CELEX: 62010CJ0384
Romos konvencija dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės
Darbo sutartis
Šalių pasirinkimas
Teisės, taikytinos nesant šalių pasirinkimo, privalomos normos
Šios teisės nustatymas
Darbuotojas, dirbantis keliose susitariančiosiose valstybėse

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti
1980 m. birželio 19 d. Romoje (OL L 266, p. 1, toliau – Romos konvencija), 6 straipsnio, susijusio su individualiomis darbo
sutartimis, aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp J. Voogsgeerd, gyvenančio Zandvorte (Nyderlandai), ir
Navimer SA
(toliau –
Navimer
), Mertert (Liuksemburgas) įsteigtos įmonės, dėl išeitinės kompensacijos mokėjimo J. Voogsgeerd už tai, kad buvo nutraukta
jo su šia įmone sudaryta darbo sutartis.

Teisinis pagrindas

Taisyklės dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės
Romos konvencijos 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šios Konvencijos taisyklės taikomos sutartinėms prievolėms esant bet kuriai situacijai, susijusiai su skirtingų valstybių
teisės pasirinkimu.“
Romos konvencijos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Sutarčiai taikoma šalių pasirinkta teisė. Pasirinkimas turi būti tiksliai išreikštas ar aiškiai parodytas sutarties sąlygomis
arba bylos aplinkybėmis. Šalys gali pasirinkti visai sutarčiai ar tik jos daliai taikytiną teisę.“
Šios konvencijos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu šalys nepasirinko taikytinos teisės pagal 3 straipsnį, taikoma valstybės, su kuria sutartinė prievolė yra labiausiai
susijusi, teisė. <…>“
Romos konvencijos 6 straipsnyje numatyta:
„1. Nepaisant 3 straipsnio nuostatų, sutarties šalių teisė pasirinkti individualiai darbo sutarčiai taikytiną teisę neatima
darbuotojo teisės į apsaugą, kurią jam suteikia privalomos teisės normos, jeigu, nesant pasirinkimo, būtų taikytina teisė
pagal šio straipsnio 2 dalį.
2.      Nepaisant 4 straipsnio nuostatų, pagal 3 straipsnį šalims nepasirinkus sutarties teisės, darbo sutarčiai taikoma:
a)      valstybės, kurioje vykdydamas sutartį darbuotojas paprastai dirba, teisė, net jeigu jis laikinai dirba kitoje valstybėje;
arba
b)      jei darbuotojas paprastai nedirba darbo nė vienoje valstybėje – valstybės, kurioje yra darbdavio verslo vieta, teisė,
išskyrus atvejus, kai iš aplinkybių visumos galima daryti išvadą, kad sutartis yra labiau susijusi su kita valstybe, ir šiuo
atveju sutarčiai taikoma tos valstybės teisė.“

Nacionalinė teisė
1990 m. lapkričio 9 d. Liuksemburgo įstatymo dėl Liuksemburgo viešojo jūros registro įsteigimo (
Mémorial
, A 1990, p. 808) 80 straipsnyje numatyta:
„Neteisėtas jūrininkų atleidimas iš darbo suteikia teisę pareikšti ieškinį dėl žalos kartu su palūkanomis atlyginimo.
Neteisėtu ir socialiniu bei ekonominiu požiūriu nepriimtinu laikomas atleidimas iš darbo, kuris prieštarauja įstatymui ir
(arba) nėra pagrįstas tikromis ir svarbiomis priežastimis.
Ieškinys dėl žalos, atsiradusios dėl neteisėto jūrininko sutarties nutraukimo, atlyginimo turi būti pareikštas darbo teismui
per tris mėnesius nuo pranešimo apie atleidimą iš darbo ar jo pagrindimo.
Terminas nutraukiamas, kai jūrininkas, jo atstovas arba profesinė sąjunga pateikia darbdaviui rašytinį skundą.“
1978 m. liepos 3 d. Belgijos darbo sutarties įstatymo (
Belgisch Staasblad
, 1978 m. rugpjūčio 22 d.) 39 straipsnyje nustatyta:
„Neterminuotos darbo sutarties atveju šalis, nutraukianti sutartį be svarbios priežasties arba nesilaikydama 59, 82, 83, 84 ir
115 straipsniuose numatyto pranešimo apie atleidimą iš darbo termino, turi sumokėti kitai šaliai kompensaciją, kuri atitinka
darbo užmokesčio už pranešimo apie atleidimą iš darbo laikotarpį arba už likusį tokį laikotarpį dydį.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2001 m. rugpjūčio 7 d. J. Voogsgeerd Antverpene (Belgija) įsteigtos įmonės
Naviglobe NV
(toliau –
Naviglobe
) buveinėje sudarė neterminuotą darbo sutartį su
Navimer
. Šalys susitarė, kad šiai darbo sutarčiai bus taikoma Liuksemburgo teisė.
