuje u sve kontejnere istoga tipa kao dotični kontejneri i čija trajna ugradnja omogućuje da se gorivo izravno koristi za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza, kojima su opremljeni specijalni kontejneri.
‚Specijalni kontejner’ znači svaki uređaj opremljen specijalno namijenjenom napravom za sustav hlađenja, dovoda kisika, sustav toplinske izolacije ili druge sustave.“
Njemačko pravo
U članku 1. Zakona o porezu na energiju (Energiesteuergesetz) od 15. srpnja 2006. (BGBl. 2006. I, str. 1534.), u verziji mjerodavnoj za činjenice glavnog postupka (u daljnjem tekstu: EnergieStG) propisano je da energenti na poreznom području podliježu porezu na energiju. U tom pogledu, navedeni članak pojašnjava da se porezno područje u smislu EnergieStG‑a sastoji od njemačkog državnog područja uz iznimku područja Büsingena i otoka Helgoland.
Člankom 15. EnergieStG‑a u verziji koja je bila na snazi do 31. ožujka 2010. bilo je propisano:
„1.   Ako su energenti u smislu članka 4. ovoga Zakona, pušteni u slobodnu potrošnju u državi članici, nabavljeni u komercijalne svrhe, porezna obveza nastaje kada primatelj
1)
primi energente na poreznom području ili
2)
unese ili organizira unos na porezno područje energenata primljenih izvan poreznog područja. [...]
2.   Ako su energenti u smislu članka 4. ovoga Zakona, pušteni u slobodan promet u državi članici, uneseni na porezno područje u slučajevima koji nisu navedeni u stavku 1. prvoj rečenici točkama 1. i 2., porezna obveza nastaje kada ih se prvi put na poreznom području drži ili se njima koristi u komercijalne svrhe. Porezni obveznik je osoba koja ih drži ili se njima koristi. [...]
[...]
4.   Stavci 1. do 3. ovoga članka ne primjenjuju se
1)
na pogonska goriva pohranjena u standardnim spremnicima vozila, specijalnim kontejnerima, radnim strojevima i uređajima te rashladnim i klimatizacijskim uređajima,
2)
na pogonska goriva koja se prevoze u pričuvnim spremnicima vozila do ukupne količine od 20 litara,
3)
na loživa goriva pohranjena u spremniku za pomoćno grijanje vozila.
[...]“
Člankom 6. točkom 15. Zakona od 15. srpnja 2009. o izmjeni zakonâ o trošarinama (BGBl. 2009. I, str. 1870.) izmijenjen je navedeni članak 15. stavak 2. s učinkom od 1. travnja 2010. tako da sada glasi:
„Ako su energenti, poreznopravno pušteni u slobodnu potrošnju u državi članici u smislu članka 4. ovoga Zakona, uneseni na porezno područje u slučajevima koji nisu navedeni u stavku 1. prvoj rečenici točkama 1. i 2., porezna obveza nastaje kada ih se prvi put na poreznom području drži ili se njima koristi u komercijalne svrhe. To se ne primjenjuje ako se energenti koji se drže otpremaju u drugu državu članicu i prevozi ih se preko poreznog područja uz dopuštenu primjenu pratećeg dokumenta iz članka 34. Direktive [Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (
SL 2009, L 9, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.)]. Porezni obveznik je osoba koja energente šalje, drži ih ili se njima koristi. [...]“
Uredba za provedbu Zakona o porezu na energiju (Energiesteuer‑Durchführungsverordnung) od 31. srpnja 2006. (BGBl. 2006. I, str. 1753.), u verziji koja proizlazi iz članka 6. Uredbe od 5. listopada 2009. (BGBl. 2009. I, str. 3262.), u članku 41. definira pojam „standardni spremnici“ na sljedeći način:
„Standardni spremnici u smislu članka 15. stavka 4. točke 1., članka 16. stavka 1. druge rečenice točke 2., članka 21. stavka 1. treće rečenice točke 1. i članka 46. stavka 1. druge rečenice EnergieStG‑a su:
1)
spremnici koje proizvođač trajno ugrađuje u sva motorna vozila istog tipa kao što je dotično vozilo i koji omogućuju izravnu uporabu goriva za pogon vozilâ i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza;
2)
spremnici koje proizvođač trajno ugrađuje u sve kontejnere istog tipa i koji za vrijeme prijevoza omogućuju izravnu uporabu goriva za rad sustava hlađenja ili drugih sustava kojima su specijalni kontejneri opremljeni.