Nuo 2001 m. rugpjūčio iki 2002 m. balandžio J. Voogsgeerd dirbo vadovaujančiu inžinieriumi
Navimer
priklausiusiuose laivuose „MS Regina“ ir „Prince Henri“, kurie plaukiojo Šiaurės jūroje.
2002 m. balandžio 8 d. laišku
Navimer
pranešė J. Voogsgeerd atleidžianti jį iš darbo. 2003 m. balandžio 4 d. jis pareiškė ieškinį
arbeidsrechtbank te Antwerpen
(Antverpeno darbo teismas)
Naviglobe
ir
Navimer
, kuriuo prašė iš šių įmonių solidariai priteisti sumokėti jam išeitinę kompensaciją, numatytą 1978 m. liepos 3 d. Belgijos
darbo sutarties įstatyme, ir palūkanas, taip pat atlyginti bylinėjimosi išlaidas.
Grįsdamas ieškinį J. Voogsgeerd pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalį teigė, kad privalomos Belgijos darbo teisės normos
taikytinos neatsižvelgiant į tai, kokią taikytiną teisę šalys pasirinko. Šiuo atžvilgiu jis tvirtina, kad darbo sutartis jį
siejo ne su Liuksemburgo įmone
Navimer
, o su Belgijos įmone
Naviglobe
ir kad savo darbą jis iš principo dirbo Belgijoje, kur gaudavo
Naviglobe
nurodymus ir kur grįždavo po kiekvienos kelionės.
2004 m. lapkričio 12 d. sprendimu
arbeidsrechtbank te Antwerpen
pripažino, kad neturi teritorinės jurisdikcijos nagrinėti
Navimer
pareikštą ieškinį. Tačiau
Naviglobe
pareikštą ieškinį jis pripažino priimtinu, bet nepagrįstu.
Dėl šio sprendimo J. Voogsgeerd pateikė apeliacinį skundą
arbeidshof te Antwerpen
(Antverpeno darbo teismas). Pripažinęs savo teritorinę jurisdikciją šis teismas, pirma, iš esmės atmetė
Naviglobe
atžvilgiu pateiktus reikalavimus motyvuodamas tuo, kad ieškovas pagrindinėje byloje neįrodė, jog dirbo šioje bendrovėje.
Antra, kiek tai susiję su darbo santykiais su
Navimer
,
arbeidshof te Antwerpen
nusprendė, kad, atsižvelgiant į visas nagrinėjamas aplinkybes, J. Voogsgeerd paprastai dirbo ne vienoje valstybėje narėje,
šiuo atveju Belgijoje, ir kad dėl šios priežasties Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktas netaikytinas. Šiuo klausimu
jis konstatavo, pirma, kad ieškovas pagrindinėje byloje nebuvo sudaręs darbo sutarties su
Naviglobe
, kad darbo užmokestį jam mokėjo
Navimer
ir kad jis buvo apsidraudęs Liuksemburgo ligonių kasoje ir, antra, kad jis neįrodė, jog iš principo dirbo Belgijos teritoriniuose
vandenyse. Todėl
arbeidshof te Antwerpen
nusprendė, kad pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktą darbo sutarčiai turi būti taikomos privalomos Liuksemburgo
teisės normos, nes
Navimer
yra verslo vieta, kur J. Voogsgeerd buvo įdarbintas.
Kaip matyti iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą,
arbeidshof te Antwerpen
pripažino įrodytomis aplinkybes, kurias J. Voogsgeerd pateikė grįsdamas apeliacinį skundą ir kuriomis siekė, kad Antverpenas
būtų laikomas vieta, iš kurios jis išplaukdavo ir kurioje gaudavo su savo užduotimis susijusius nurodymus.
Tačiau šis teismas nusprendė, kad pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktą darbo sutarčiai taikytina tik Liuksemburgo
teisė ir kad ieškinį dėl žalos, patirtos dėl neteisėto šios sutarties nutraukimo, atlyginimo reikia atmesti, nes jis pareikštas
pasibaigus trijų mėnesių senaties terminui, numatytam 1990 m. lapkričio 9 d. Liuksemburgo įstatymo dėl viešojo jūros registro
įsteigimo 80 straipsnyje.