Ako se standardni spremnik sastoji od više spremnika goriva, postojanje zapornog ventila na cijevi između dvaju spremnika goriva ne utječe na kvalifikaciju“.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Forstmann Transporte njemački je prijevoznik robe u cestovnom prometu koji pruža usluge tranzitnog otpremništva. U tu svrhu nabavio je motorno vozilo od društva Daimler AG, koje je proizvođač kamiona. Tijekom postupka proizvodnje Daimler AG ugradio je u to vozilo spremnik goriva zapremnine od 780 litara. Planirajući naknadne preinake na tom vozilu Forstmann Transporte nije naručilo drugi spremnik od društva Daimler AG te mu je navedeno vozilo isporučeno samo s jednim spremnikom goriva.
Kako bi vozilo koje je proizveo Daimler AG moglo prevoziti standardizirane kontejnere i kontejnere s potpornim nogama bilo je nužno ugraditi nosače za izmjenjive sanduke, što navedeni proizvođač nije mogao izvesti u željenom obliku. Stoga je Forstmann Transporte posao ugradnje tih nosača na tom vozilu povjerio proizvođaču karoserija R&S Fahrzeugbau. Prilikom ugradnje R&S Fahrzeugbau morao je ukloniti spremnik goriva koji je postavio Daimler AG (u daljnjem tekstu: spremnik 1) jer bez uklanjanja spremnika te nosače nije bilo moguće ugraditi.
Usto, prilikom navedene preinake vozila R&S Fahrzeugbau ugradio je i drugi spremnik goriva zapremnine 780 litara (u daljnjem tekstu: spremnik 2), koji je prethodno nabavio od društva Hoppe Truck‑Tanks GmbH & Co. KG. Forstmann Transporte mogao je povjeriti ugradnju spremnika 2 izravno društvu Daimler AG, ali takvo rješenje nije bilo ekonomski isplativo s obzirom na to da bi u sklopu navedene preinake bilo potrebno ukloniti i spremnik 2. Technischer Überwachungsverein (Društvo za tehničke preglede) ispitalo je jesu li spremnici 1 i 2 u skladu s pravilima za registraciju cestovnih motornih vozila i nije istaknulo nikakve prigovore.
Vozila društva Forstmann Transporte redovito su se opskrbljivala u Nizozemskoj zbog povoljnije cijene goriva u toj zemlji. Vozilo o kojemu je riječ u glavnom postupku također se opskrbilo dizelom u Oldenzaalu (Nizozemska) i to 2. prosinca 2009. (495,03 litre u spremnik 2) i 14. veljače 2011. (618,92 litre u spremnik 1 i 570,50 litara u spremnik 2). Nakon što se vozilo tako opskrbilo gorivom, vozač je odmah prešao njemačko‑nizozemsku granicu prije nego što je nastavio svoju rutu u Njemačkoj. Gorivom se koristilo isključivo za pogon vozila.
Forstmann Transporte je 28. lipnja 2012. preventivno prijavio Hauptzollamtu opskrbu spremnika 2 dizelom u količini od 495,03 litre i 570,50 litara.
Nakon porezne prijave Hauptzollamt je rješenjem od 3. srpnja 2012. naložio plaćanje iznosa od 501,22 eura, i to 232,86 eura za punjenje od 2. prosinca 2009. i 268,36 eura za punjenje od 14. veljače 2011. na ime poreza na energiju za gorivo pohranjeno u spremniku 2. U skladu s tumačenjem nacionalnog prava koje proizlazi iz sudske prakse Bundesfinanzhofa (Saveznog financijskog suda) Hauptzollamt je zauzeo stav prema kojemu je obveza plaćanja poreza na energiju nastala zbog unosa dizela pohranjenoga u spremniku 2 u Njemačku kao goriva koje nije oslobođeno od poreza na energiju jer kod toga spremnika, koji je na vozilo postavljen nakon dovršetka vozila, nije riječ o standardnom spremniku, uzimajući u obzir činjenicu da ga nije trajno ugradio proizvođač šasije.
Nadalje, Hauptzollamt je rješenjem od 19. rujna 2012. naložio plaćanje iznosa od 291,14 eura na ime poreza na energiju za gorivo pohranjeno u spremniku 1. U skladu s navedenim tumačenjem Hauptzollamt je zauzeo stav prema kojemu ni dizel pohranjen u spremniku 1 nije oslobođen od poreza na energiju jer, s obzirom na njegovo uklanjanje i ponovnu ugradnju, ni taj spremnik koji je izvorno postavio Daimler AG nije trajno ugrađen od strane proizvođača šasije pa se ne može smatrati standardnim spremnikom.
Nakon što je uložio prigovore protiv tih rješenja koje je Hauptzollamt odbio, Forstmann Transporte podnio je na Finanzgericht Düsseldorf tužbu za poništenje navedenih rješenja.
U zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev ističe da bi, uzimajući u obzir aktualnu sudsku praksu Bundesfinanzhofa koju u konkretnom slučaju slijedi Hauptzollamt, tužbu trebalo odbiti. Naime, u skladu s tom sudskom praksom oslobođenje predviđeno člankom 15. stavkom 4. točkom 1. EnergieStG‑a ne može se primijeniti u glavnom postupku zato što pojam „standardnih spremnika“ kako su definirani u članku 41. prvoj rečenici točki 1. Uredbe za provedbu Zakona o porezu na energiju od 31. srpnja 2006., kojom se prenosi članak 24. stavak 2. prvi podstavak Direktive 2003/96, ne obuhvaća spremnike za gorivo koje su ugradili distributeri ili proizvođači karoserija. Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je Bundesfinanzhof u tom pogledu izrazio stajalište prema kojem se potonja odredba, inspirirana odredbama prava Unije u području carina, poput članka 112. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 918/83 od 28. ožujka 1983. o uspostavi sustava oslobođenja od carina u Zajednici (
SL L 105, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1315/88 od 3. svibnja 1988. (
SL L 123, str. 2
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 918/83), može tumačiti uzimajući u obzir presudu Suda Schoonbroodt (C‑247/97,
EU:C:1998:586
), koja se odnosila na pojam „standardnih spremnika“ u području carina i prema kojoj se oslobođenje predviđeno navedenim člankom 112. stavkom 1., koje treba usko tumačiti, ne može primijeniti na spremnike koje je ugradio distributer i proizvođač karoserija.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnju glede navedenog tumačenja Bundesfinanzhofa i dvoji oko toga je li potrebno usko tumačiti pojam „proizvođača“ iz članka 24. stavka 2. Direktive 2003/96 ili bi pak bilo primjerenije usvojiti široko tumačenje prema kojemu bi taj pojam obuhvatio i proizvođače karoserija i distributere. Navedeni sud smatra da bi se takvo tumačenje moglo opravdati svrhom članka 24. stavka 2. te direktive kako proizlazi iz devetnaeste uvodne izjave Direktive 94/74. Taj sud u tom pogledu ističe da se ta uvodna izjava odnosi na članak 8.a Direktive 92/81 zamijenjen navedenim člankom 24., koji je Sud u svojoj presudi Meiland Azewijn (C‑292/02,
EU:C:2004:499
) široko tumačio. Nasuprot tomu, prema shvaćanju suda koji je uputio zahtjev, usko tumačenje koje je prihvatio Bundesfinanzhof temelji se na presudi Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
), koja se odnosila na Uredbu br. 918/83 koja je, međutim, kako je Sud rekao u presudi Meiland Azewijn (
EU:C:2004:499
), imala drukčiji cilj od onoga koji se nalazi u pozadini odredaba o trošarinama, a koje su relevantne u glavnom postupku. Nadalje, sud koji je uputio zahtjev naglašava da se široko tumačenje navedenog pojma može opravdati uzimajući u obzir stvarne uvjete proizvodnje kamiona u kojoj sudjeluje nekoliko poduzeća kako bi se vozilo moglo opremiti u skladu sa specifičnim tehničkim i/ili ekonomskim zahtjevima za svako pojedino vozilo.
Ako pojam „proizvođač“ treba široko tumačiti, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da valja odrediti u kojem smislu treba tumačiti pretpostavku prema kojoj članak 24. stavak 2. prva alineja Direktive 2003/96 obuhvaća motorna vozila „istog tipa“. Naime, prema shvaćanju tog suda postupak proizvodnje u više etapa kako bi se zadovoljilo specifične tehničke i/ili ekonomske zahtjeve za svako pojedino vozilo logički isključuje serijsku proizvodnju određenih tipova vozilâ.