J. Voogsgeerd pateikė kasacinį skundą dėl sprendimo dalies, susijusios su
Navimer
, kuri liko vienintelė atsakovė pagrindinėje byloje. Kasacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, kurią
arbeidshof te Antwerpen
padarė nustatydamas darbo sutarčiai taikytiną teisę.
Grįsdamas kasacinį skundą ieškovas pagrindinėje byloje tvirtino, kad
arbeidshof te Antwerpen
pažeidė Romos konvencijos 1, 3, 4 ir 6 straipsnius, kai nusprendė, kad aplinkybės, kurias ieškovas nurodė siekdamas įrodyti,
jog paprastai dirba Belgijoje vadovaujamas
Naviglobe
, yra nereikšmingos svarstant šios konvencijos nuostatų, visų pirma jos 6 straipsnio 2 dalies b punkto, taikymą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad jei šios aplinkybės teisingos, Antverpene įsteigta
Naviglobe
galėtų būti laikoma verslo vieta, su kuria J. Voogsgeerd sieja faktiniai darbo santykiai, kaip tai suprantama pagal Romos
konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktą.
Šiomis aplinkybėmis
Hof van Cassatie
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal [Romos konvencijos] 6 straipsnio 2 dalies b punktą valstybė, kurioje yra verslo vieta, kur darbuotojas įdarbintas, –
tai ta valstybė, kurioje yra darbdavio verslo vieta, kur darbuotojas įdarbintas pagal darbo sutartį, ar valstybė, kurioje
yra darbdavio verslo vieta, kurioje darbuotojas faktiškai dirba, net jei jis paprastai dirba ne vienoje ir toje pačioje valstybėje?
2.      Ar vieta, į kurią darbuotojas, kuris paprastai dirba ne vienoje ir toje pačioje valstybėje, turi atvykti ir gauti instruktažą
bei nurodymus dėl savo veiklos, turi būti laikoma faktine darbo vieta, kaip ji suprantama pirmajame klausime?
3.      Ar darbdavio verslo vieta, kurioje darbuotojas faktiškai dirba, kaip tai suprantama pirmajame klausime, turi atitikti tam
tikrus formalius reikalavimus, pavyzdžiui, turėti teisinį subjektiškumą, o gal pakanka, kad tai būtų faktinė verslo vieta?
4.      Ar kitos bendrovės, su kuria bendrovė darbdavė turi santykių, verslo vieta gali būti laikoma verslo vieta, kaip ji suprantama
trečiajame klausime, net jei darbdavys šiai kitai bendrovei ir nėra perleidęs įgaliojimų duoti nurodymus?“

Dėl prejudicinių klausimų

Pirminės pastabos
Teisingumo Teismas yra kompetentingas nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, pateiktą vieno iš dviejų Belgijos teismų,
kuriems tokia teisė suteikta pagal Pirmojo protokolo dėl Teisingumo Teismo atliekamo Romos konvencijos aiškinimo (OL C 27,
1998, p. 47), įsigaliojusio 2004 m. rugpjūčio 1 d., 2 straipsnio a punktą.
Savo klausimuose prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar aplinkybės, kaip antai: faktinė
darbuotojo darbo vieta, vieta, kur jis turi būti ir kur gauna administracinius nurodymus, būtinus darbui atlikti, faktinė
darbdavio verslo vieta, reikšmingos nustatant darbo sutarčiai taikytiną teisę pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalį.
Visų pirma reikia priminti, kad Romos konvencijos 6 straipsnyje įtvirtintos specialios kolizinės normos, susijusios su individualiomis
darbo sutartimis, kurios nukrypsta nuo bendrųjų normų, įtvirtintų šios konvencijos 3 ir 4 straipsniuose, atitinkamai susijusiuose
su laisve pasirinkti taikytiną teisę ir su kriterijais taikytinai teisei nustatyti, nesant pasirinkimo.
Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sutarties šalių teisė pasirinkti individualiai darbo sutarčiai taikytiną
teisę neatima darbuotojo teisės į apsaugą, kurią jam suteikia teisės, kuri būtų taikytina sutarčiai, nesant pasirinkimo, privalomos
normos. Šio straipsnio 2 dalyje nustatyti darbo sutarties ryšio kriterijai, kuriais remiantis turi būti nustatoma
lex contractus
, nesant šalių pasirinkimo.
Šie kriterijai yra, pirma, valstybės, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijus (6 straipsnio 2 dalies a punktas)
ir papildomai, jei tokios vietos nėra, vietos, „kurioje yra darbdavio verslo vieta“, kriterijus (6 straipsnio 2 dalies b punktas).
Be to, pagal šios 2 dalies paskutinį sakinį šie du ryšio kriterijai netaikomi, kai iš aplinkybių visumos galima daryti išvadą,
kad sutartis yra labiau susijusi su kita valstybe, ir šiuo atveju sutarčiai taikoma tos valstybės teisė.
Pagrindinėje byloje neginčijama, kad sutarties šalys kaip
lex contractus
pasirinko Liuksemburgo teisę. Tačiau, nepaisant šio pasirinkimo, išlieka klausimas, kokia teisė taikytina sutarčiai, nes
ieškovas pagrindinėje byloje savo teisę gauti išeitinę kompensaciją grindžia privalomomis Belgijos teisės normomis. Kaip matyti
iš šio sprendimo 19 punkto, J. Voogsgeerd tvirtina, kad apeliacinis teismas, kuris remdamasis Romos konvencijos 6 straipsnio
2 dalies b punktu nusprendė, kad nagrinėjamai sutarčiai taikytina Liuksemburgo teisė, pažeidė kelias šios konvencijos nuostatas,
visų pirma jos 6 straipsnį. Šiuo klausimu jis teigia, kad dirbdamas neturėjo jokio kontakto su
Navimer
ir kad prieš išplaukdamas turėjo atvykti į
Naviglobe
, kuri jam duodavo nurodymus.
Savo klausimuose
Hof van Cassatie
iš esmės prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalį, ypač šios nuostatos b punkte nurodytą
valstybės, kurioje yra verslo vieta, kurioje darbuotojas įdarbintas, ryšio kriterijų.
Tačiau reikia priminti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika priimant prejudicinius sprendimus, nors prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi taikyti Sąjungos teisės normą nagrinėjamai bylai ir įvertinti nacionalinės teisės
nuostatą šios normos atžvilgiu, Teisingumo Teismas turi pateikti šiam teismui Sąjungos teisės aiškinimą, kuris jam galėtų
būti naudingas vertinant šios nuostatos pasekmes (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Anomar ir kt.
, C‑6/01, Rink. p. I‑8621, 37 punktą ir nurodytą teismo praktiką), iš visos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus
Sąjungos teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (šiuo klausimu žr. 1987 m. gruodžio 8 d. Sprendimo
Gauchard
, 20/87, Rink. p. 4879, 7 punktą).
Nors nagrinėjamoje byloje pateikti klausimai susiję su Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktu, reikia konstatuoti,
kad, kaip pažymėjo generalinė advokatė išvados 60 punkte ir kaip teigė Belgijos vyriausybė ir Europos Komisija, pagrindinėje
byloje nagrinėjamus darbo santykius apibūdinančios aplinkybės, kurias paminėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas motyvuodamas savo prašymą, labiau tenkina Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte numatytus kriterijus negu
numatytuosius šios nuostatos b punkte.
Be to, reikia priminti, kad siekiant nustatyti taikytiną teisę pirmiausia reikia atsižvelgti į pagrindinėje byloje nagrinėjamos
darbo sutarties ryšio su vieta, kur darbuotojas paprastai dirba, kriterijų ir kad šio kriterijaus taikymas pašalina galimybę
taikyti papildomą vietos, kur yra verslo vieta, kur darbuotojas įdarbintas, kriterijų.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas 2011 m. kovo 15 d. Sprendime
Koelzsch
(C‑29/10, Rink. p. I‑0000) išaiškino Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą taip, kad pirmiausia, remiantis tokiomis
aplinkybėmis, kaip pateiktos J. Voogsgeerd, reikia nustatyti, ar darbuotojas iš esmės dirba tik vienoje valstybėje.
Iš Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies teksto matyti, kad teisės aktų leidėjas siekė nustatyti kriterijų, į kuriuos reikia
atsižvelgti nustatant darbo sutarčiai taikytiną teisę, hierarchiją.
Tokį aiškinimą taip pat pagrindžia Romos konvencijos 6 straipsniu siekiamo tikslo užtikrinti tinkamą darbuotojo apsaugą analizė.