U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)
Treba li pojam ,proizvođač' iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive [2003/96] tumačiti tako da obuhvaća i proizvođače karoserije i distributere koji su spremnik goriva ugradili tijekom postupka proizvodnje vozila, a u postupku proizvodnje je zbog tehničkih i/ili ekonomskih razloga podjelom rada sudjelovalo nekoliko samostalnih poduzeća?
2)
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: kako u tim slučajevima treba tumačiti pretpostavku iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive 2003/96, prema kojoj mora biti riječ o motornim vozilima ‚istog tipa’?“
O prethodnim pitanjima
Svojim dvama pitanjima koja je prikladno zajedno ispitati sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „standardni spremnik“ iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive 2003/96 tumačiti tako da isključuje trajno ugrađene spremnike na komercijalnim vozilima koji su namijenjeni za izravnu opskrbu tih vozila gorivom ako te spremnike nije postavio proizvođač.
Na samom početku, kako je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 41. svojeg mišljenja, valja napomenuti da je na trenutačnom stupnju ekonomskog i tehničkog razvoja uobičajeno da se proizvodnja komercijalnih vozila obavlja u više etapa, pri čemu proizvođač proizvodi samo šasiju i kabinu, a ostatak ugrađuju specijalizirana poduzeća. Isto načelo vrijedi i za spremnike goriva. Proizvođači tako ne nude samo jednu vrstu spremnika za pojedine tipove vozila, nego različite spremnike prema predviđenoj namijeni vozila, tržištu kojemu je vozilo namijenjeno ili pak prema željama klijenta. Moguće je također, kao što je bio slučaj u glavnom postupku, da spremnik ne ugrađuje proizvođač, nego treći subjekt u kasnijoj fazi postupka proizvodnje vozila.
U tim je okolnostima teško, pa čak i gotovo nemoguće, odrediti ulazi li konkretan spremnik doista u kategoriju spremnika „koji proizvođač [trajno] ugrađuje u sva motorna vozila istoga tipa kao dotično vozilo“, kako proizlazi iz teksta definicije pojma „standardnog spremnika“ iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive 2003/96. Može se dogoditi da za određeni tip vozila nijedan spremnik ne odgovara toj definiciji i da, slijedom toga, korisnicima tog vozila bude uskraćena pogodnost oslobođenja iz članka 24. te direktive.
Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, za tumačenje određene odredbe prava Unije ne treba samo uzeti u obzir njezin tekst, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti osobito presudu Feltgen i Bacino Charter Company, C‑116/10,
EU:C:2010:824
, t. 12. i navedenu sudsku praksu). Isto tako, u slučaju kada je moguće odredbu prava Unije tumačiti na više načina, treba dati prednost onom tumačenju koje može sačuvati njezin koristan učinak (vidjeti presudu Lassal, C‑162/09,
EU:C:2010:592
, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
Zadani ciljevi konkretne odredbe navedeni su u devetnaestoj uvodnoj izjavi Direktive 94/74, prema kojoj se oslobođenje od trošarina u jednoj državi članici za gorivo pušteno u slobodnu potrošnju u drugoj državi članici, a nalazi se u spremnicima komercijalnih vozila, propisuje „kako se ne bi sprječavalo slobodno kretanje osoba i robe, kao i da ne dođe do dvostrukog oporezivanja“.
U tu svrhu zakonodavac Unije predvidio je da iznimno od općeg pravila iz članka 7. Direktive Vijeća 92/12/EEZ o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama, te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (
SL L 76, str. 1
.), prema kojem se trošarinska roba puštena u slobodnu potrošnju u jednoj državi članici i koja se u drugoj državi članici drži u komercijalne svrhe oporezuje u toj drugoj državi članici, energenti koji se kao gorivo nalaze u spremnicima komercijalnih vozila podliježu oporezivanju u državi članici u kojoj je to gorivo pušteno u slobodnu potrošnju. Naime, obveza prijavljivanja količine goriva pohranjenog u spremnicima vozila prilikom svakog prelaska unutarnje granice i potreba za naknadnim postavljanjem zahtjeva za povrat trošarine u državi članici u kojoj je kupljeno gorivo kako bi se izbjeglo dvostruko oporezivanje stvarale bi bitnu prepreku cestovnom prijevozu između država članica, a time i ograničenje razmjene na unutarnjem tržištu. Zato članak 24. Direktive 2003/96 ima za cilj nadvladati to ograničenje i osigurati slobodno kretanje štiteći pritom legitimne porezne interese država članica.