Kaip jau yra pripažinęs Teisingumo Teismas, šios konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtintą valstybės, kurioje
darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijų reikia aiškinti plačiai, o to paties straipsnio 2 dalies b punkte numatytą „darbdavio
verslo vietos“ kriterijų reikėtų taikyti tada, kai bylą nagrinėjantis teismas negali nustatyti valstybės, kurioje paprastai
dirbama (žr. minėto Sprendimo
Koelzsch
43 punktą).
Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtintas kriterijus taikomas ir tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje
byloje, kai darbuotojas dirba keliose susitariančiosiose valstybėse, jei bylą nagrinėjantis teismas gali nustatyti valstybę,
su kuria darbas glaudžiai susijęs (žr. minėto Sprendimo
Koelzsch
44 punktą).
Tokiu atveju valstybės, kurioje paprastai dirbama, kriterijus turi būti aiškinamas plačiai ir suprantamas kaip susijęs su
vieta, kurioje arba iš kurios darbuotojas faktiškai vykdo savo profesinę veiklą, ir, jei nėra verslo centro, vieta, kurioje
jis vykdo didžiąją dalį savo veiklos (žr. minėto Sprendimo
Koelzsch
45 punktą).
Todėl įvertindamas darbo jūrų sektoriuje, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pobūdį bylą nagrinėjantis teismas privalo
atsižvelgti į visas darbuotojo veiklą apibūdinančias aplinkybes ir visų pirma nustatyti, kurioje valstybėje yra vieta, iš
kurios darbuotojas vykdo vežimą, gauna nurodymus dėl vežimo ir organizuoja savo darbą, ir vieta, kurioje yra darbo priemonės.
(žr. minėto Sprendimo
Koelzsch
48 ir 49 punktus).
Jei konstatuojama, kad vieta, iš kurios darbuotojas vykdo vežimą ir gauna nurodymus dėl jų, yra ta pati, ši vieta turi būti
laikoma vieta, kur jis paprastai dirba, kaip tai suprantama pagal 6 straipsnio 2 dalies a punktą. Kaip minėta šio sprendimo
32 punkte, vietos, kur darbuotojas paprastai dirba, kriterijus taikomas pirmiausia.
Todėl darbo santykius apibūdinančios aplinkybės, minimos sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, t. y. faktinė
darbo vieta, vieta, kur darbuotojas gauna nurodymus, arba vieta, kur jis turi atvykti prieš vykdydamas užduotis, yra reikšmingos
nustatant šiems darbo santykiams taikytiną teisę, nes jei šios vietos yra toje pačioje valstybėje, bylą nagrinėjantis teismas
gali nuspręsti, kad situacija priskirtina Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte reglamentuojamiems atvejams.
Taigi Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas visų pirma
turi nustatyti, ar valstybė, kurioje darbuotojas, vykdydamas sutartį, paprastai dirba, yra valstybė, kurioje arba iš kurios,
atsižvelgiant į visas tą darbą apibūdinančias aplinkybes, darbuotojas faktiškai vykdo pagrindinius įsipareigojimus darbdaviui.
Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad negali priimti sprendimo nagrinėjamoje byloje pagal
minėtos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą, reikia atsakyti į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktus klausimus.

Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Pirmajame ir antrajame klausimuose, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
iš esmės klausia, ar sąvoką „darbdavio verslo vieta“, kaip ji suprantama pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktą,
reikia suprasti kaip įmonės verslo vietą, kurioje darbuotojas faktiškai dirba ir, jei taip, ar šis ryšys matyti iš aplinkybės,
kad darbuotojas reguliariai turi atvykti į šią įmonę ir gauti iš jos nurodymus.
Kaip matyti iš šio sprendimo 39 ir 40 punktų, jei bylą nagrinėjantis teismas konstatuoja, kad darbuotojas turi nuolat atvykti
į tą pačią vietą, kur gauna nurodymus, šis teismas gali nuspręsti, kad darbuotojas šioje vietoje paprastai dirba, kaip tai
suprantama pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą. Šios aplinkybės, apibūdinančios faktinį darbą, susijusios
su darbo sutarčiai taikytinos teisės nustatymu pagal šį ryšio kriterijų ir negali būti reikšmingos taikant ir Romos konvencijos
6 straipsnio 2 dalies b punktą.
Kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 65‑68 punktuose, šios nuostatos aiškinimas, kad siekiant nustatyti darbdavio
verslo vietą reikia atsižvelgti į aplinkybes, susijusias ne tik su darbo sutarties sudarymu, prieštarautų šios nuostatos tekstui
ir tikslui.
Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte vartojamas žodis „įdarbinimas“ – aiški nuoroda į sudarytą darbo sutartį arba,
esant faktiniams darbo santykiams, į darbo santykių atsiradimą, o ne į faktinio darbuotojo darbo tvarką.
Be to, sisteminė 6 straipsnio 2 dalies b punkto analizė atskleidžia, kad šioje nuostatoje minimas papildomas kriterijus taikomas
tik tada, kai darbo santykiai klostosi ne vienoje valstybėje narėje. Todėl tik siauras papildomo kriterijaus aiškinimas gali
užtikrinti galimybę visiškai numatyti, kokia teisė bus taikytina darbo sutarčiai.
Kadangi įmonės verslo vietos, kur darbuotojas dirba, kriterijus nėra susijęs su darbo sąlygomis, aplinkybė, kad ši įmonė įsteigta
vienoje ar kitoje vietoje, nėra reikšminga nustatant šią verslo vietą.
Tik tuo atveju, kai su įdarbinimo procedūra susijusios aplinkybės leidžia konstatuoti, kad darbo sutartį sudariusi įmonė iš
tiesų veikė kitos įmonės vardu ir jos naudai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų nuspręsti, kad
Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punkte įtvirtintas ryšio kriterijus nurodo valstybės, kurioje yra pastarosios įmonės
verslo vieta, teisę.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vertindamas turėtų atsižvelgti ne į aplinkybes, susijusias su
darbo atlikimu, bet tik į aplinkybes, susijusias su sutarties sudarymu, kaip antai darbo skelbimą paskelbusią įmonę ir pokalbį
dėl darbo organizavusią įmonę, ir nustatyti faktinę šios įmonės buvimo vietą.
Bet kuriuo atveju, kaip minėjo generalinė advokatė išvados 73 punkte, pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies paskutinę
pastraipą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali atsižvelgti į kitas darbo santykių aplinkybes, jei paaiškėja,
kad aplinkybės, susijusios su dviem šiame straipsnyje minimais ryšio kriterijais, t. y. įprastinio darbo vieta ir verslo vieta,
kur darbuotojas įdarbinamas, leidžia manyti, kad sutartis labiau susijusi su kita valstybe, o ne su nurodytomis šiuose kriterijuose.
Taigi į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad sąvoką „darbdavio verslo vieta“, kaip ji suprantama pagal Romos
konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktą, reikia suprasti tik kaip verslo vietą, kur darbuotojas buvo įdarbintas, o ne vietą,
kur jis faktiškai dirba.

Dėl trečiojo klausimo
Trečiajame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar norint taikyti Romos konvencijos
6 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytą ryšio kriterijų verslo vieta turi atitikti tam tikrus formalius reikalavimus, pavyzdžiui,
turėti teisinį subjektiškumą.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad iš šios nuostatos teksto aiškiai matyti, jog ji susijusi ne tik su įmonės veiklos
vienetais, turinčiais teisinį subjektiškumą, nes sąvoka „verslo vieta“ susijusi su bet kokiu nuolatiniu įmonės padaliniu.
Todėl verslo vieta pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktą gali būti ne tik filialai ir atstovybės, bet ir
kiti vienetai, pavyzdžiui, įmonės biuras, net jei jie neturi teisinio subjektiškumo.
Tačiau, kaip pabrėžė Komisija ir minėjo generalinė advokatė išvados 81 punkte, pagal šią nuostatą reikalaujama verslo vietos
stabilumo. Taigi, jei kitos valstybės įmonės atstovas apsilanko valstybėje tik norėdamas įdarbinti darbuotojus, tai negali
būti laikoma verslo vieta, kuri sutartį sieja su šia valstybe. Tai prieštarautų Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punkte
numatytam ryšio kriterijui, kuris nėra sutarties sudarymo vieta.
Tačiau jei toks atstovas keliauja į valstybę, kurioje darbdavys turi nuolatinę savo bendrovės atstovybę, būtų galima visiškai
pagrįstai manyti, kad ši atstovybė yra „verslo vieta“, kaip ji suprantama pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktą.
Be to, iš principo reikia, kad verslo vieta, į kurią atsižvelgiama norint taikyti ryšio kriterijų, priklausytų darbuotoją
įdarbinusiai įmonei, t. y. būtų jos struktūros sudedamoji dalis.
Remiantis šiais motyvais, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktas turi
būti aiškinamas taip, kad teisinio subjektiškumo turėjimas nėra reikalavimas, kurį turi atitikti darbdavio verslo vieta, kaip
ji suprantama pagal šią nuostatą.

Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtajame – paskutiniame – klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar taikant Romos konvencijos
6 straipsnio 2 dalies b punkte numatytą ryšio kriterijų kitos įmonės, o ne įmonės darbdavės verslo vieta gali būti laikoma
verslo vieta, net jei įgaliojimai duoti nurodymus jai nebuvo perleisti.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis klausimas kyla, nes ieškovas tvirtina nurodymus visada gaudavęs iš
Naviglobe
, o nagrinėjamu laikotarpiu šios įmonės direktorius buvo ir
Navimer
, įmonės, kuri formaliai įdarbino ieškovą pagrindinėje byloje, direktorius.
Kalbant apie pirmąją aplinkybę, reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 39 ir 40 punktų, į šią aplinkybę reikia
atsižvelgti nustatant vietą, kur paprastai dirbama, pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą, nes tai susiję
su darbo atlikimu.
Kiek tai susiję su ieškovo pagrindinėje byloje teiginiu, kad
Naviglobe
ir
Navimer
direktorius buvo tas pats asmuo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, koks iš tiesų yra
šių dviejų įmonių santykis, kad būtų galima nustatyti, ar
Naviglobe
yra
Navimer
paskirta personalo darbdavė. Bylą nagrinėjantis teismas visų pirma turi atsižvelgti į objektyvius duomenis, leidžiančius
nustatyti, kad reali padėtis skiriasi nuo tos, kuri nurodyta sutartyje (pagal analogiją žr. 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo
Eurofood IFSC
, C‑341/04, Rink. p. I‑3813, 37 punktą).
Atliekant šį vertinimą
Navimer
minėta aplinkybė, t. y. kad ji neperdavė
Naviglobe
įgaliojimų duoti nurodymus, yra viena iš aplinkybių, į kurias reikia atsižvelgti, bet pati savaime nėra lemiama nustatant,
ar darbuotoją iš tiesų įdarbino kita įmonė, o ne ta, kuri nurodyta kaip darbdavė.
Tik jei viena iš šių dviejų įmonių veikė kitos naudai, pirmosios įmonės verslo vieta gali būti laikoma priklausančia antrajai
pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punkte numatytą ryšio kriterijų.
Remiantis tuo, kas pasakyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip: Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktas
turi būti aiškinamas taip, kad kitos įmonės, su kuria įmonė, formaliai nurodyta kaip darbdavė, turi santykių, verslo vieta
gali būti laikoma „verslo vieta“, jei objektyvūs duomenys leidžia nustatyti, kad reali padėtis skiriasi nuo tos, kuri nurodyta
sutartyje, net jei įgaliojimai duoti nurodymus tai kitai įmonei formaliai nebuvo perleisti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje, 6 straipsnio
2 dalis turi būti aiškinama taip, kad bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas visų pirma turi nustatyti, ar valstybė, kurioje
darbuotojas, vykdydamas sutartį, paprastai dirba, yra valstybė, kurioje arba iš kurios, atsižvelgiant į visas tą darbą apibūdinančias
aplinkybes, darbuotojas faktiškai vykdo pagrindinius įsipareigojimus darbdaviui.
2.
Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad negali priimti sprendimo nagrinėjamoje byloje pagal
minėtos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą, Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip:
–
sąvoką „darbdavio verslo vieta“ reikia suprasti tik kaip verslo vietą, kur darbuotojas buvo įdarbintas, o ne vietą, kur jis
faktiškai dirba,
–
teisinio subjektiškumo turėjimas nėra reikalavimas, kurį turi atitikti darbdavio verslo vieta, kaip ji suprantama pagal šią
nuostatą,
–
kitos įmonės, su kuria įmonė, formaliai nurodyta kaip darbdavė, turi santykių, verslo vieta gali būti laikoma „verslo vieta“,
jei objektyvūs duomenys leidžia nustatyti, kad reali padėtis skiriasi nuo tos, kuri nurodyta sutartyje, net jei įgaliojimai
duoti nurodymus tai kitai įmonei formaliai nebuvo perleisti.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.