Kako bi se jamčilo ostvarenje te svrhe, nije bitno je li spremnik za gorivo u vozilo trajno ugradio proizvođač ili treći subjekt. Naprotiv bitno je, kako je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 32. i 47. mišljenja, služi li spremnik izravnoj opskrbi vozila gorivom za pogon i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava.
Tu analizu potkrjepljuje i druga rečenica u članku 24. stavku 2. prvoj alineji Direktive 2003/96, prema kojoj „[p]linski spremnici ugrađeni u motorna vozila [...] također se smatraju standardnim spremnicima“. Naime, uobičajeno je da navedene plinske spremnike ne ugrađuju proizvođači, a još manje se može reći da ih se ugrađuje „u sva motorna vozila istoga tipa“ jer su obično motorna vozila izvorno namijenjena za pogon na gorivo od naftnih derivata, a ne na plin. Zato spremnike za plin obično postavljaju specijalizirana poduzeća, neovisna o proizvođaču.
To pojašnjenje koje proizlazi iz navedene druge rečenice odražava volju zakonodavca da široko definira pojam „standardnih spremnika“ kako korisnicima vozila sa spremnicima za plin ne bi nepravedno bila uskraćena pogodnost oslobođenja iz članka 24. Direktive 2003/96. Premda je točno da se taj ustupak, kako je i nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 49. mišljenja, u vrijeme kada su se spremnici za benzin ili dizel obično ugrađivali serijski mogao ograničiti na spremnike za plin, neupitno je da on na trenutačnom stupnju ekonomskog i tehničkog razvoja izgradnje vozila u etapama nije dovoljan. Slijedom toga, ako navedena direktiva propisuje da je plin pohranjen u spremnicima koje je ugradio treći subjekt obuhvaćen predmetnim oslobođenjem, iz istog razloga mora postojati mogućnost da se pogodnost toga oslobođenja ostvari i u pogledu benzina ili dizela pohranjenog u takvim spremnicima.
Stoga, kao što je Sud zauzeo stav u točki 41. presude Meiland Azewijn (
EU:C:2004:499
) u vezi s člankom 8.a Direktive 92/81, i članak 24. Direktive 2003/96 treba široko tumačiti. Pojam „standardni spremnik“ iz članka 24. stavka 2. posebno se ne može tumačiti tako da su trajno ugrađeni spremnici na komercijalnim vozilima namijenjeni izravnoj opskrbi tih vozila gorivom isključeni ako te spremnike nije postavio proizvođač.
Nadalje, suprotno tvrdnjama Hauptzollamta, taj zaključak nije protivan presudi Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
). Naime, u tom pogledu valja naglasiti da u predmetu koji je doveo do potonje presude Sud nije tumačio odredbu direktive o oporezivanju energenata na unutarnjem tržištu, poput članka 24. Direktive 2003/96, nego odredbu Uredbe br. 918/83 u području carina u vezi s konkretnim belgijskim zakonodavstvom. Međutim, ta dva akta imaju različite ciljeve (vidjeti u tom smislu presudu Meiland Azewijn,
EU:C:2004:499
, t. 40.).
Usto, premda je točno da je Sud u točki 20. presude Schoonbroodt (
EU:C:1998:586
) izjavio da „definicije pojma ‚standardni spremnici’ koje se nalaze u različitim odredbama koje mogu biti relevantne ne pokazuju značajno odstupanje u kontekstu predmeta u glavnom postupku“, činjenica je da se argumentacija Suda u toj presudi temelji na sudskoj praksi u području carina, a ne na svrsi odredbe koja je donesena u okviru unutarnjeg tržišta.
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja na prethodna pitanja valja odgovoriti tako da pojam „standardni spremnik“ iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da ne isključuje trajno ugrađene spremnike na vozilima koje nije postavio proizvođač, pod uvjetom da ti spremnici omogućuju izravno korištenje goriva kako za pogon navedenih vozilâ tako i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Pojam „standardni spremnik“ iz članka 24. stavka 2. prve alineje Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije treba tumačiti tako da ne isključuje trajno ugrađene spremnike na vozilima koje nije postavio proizvođač, pod uvjetom da ti spremnici omogućuju izravno korištenje goriva kako za pogon navedenih vozilâ tako i, prema potrebi, za rad sustava hlađenja ili drugih sustava za vrijeme prijevoza.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački