CELEX: 62008CJ0047
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Článok 43 ES
Sloboda usadiť sa
Notári
Podmienka štátnej príslušnosti
Článok 45 ES
Účasť na výkone verejnej moci
Smernica 89/48/EHS

Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že na prístup
k notárskemu povolaniu stanovilo podmienku štátnej príslušnosti a v súvislosti s týmto povolaním neprebralo smernicu Rady
89/48/EHS z 21. decembra 1988 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného
vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov (Ú. v. ES L 19, 1989, s. 16; Mim. vyd. 05/001, s. 337), zmenenú a doplnenú
smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2001/19/ES zo 14. mája 2001 (Ú. v. ES L 206, s. 1; Mim. vyd. 05/004, s. 138, ďalej
len „smernica 89/48“), nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 43 ES a 45 ES, ako aj zo smernice 89/48.

Právny rámec

Právo Únie
Dvanáste odôvodnenie smernice 89/48 stanovuje, že „všeobecný systém uznávania diplomov vyššieho vzdelania neovplyvňuje uplatňovanie
článku [45 ES]“.
Článok 2 smernice 89/48 znie:
„Táto smernica sa bude vzťahovať na ktoréhokoľvek štátneho príslušníka členského štátu, ktorý si želá vykonávať regulované
povolanie v hostiteľskom členskom štáte v samostatnom zárobkovom postavení alebo ako zamestnanec.
Táto smernica sa nebude vzťahovať na povolania, ktoré sú predmetom samostatnej smernice stanovujúcej opatrenia na vzájomné
uznávanie diplomov členskými štátmi.“
Notárske povolanie nebolo upravené nijakou právnou úpravou podobnou tej, ktorá je uvedená v tomto článku 2 druhom odseku.
Smernica 89/48 stanovila lehotu na prebratie, ktorá v súlade s jej článkom 12 uplynula 4. januára 1991.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií (Ú. v. EÚ L 255, s. 22)
podľa svojho článku 62 zrušila smernicu 89/48 s účinnosťou od 20. októbra 2007.
Odôvodnenie č. 41 smernice 2005/36 uvádza, že „táto smernica sa nedotýka uplatňovania článku 39 ods. 4 [ES] a článku 45 [ES]
týkajúcich sa najmä notárov [, najmä pokiaľ ide o notárov –
neoficiálny preklad
]“.

Vnútroštátna právna úprava
Všeobecná organizácia notárskeho povolania
V zmysle belgického právneho poriadku notári svoju činnosť vykonávajú ako slobodné povolanie. Organizáciu notárskeho povolania
upravuje zákon z 25. ventôse roku XI zahŕňajúci organizáciu notárskeho povolania v znení zákona zo 4. mája 1999 (ďalej len
„zákon zo 16. marca 1803“).
Podľa článku 1 prvého odseku tohto zákona sú notári „štátom určené osoby, ktoré vydávajú akékoľvek listiny a zmluvy, ktorým
účastníci konania musia alebo chcú priznať právnu povahu verejnej listiny, a osvedčujú čas ich vyhotovenia, ponechávajú ich
v úschove, zabezpečujú ich súdne doručovanie a odosielanie“.
Článok 5 ods. 1 uvedeného zákona stanovuje, že „notári vykonávajú svoju činnosť v obvode súdu, v ktorom majú sídlo“. Podľa
článku 9 ods. 1 prvého pododseku zákona z 16. marca 1803 si okrem prípadov, keď notára určí súd, môže každá strana svojho
notára slobodne vybrať. Počet notárov, miesto výkonu ich funkcie a ich sídlo určuje kráľ v súlade s ustanoveniami článku 31
toho istého zákona.
Podľa článku 50 zákona zo 16. marca 1803 môže notár svoje povolanie vykonávať samostatne alebo spoločne s viacerými vymenovanými
notármi, ktorých sídlo sa nachádza v rovnakom obvode súdu, alebo v rámci profesijného združenia notárov.
Odmenu notárov stanovuje zákon v súlade s ustanoveniami kráľovského nariadenia zo 16. decembra 1950 o odmenách a náhradách
notárov.
V súlade s článkom 35 ods. 3 zákona zo 16. marca 1803, aby mohla byť osoba v Belgicku vymenovaná za notárskeho kandidáta,
musí mať predovšetkým belgickú štátnu príslušnosť.
Notárske činnosti
Čo sa týka jednotlivých notárskych činností podľa belgického právneho poriadku, je nepopierateľné, že hlavná úloha notára
spočíva vo vydávaní verejných listín. Úkon notára je buď povinný, alebo dobrovoľný, v závislosti od skutočnosti, ktorú má
osvedčiť. Týmto úkonom notár konštatuje splnenie všetkých podmienok požadovaných zákonom na vydanie listiny, ako aj právnu
spôsobilosť a spôsobilosť na právne úkony dotknutých účastníkov.
Verejná listina je definovaná v článku 1317 Občianskeho zákonníka nachádzajúcom sa v kapitole VI s názvom „o preukazovaní
záväzkov a platieb“ hlavy III knihy III tohto zákonníka. Podľa tohto článku uvedená listina je „listina potvrdená úradníkom
verejnej moci, ktorý je v mieste, kde bola listina vyhotovená, a na základe požadovaných náležitostí oprávnený konať“.
Podľa článku 19 zákona zo 16. marca 1803 sa notárska zápisnica považuje za verejnú listinu a je vykonateľná na celom území
Belgického kráľovstva.
V článku 1319 Občianskeho zákonníka sa spresňuje, že „zmluva spísaná vo forme verejnej listiny je právne záväzná pre účastníkov
zmluvy, ich dedičov alebo právnych nástupcov a nemožno ju právne napadnúť“.
Článok 1322 toho istého zákonníka stanovuje, že „súkromná listina spísaná bez účasti notára, ktorá bola uznaná osobou, proti
ktorej je namietaná, alebo sa za takto uznanú považuje podľa právnych predpisov, je právne záväzná pre osoby, ktoré ju podpísali,
ako aj pre ich dedičov a právnych nástupcov a nemožno ju právne napadnúť, podobne ako verejnú listinu“.
V súlade s článkom 516 súdneho poriadku sú oprávnení zabezpečovať výkon súdnych rozhodnutí, ako aj aktov, ktoré sú exekučnými
titulmi, iba súdni exekútori, pokiaľ nie je zákonom stanovené inak. Články 1395 a 1396 tohto poriadku stanovujú, že všetky
návrhy týkajúce sa najmä spôsobov výkonu rozhodnutí sa predkladajú súdu príslušnému na výkon rozhodnutí. Tento súd dbá na
dodržiavanie právnych predpisov v oblasti výkonu rozhodnutí. Môže aj bez návrhu požiadať osoby poverené výkonom verejnej moci
alebo úradníkov a osoby na to poverené ministerstvom o predloženie správy o stave konania.
Pokiaľ ide o činnosti spočívajúce v osvedčovaní, belgický právny poriadok zveruje notárom najmä nasledujúce úlohy.
V súlade s článkami 1148 až 1173 súdneho poriadku notár vykonáva niektoré činnosti v oblasti zapečaťovania a odstránenia pečate.
Zapečatenie a odstránenie pečate povoľuje zmierovací súd. V prípade mimoriadnej naliehavosti môže zmierovací súd nariadiť
dočasné odstránenie pečate a určí notára, ktorý bude zastupovať neprítomné osoby, a ďalšieho notára, ktorý zabezpečí súpis
majetku a dohliadne na jeho zabezpečenie.
Podľa článkov 1175 až 1184 uvedeného poriadku je notár poverený vykonaním súpisu majetku v prípade dedičstva, vyporiadania
bezpodielového spoluvlastníctva manželov alebo podielového spoluvlastníctva. Vyhotovenie uvedeného súpisu sa bežne predkladá
na schválenie zmierovaciemu súdu, pričom súpis majetku sa následne vyhotoví v podobe notárskej zápisnice. V prípade nezrovnalostí
o tom notár informuje uvedený súd.
Úlohu notára v rámci určitého predaja budov upravujú články 1186 až 1190 súdneho poriadku. Na to, aby bolo možné k uvedenému
predaju pristúpiť, musia dotknuté osoby v prípadoch stanovených zákonom vopred podať na zmierovací súd žiadosť o povolenie.
V prípade, že uvedený súd žiadosti vyhovie, poverí notára, aby tento predaj uskutočnil.
Notárovi sú takisto zverené niektoré činnosti v oblasti súdneho vyporiadania v súlade s článkami 1207 až 1224 uvedeného poriadku.
Príslušnému súdu prislúcha vopred nariadiť súdne vyporiadanie a prípadne za podmienok, ktoré stanoví, odkázať účastníkov konania
na jedného alebo dvoch notárov, ktorých v prípade, že sa účastníci konania nedohodnú na výbere notára, určí bez návrhu. Po
tom, ako bol hnuteľný a nehnuteľný majetok ohodnotený alebo predaný, notár vypracuje návrh vyporiadania spoluvlastníctva na
účely rozdelenia majetku. Súd rozhoduje o prípadných sporoch, schvaľuje uvedený návrh vyporiadania alebo ho vráti poverenému
notárovi, aby vyhotovil doplňujúci návrh vyporiadania alebo návrh vyporiadania, ktorý je v súlade s pokynmi súdu.
Notár v súlade s článkom 1560 a nasl. súdneho poriadku vykonáva takisto niektoré činnosti v oblasti zabezpečenia a predaja
nehnuteľného majetku v rámci výkonu rozhodnutia. Podľa týchto ustanovení začne vykonávacie konanie na základe exekučného titulu
najprv poverený súdny exekútor, ktorý dlžníka vyzve na zaplatenie dlhu. Dlžníkovi je následne stanovená lehota na splnenie
tejto povinnosti. Po uplynutí tejto lehoty v prípade, že si dlžník medzičasom povinnosť nesplnil, súdny exekútor dotknutý
nehnuteľný majetok zabezpečí, po čom nasleduje zápis uvedeného zabezpečenia nehnuteľného majetku do registra hypoték. Na základe
návrhu podaného veriteľom súd poverený výkonom rozhodnutí určí notára, ktorého poverí dražbou alebo priamym predajom dotknutého
majetku, ak bol tento predaj povolený súdom, a stanovením poradia uspokojenia pohľadávok. V prípade dražby poverený notár
vyhotoví zápis, ktorý uvádza deň predaja a obsahuje údaj o sume vyplatenej v prospech veriteľov. Ak by boli v súvislosti so
zápisom podané námietky, notár o tom vyhotoví zápisnicu, zastaví všetky úkony a predloží vec súdu. Články 1395 a 1396 uvedeného
poriadku spomenuté v bode 19 tohto rozsudku sa uplatňujú na zabezpečenie a predaj nehnuteľného majetku v rámci výkonu rozhodnutia.
Notár v súlade s pravidlami stanovenými v článkoch 1639 až 1654 súdneho poriadku vystupuje takisto v konaní o určenie poradia
uspokojovania pohľadávok veriteľov po skončení dražby. Poverený notár vyhotoví zápisnicu o rozdelení výťažku z predaja, alebo
ak je to potrebné, o poradí prednostných a hypotekárnych pohľadávok. V prípade, že neboli podané nijaké námietky, notár spíše
uvedenú zápisnicu a doručí veriteľom rovnopis o rozdelení výťažku z predaja alebo o určení poradia uspokojovania pohľadávok
s vyznačením doložky vykonateľnosti. Prípadné námietky sa predkladajú súdu.
Okrem toho musia byť spísané vo forme notárskej zápisnice aj niektoré prevody, inak sú neplatné. Ide najmä o darovanie medzi
živými osobami, závety, ako aj predmanželské zmluvy a zákonné spolužitie.
Notár vystupuje takisto pri úkonoch v oblasti práva obchodných spoločností a práva o združeniach. Napríklad rozhodnutia o zrušení
niektorých obchodných spoločností prijaté ich valnými zhromaždeniami musia byť podľa článku 181 ods. 4 zákonníka o obchodných
spoločnostiach osvedčené v notárskej zápisnici, ktorá je verejnou listinou. Je to tak aj podľa článkov 27 a 46 zákona o neziskových
združeniach, medzinárodných neziskových organizáciách a nadáciách, pokiaľ ide o zakladajúce listiny týchto združení a nadácií.
Združenia a nadácie, podobne ako obchodné spoločnosti, nadobúdajú po podaní zakladajúcej listiny do kancelárie obchodného
súdu právnu subjektivitu (článok 2 ods. 4 a článok 68 zákonníka o obchodných spoločnostiach, ako aj článok 3, článok 26h ods. 1,
článok 29 ods. 1, a článok 31 ods. 1 uvedeného zákona). Navyše v súlade s článkami 882 až 884 zákonníka o obchodných spoločnostiach
osvedčenie zákonnosti o zlúčení alebo rozdelení spoločností alebo presunutí sídla vykonáva notár.

Konanie pred podaním žaloby
Komisii bola doručená sťažnosť týkajúca sa podmienky štátnej príslušnosti požadovanej na prístup k notárskemu povolaniu v Belgicku.
Po tom, ako Komisia túto sťažnosť preskúmala, listom z 8. novembra 2000 vyzvala Belgické kráľovstvo, aby jej v lehote dvoch
mesiacov predložilo svoje pripomienky jednak k súladu uvedenej podmienky štátnej príslušnosti s článkom 45 prvým odsekom ES,
ako aj k neprebratiu smernice 89/48 v súvislosti s notárskym povolaním.
Belgické kráľovstvo na túto výzvu odpovedalo listom z 1. februára 2001.
Dňa 15. júla 2002 zaslala Komisia tomuto členskému štátu doplňujúcu výzvu, pričom mu vytýkala, že si nesplnil povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES a článku 45 prvého odseku ES, ako aj zo smernice 89/48.
Uvedený členský štát na túto doplňujúcu výzvu odpovedal listom z 10. októbra 2002.
Keďže Komisiu tvrdenia Belgického kráľovstva nepresvedčili, zaslala 18. októbra 2006 tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko,
v ktorom dospela k záveru, že si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES a článku 45 prvého odseku ES, ako
aj zo smernice 89/48. Táto inštitúcia uvedený členský štát vyzvala, aby prijal požadované opatrenia na dosiahnutie súladu
s týmto odôvodneným stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
Belgické kráľovstvo v liste z 13. decembra 2006 uviedlo dôvody, pre ktoré sa domnieva, že stanovisko, ktoré prijala Komisia,
nie je dôvodné.
Za týchto okolností sa Komisia rozhodla podať túto žalobu.

O žalobe

O prvom žalobnom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým žalobným dôvodom sa Komisia domáha, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že vyhradilo prístup
k notárskemu povolaniu len pre vlastných štátnych príslušníkov, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vplývajú z článku 43 ES a článku
45 prvého odseku ES.
Táto inštitúcia predovšetkým zdôrazňuje, že prístup k notárskemu povolaniu v niektorých členských štátoch nie je podmienený
podmienkou štátnej príslušnosti a že iné členské štáty, ako Španielske kráľovstvo, Talianska republika a Portugalská republika,
túto podmienku zrušili.
Komisia v prvom rade pripomína, že článok 43 ES je jedným zo základných ustanovení práva Únie, ktorého cieľom je všetkým štátnym
príslušníkom členského štátu, ktorí sa hoci len sekundárne usadia v inom členskom štáte, zabezpečiť na účely výkonu samostatne
zárobkovej činnosti rovnaké zaobchádzanie ako s vlastnými štátnymi príslušníkmi, a že zakazuje akúkoľvek diskrimináciu založenú
na štátnej príslušnosti.
Uvedená inštitúcia a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska tvrdia, že článok 45 prvý odsek ES treba vykladať
nezávisle a jednotným spôsobom (rozsudok z 15. marca 1988, Komisia/Grécko, 147/86, Zb. s. 1637, bod 8). Keďže tento článok
stanovuje výnimku v súvislosti so slobodou usadiť sa na účely činností súvisiacich s výkonom verejnej moci, treba tento článok
navyše vykladať doslovne (rozsudok z 21. júna 1974, Reyners, 2/74, Zb. s. 631, bod 43).
Výnimka stanovená v článku 45 prvom odseku ES by sa teda mala obmedzovať na činnosti, ktoré samy osebe priamo a špecificky
súvisia s výkonom verejnej moci (rozsudok Reyners, už citovaný, body 44 a 45). Podľa Komisie pojem verejná moc zahŕňa výkon
rozhodovacej právomoci presahujúci všeobecné právo, ktorý sa vyznačuje spôsobilosťou konať nezávisle od vôle iných subjektov
alebo aj proti nej. Verejná moc sa podľa judikatúry Súdneho dvora prejavuje osobitne výkonom právomoci na presadzovanie práva
(rozsudok z 29. októbra 1998, Komisia/Španielsko, C‑114/97, Zb. s. I‑6717, bod 37).
Podľa Komisie a Spojeného kráľovstva treba činnosti súvisiace s výkonom verejnej moci odlišovať od činností vykonávaných vo
všeobecnom záujme. Viacerým povolaniam sú totiž priznané osobitné právomoci všeobecného záujmu bez toho, aby súviseli s výkonom
verejnej moci.
Z pôsobnosti článku 45 prvého odseku ES sú takisto vylúčené činnosti, ktoré predstavujú pomoc alebo spoluprácu pri fungovaní
verejnej moci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júla 1993, Thijssen, C‑42/92, Zb. s. I‑4047, bod 22).
Okrem toho Komisia a Spojené kráľovstvo pripomínajú, že článok 45 prvý odsek ES sa v zásade vzťahuje na vymedzené činnosti
a nie na povolanie ako celok, s výnimkou prípadu, že dotknuté činnosti nemožno oddeliť od všetkých ostatných činností vykonávaných
v rámci uvedeného povolania.
Komisia v druhom rade skúma jednotlivé činnosti vykonávané notárom v belgickom právnom poriadku.
Po prvé, pokiaľ ide o osvedčovanie právnych úkonov a spisovanie zmlúv v notárskych zápisniciach, Komisia tvrdí, že notár osvedčuje
vôľu účastníkov po tom, ako im poskytol právne rady, a priznáva tejto vôli právne účinky. Pri výkone tejto činnosti notár
vo vzťahu k účastníkom nedisponuje nijakou rozhodovacou právomocou. Notárska zápisnica je teda len potvrdením predchádzajúcej
dohody medzi týmito účastníkmi. Skutočnosť, že o niektorých úkonoch musí byť povinne vyhotovená notárska zápisnica, nie je
relevantná, keďže mnohé konania sú povinné, pričom však nejde o prejav výkonu verejnej moci.
Je to tak aj v prípade osobitostí systému dôkaznej povahy notárskych zápisníc, keďže dôkazná sila je takisto priznaná aktom,
ktoré nevyplývajú z výkonu verejnej moci, ako sú napríklad zápisnice vyhotovované zákonom stanovenou správou lesov. Ani skutočnosť,
že notár nesie zodpovednosť za notárske zápisnice, ktoré vyhotovuje, nie je relevantná. Je to tak totiž v prípade väčšiny
samostatne zárobkovo činných osôb, ako sú advokáti, architekti alebo lekári.
Pokiaľ ide o vykonateľnosť verejných listín, Komisia sa domnieva, že vyznačenie doložky vykonateľnosti predchádza samotnému
výkonu, pričom nie je jeho súčasťou. Táto vykonateľnosť notárom nepriznáva nijakú právomoc na presadzovanie práva. Okrem toho
o prípadnej námietke rozhoduje súd a nie notár.
Po druhé, pokiaľ ide o úlohy notára v súvislosti so zabezpečením a predajom nehnuteľného majetku v rámci výkonu rozhodnutia,
Komisia podotýka, že notár len vykonáva rozhodnutia prijaté súdom povereným výkonom rozhodnutí. Je to tak aj v prípade, keď
ide o dražbu nehnuteľného majetku mimo konania o výkon rozhodnutia.
Po tretie úloha notára pri súpise majetku v prípade dedičstva, vyporiadania bezpodielového spoluvlastníctva alebo podielového
spoluvlastníctva spočíva len vo vyhotovení tohto súpisu majetku pod dohľadom súdu. Čo sa týka jeho úlohy pri súdnom vyporiadaní
spoluvlastníctva, aj pri tomto konaní je jeho pôsobenie vymedzené rozhodnutiami súdu.
Po štvrté, pokiaľ ide o úlohy notára týkajúce sa uskutočňovania niektorých právnych úkonov, ako najmä v prípade darovania,
predmanželských zmlúv alebo zákonného spolužitia a závetov, Komisia sa domnieva, že notár len osvedčuje vôľu strán v súlade
so zákonom.
Po piate je to tak aj v prípade notárskej činnosti v oblasti práva obchodných spoločností a združení.
Okrem toho osobitné postavenie notára v belgickom práve, jeho vymenovanie kráľom a dohľad nad jeho činnosťou vykonávaný štátnymi
orgánmi nie sú priamo relevantné na posúdenie povahy dotknutých činností.
Komisia sa ďalej domnieva, podobne ako Spojené kráľovstvo, že ustanovenia práva Únie, ktoré odkazujú na notársku činnosť,
nebránia uplatneniu článku 43 ES a článku 45 prvého odseku ES na túto činnosť.
Článok 1 ods. 5 písm. d) smernice 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb
informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (smernica o elektronickom obchode) (Ú. v. ES L 178,
s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399), ako aj odôvodnenie č. 41 smernice 2005/36 totiž zo svojej pôsobnosti vylučujú notárske činnosti
len v rozsahu, v akom priamo a špecificky súvisia s výkonom verejnej moci. Ide teda len o jednoduchú výnimku, ktorá nijako
neovplyvňuje výklad článku 45 prvého odseku ES. Pokiaľ ide o článok 2 ods. 2 písm. l) smernice Európskeho parlamentu a Rady
2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (Ú. v. EÚ L 376, s. 36), ktorý vylučuje notárske činnosti z pôsobnosti
tejto smernice, Komisia zdôrazňuje, že skutočnosť, že sa normotvorca rozhodol vylúčiť určitú činnosť z pôsobnosti uvedenej
smernice, neznamená, že článok 45 prvý odsek ES sa na túto činnosť uplatňuje.
V súvislosti s nariadením Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych
a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42), nariadením Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra
2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa
zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243), ako aj nariadením Európskeho parlamentu
a Rady (ES) č. 805/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa vytvára európsky exekučný titul pre nesporné nároky (Ú. v. EÚ L 143,
s. 15; Mim. vyd. 19/007, s. 38), sa Komisia domnieva, že tieto nariadenia ukladajú členským štátom povinnosť uznávať a vykonávať
akty vydané a vykonateľné v inom členskom štáte.
Čo sa týka uznesenia Európskeho parlamentu z 23. marca 2006 o právnických povolaniach a o všeobecnom záujme na fungovaní právnych
systémov (Ú. v. EÚ C 292E, s. 105, ďalej len „uznesenie z roku 2006“), ide o čisto politický akt, ktorého obsah je nepresný,
pretože na jednej strane v bode 17 tohto uznesenia Európsky parlament tvrdí, že článok 45 ES sa na notárske povolanie musí
uplatňovať, hoci na druhej strane v bode 2 tohto uznesenia potvrdzuje stanovisko uvedené v jeho uznesení z 18. januára 1994
o postavení a organizácii notárskeho povolania v dvanástich členských štátoch Spoločenstva [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES C 44, s. 36, ďalej len „uznesenie z roku 1994“), v ktorom vyjadril želanie, aby bola podmienka štátnej príslušnosti
na prístup k notárskemu povolaniu, stanovená právnou úpravou viacerých členských štátov, zrušená.
Komisia a Spojené kráľovstvo dopĺňajú, že vec, o ktorej bolo rozhodnuté rozsudkom z 30. septembra 2003, Colegio de Oficiales
de la Marina Mercante Española (C‑405/01, Zb. s. I‑10391), na ktorý odkazujú viaceré členské štáty vo svojich písomných pripomienkach,
sa týkala výkonu množstva úloh kapitánmi a prvými palubnými dôstojníkmi obchodných lodí v súvislosti s dodržiavaním bezpečnosti,
policajnými právomocami, ako aj právomocami v oblasti notárskej činnosti a občianskeho stavu. Keďže Súdny dvor nemal príležitosť
podrobne preskúmať jednotlivé činnosti vykonávané notármi so zreteľom na článok 45 prvý odsek ES, tento rozsudok preto nepostačuje
na to, aby bolo možné dospieť k záveru o uplatnení tohto ustanovenia na notárov.
Belgické kráľovstvo, ktoré podporuje Česká republika, Francúzska republika, Litovská republika, Maďarská republika a Slovenská
republika, po prvé tvrdí, že výklad článku 45 prvého odseku ES, ako ho uviedla Komisia, je veľmi zúžený. Podľa prvého z týchto
členských štátov sa notári v belgickom právnom poriadku zúčastňujú priamo a špecificky na výkone verejnej moci jednak z dôvodu
právnych účinkov notárskych zápisníc presahujúcich všeobecné právo, jednak z dôvodu povahy notárskych činností, ktoré sú úzko
spojené s výkonom súdnej právomoci, ako aj činností, ktoré notári vykonávajú v nesporovej oblasti.
Belgické kráľovstvo dopĺňa, že postavenie notárov v belgickom právnom poriadku je rovnocenné s postavením úradníkov vykonávajúcich
verejnú moc, keďže postup pri ich vymenúvaní a režim neodvolateľnosti, ktoré sa v súvislosti s nimi uplatňujú, sú rovnocenné
s tými, ktoré sa uplatňujú na sudcov.
Pokiaľ ide o jednotlivé činnosti vykonávané notármi, uvedený členský štát po druhé zdôrazňuje, že zahŕňajú vydávanie verejných
listín, čo je konkrétnym prejavom výkonu verejnej moci. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, dohoda medzi stranami nepostačuje
na vydanie notárskej zápisnice. Notár totiž musí odmietnuť vydanie verejnej listiny, pokiaľ nie sú splnené podmienky požadované
zákonom.
Okrem toho notár pri spisovaní notárskych zápisníc o právnych úkonoch plní úlohu správcu daní, keďže prijíma platby prípadných
registračných a hypotekárnych poplatkov a vydáva aj potvrdenie o ich zaplatení.
Verejné listiny vydané notárom majú okrem toho najvyššiu dôkaznú silu a sú vykonateľné.
V belgickom právnom poriadku teda majú osvedčené údaje uvedené v notárskej zápisnici, t. j. skutočnosti, ktoré samotný notár
zistil a o ktorých vyhlásil, že ich videl, počul a sám vykonal, medzi účastníkmi najvyššiu dôkaznú silu, okrem prípadu, že
by boli úspešne spochybnené v konaní o vyhlásení nesprávnosti uvedených skutočností. Naopak súkromné listiny spísané bez účasti
notára nemajú dôkaznú silu, okrem prípadu, ak by boli uznané účastníkmi, ktorí ich podpísali.
Notárske zápisnice sú tiež vykonateľné bez toho, aby bolo potrebné predtým získať súdne rozhodnutie. Vyhotovenie notárskej
zápisnice totiž predstavuje exekučný titul, ktorý súdnemu exekútorovi dovoľuje na základe uvedenej notárskej zápisnice pristúpiť
priamo k exekúcii. V prípade podania námietky voči exekúcii sa dlžník musí obrátiť na súd poverený výkonom rozhodnutí.
Po tretie Belgické kráľovstvo tvrdí, že belgický právny poriadok priznáva notárom úlohy v rámci výkonu spravodlivosti, či
už v sporovej alebo nesporovej oblasti.
Po prvé, pokiaľ ide o rôzne úlohy zverené notárom v rámci výkonu spravodlivosti v prípade sporového konania, medzi ktoré patrí
zabezpečenie a predaj nehnuteľného majetku v rámci výkonu rozhodnutia, niektoré dražby, súpis majetku v dedičskom konaní,
v konaní o vyporiadaní bezpodielového spoluvlastníctva manželov alebo podielového spoluvlastníctva, súdne vyporiadanie spoluvlastníctva,
konanie o určenie poradia uspokojovania pohľadávok veriteľov a konanie o odstránení pečate, v Belgickom kráľovstve sú úzko
spojené s výkonom súdnej moci.
Notár teda vykonáva nezávislé a odlišné úlohy od úloh súdu. V niektorých prípadoch má notár právomoc prijať jednostranné opatrenia
bez toho, aby bol potrebný súhlas jednotlivých účastníkov. Tak je to v prípade, keď uskutočňuje zabezpečenie a predaj nehnuteľného
majetku v rámci výkonu rozhodnutia alebo keď vypracováva návrh vyporiadania spoluvlastníctva v rámci súdneho vyporiadania.
Najmä v súvislosti so zabezpečením a s predajom nehnuteľného majetku v rámci výkonu rozhodnutia je notár po svojom poverení
príslušným súdom jedinou oprávnenou osobou na vedenie konania, pričom výsledok dražby je konečný a nemožno proti nemu podať
opravný prostriedok. Na súd poverený výkonom rozhodnutí sa možno teda obrátiť len v prípade námietok týkajúcich sa zákonnosti
zabezpečenia majetku alebo návrhu na vyhlásenie dražby za neplatnú.
Po druhé, pokiaľ ide o úlohy zverené notárovi v rámci výkonu spravodlivosti v nesporovom konaní, najmä v oblasti závetov,
predmanželských zmlúv alebo zákonného spolužitia, ich cieľom je podľa Belgického kráľovstva predchádzať vzniku neskorších
sporov podávaných na súde. Notárom a súdom sú zverené dve odlišné časti výkonu spravodlivosti, pričom notári vystupujú v rámci
nesporového konania a súdy v rámci sporového súdneho konania. Notárske činnosti teda nie sú pomocnými alebo prípravnými činnosťami
vo vzťahu k činnostiam vykonávaným súdmi.
Okrem toho Súdny dvor v už citovanom rozsudku Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española potvrdil, že notárske činnosti
týkajúce sa vyhotovenia závetov súvisia s výkonom právomocí verejnej moci.
Po tretie notár v oblasti práva obchodných spoločností vystupuje ako zástupca verejnej moci, aby sa vo všeobecnom záujme ubezpečil
o súlade transakcií so zákonom.
Po štvrté Belgické kráľovstvo a Litovská republika tvrdia, že normotvorca Únie potvrdil, že notári sa zúčastňujú na výkone
verejnej moci. V tejto súvislosti odkazujú na predpisy Únie uvedené v bode 54 tohto rozsudku, ktoré zo svojej pôsobnosti buď
vylučujú činnosti vykonávané notármi z dôvodu ich účasti na výkone verejnej moci, alebo uznávajú, že verejné listiny vydáva
orgán verejnej moci alebo akýkoľvek iný subjekt poverený na tieto účely štátom. Z predpisov uvedených v bode 55 tohto rozsudku
navyše vyplýva, že notárske zápisnice sú rovnocenné so súdnymi rozhodnutiami, pokiaľ ide o ich vykonateľnosť.
Tieto členské štáty nakoniec dopĺňajú, že Parlament vo svojich uzneseniach z roku 1994 a 2006 uvedených v bode 56 tohto rozsudku
uznal, že notárske povolanie súvisí s výkonom verejnej moci.
Posúdenie Súdnym dvorom
–       Úvodné poznámky
Svojím prvým žalobným dôvodom Komisia Belgickému kráľovstvu vytýka, že bráni príslušníkom iných členských štátov usadiť sa
na jeho území na účely výkonu notárskeho povolania, keďže v rozpore s článkom 43 ES vyhradzuje prístup k tomuto povolaniu
pre vlastných štátnych príslušníkov.
Tento žalobný dôvod sa teda týka len podmienky štátnej príslušnosti požadovanej dotknutou belgickou právnou úpravou na prístup
k tomuto povolaniu so zreteľom na článok 43 ES.
Preto je potrebné spresniť, že uvedený žalobný dôvod sa netýka ani postavenia, ani organizácie notárskeho povolania v belgickom
právnom poriadku, ani iných podmienok prístupu k notárskemu povolaniu v tomto členskom štáte než podmienky súvisiacej so štátnou
príslušnosťou.
Okrem toho je vhodné zdôrazniť, ako to uviedla Komisia na pojednávaní, že prvý žalobný dôvod sa netýka ani uplatnenia ustanovení
Zmluvy ES týkajúcich sa slobodného poskytovania služieb. Uvedený žalobný dôvod sa takisto netýka uplatnenia ustanovení Zmluvy
týkajúcich sa voľného pohybu pracovníkov.
–       O veci samej
Treba predovšetkým pripomenúť, že článok 43 ES je jedným zo základných ustanovení práva Únie (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok
Reyners, už citovaný, bod 43).
Pojem usadiť sa v zmysle uvedeného ustanovenia je veľmi široký pojem, ktorý zahŕňa možnosť štátneho príslušníka Únie trvale
a nepretržite sa zúčastňovať na hospodárskom živote v inom členskom štáte, než je jeho členský štát pôvodu, a mať z toho prospech,
čo podporuje vzájomné hospodárske a sociálne prelínanie v rámci Únie v oblasti samostatných zárobkových činností (pozri najmä
rozsudok z 22. decembra 2008, Komisia/Rakúsko, C‑161/07, Zb. s. I‑10671, bod 24).
Sloboda usadiť sa priznaná príslušníkom členského štátu na území iného členského štátu zahŕňa najmä prístup k samostatným
zárobkovým činnostiam a ich výkon za podmienok, ktoré právna úprava členského štátu usadenia stanovuje pre vlastných príslušníkov
(pozri najmä rozsudok z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273, bod 13, a v tomto zmysle rozsudok Komisia/Rakúsko,
už citovaný, bod 27). Inými slovami, článok 43 ES každému členskému štátu zakazuje, aby vo svojej právnej úprave stanovil
pre osoby, ktoré využívajú slobodu usadiť sa v tomto štáte, podmienky výkonu svojich činností, ktoré sa líšia od podmienok
stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov (rozsudok Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 28).
Cieľom článku 43 ES je teda zabezpečiť, aby sa s každým štátnym príslušníkom členského štátu, ktorý sa usadí v inom členskom
štáte, aby tam vykonával samostatnú zárobkovú činnosť, zaobchádzalo rovnako ako s vlastnými štátnymi príslušníkmi, a tento
článok zakazuje akúkoľvek diskrimináciu založenú na štátnej príslušnosti vyplývajúcu z vnútroštátnych právnych úprav ako obmedzenie
slobody usadiť sa (rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 14).
V prejednávanej veci pritom sporná vnútroštátna právna úprava vyhradzuje prístup k notárskemu povolaniu pre belgických štátnych
príslušníkov, čím teda zavádza rozdiel v zaobchádzaní z dôvodu štátnej príslušnosti, ktorý článok 43 ES v zásade zakazuje.
Belgické kráľovstvo pritom tvrdí, že notárske činnosti nespadajú do pôsobnosti článku 43 ES, pretože súvisia s výkonom verejnej
moci v zmysle článku 45 prvého odseku ES. Je teda potrebné v prvom rade preskúmať rozsah pojmu výkon verejnej moci v zmysle
tohto posledného uvedeného ustanovenia a potom preskúmať, či činnosti zverené notárom v belgickom právnom poriadku spadajú
pod tento pojem.
Pokiaľ ide o pojem „výkon štátnej moci“ v zmysle článku 45 prvého odseku ES, treba zdôrazniť, že pri jeho posudzovaní sa majú
podľa ustálenej judikatúry zohľadniť obmedzenia vyplývajúce zo samotnej povahy práva Únie, ktoré tento článok pri výnimkách
zo zásady slobody usadiť sa pripúšťa, aby sa na základe jednostranných predpisov prijatých členskými štátmi nenarušil potrebný
účinok Zmluvy v oblasti slobody usadiť sa (pozri v tomto zmysle rozsudok Reyners, už citovaný, bod 50; Komisia/Grécko, už
citovaný, bod 8, a z 22. októbra 2009, Komisia/Portugalsko, C‑438/08, Zb. s. I‑10219, bod 35).
Aj podľa ustálenej judikatúry predstavuje článok 45 prvý odsek ES výnimku zo základného pravidla slobody usadiť sa. Túto výnimku
treba vykladať tak, aby bola jej pôsobnosť obmedzená len na to, čo je striktne nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré toto ustanovenie
členským štátom dovoľuje chrániť (rozsudky Komisia/Grécko, už citovaný, bod 7; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 34; z 30. marca
2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Zb. s. I‑2941, bod 45; z 29. novembra 2007, Komisia/Rakúsko, C‑393/05,
Zb. s. I‑10195, bod 35, a Komisia/Nemecko, C‑404/05, Zb. s. I‑10239, body 37 a 46, ako aj Komisia/Portugalsko, už citovaný,
bod 34).
Okrem toho Súdny dvor opakovane zdôraznil, že výnimka stanovená článkom 45 prvým odsekom ES sa musí obmedzovať len na činnosti,
ktoré samy osebe priamo a špecificky súvisia s výkonom verejnej moci (rozsudky Reyners, už citovaný, bod 45; Thijssen, už
citovaný, bod 8; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 35; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, už citovaný, bod 46; Komisia/Nemecko,
už citovaný, bod 38, a Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 36).
Súdny dvor mal v tejto súvislosti príležitosť konštatovať, že pod výnimky stanovené v článku 45 prvom odseku ES nespadajú
určité pomocné alebo prípravné činnosti, pokiaľ ide o výkon verejnej moci (pozri v tomto zmysle rozsudky Thijssen, už citovaný,
bod 22; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 38; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, už citovaný, bod 47; Komisia/Nemecko,
už citovaný, bod 38, a Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 36), alebo niektoré činnosti, ktorých výkon, hoci zahŕňa aj pravidelné
a právne regulované styky so správnymi alebo súdnymi orgánmi alebo dokonca povinné prispievanie k plneniu ich úloh, nezasahuje
do voľnej úvahy a rozhodovacej právomoci uvedených orgánov (pozri v tomto zmysle rozsudok Reyners, už citovaný, body 51 a 53),
alebo aj niektoré činnosti, ktoré nezahŕňajú výkon rozhodovacej právomoci (pozri v tomto zmysle rozsudky Thijssen, už citovaný,
body 21 a 22; z 29. novembra 2007, Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 36 a 42; Komisia/Nemecko, už citovaný, body 38 a 44,
ako aj Komisia/Portugalsko, už citovaný, body 36 a 41), právomoci na presadzovanie práva (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok
Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 37) alebo donucovacích právomocí (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. septembra 2003,
Anker a i., C‑47/02, Zb. s. I‑10447, bod 61, ako aj Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 44).
S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy je potrebné preskúmať, či činnosti zverené notárom v belgickom právnom poriadku súvisia
priamo a špecificky s výkonom verejnej moci.
Na tieto účely je potrebné zohľadniť povahu činností vykonávaných členmi predmetného povolania (pozri v tomto zmysle rozsudok
Thijssen, už citovaný, bod 9).
Belgické kráľovstvo a Komisia súhlasia, že prvoradá úloha notárov v belgickom právnom poriadku spočíva vo vydávaní verejných
listín s požadovanými náležitosťami. Na tieto účely musí notár najmä overiť, či boli splnené všetky podmienky požadované zákonom
na vyhotovenie takej listiny. Verejná listina má okrem iného dôkaznú silu a je vykonateľná.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že podľa belgickej právnej úpravy sú predmetom notárskej zápisnice právne úkony alebo
zmluvy, na ktorých sa účastníci slobodne dohodli. Účastníci totiž sami v medziach právnych predpisov rozhodujú o rozsahu svojich
práv a povinností a slobodne si volia znenie ustanovení, ktorými sa chcú riadiť, keď žiadajú notára o vyhotovenie notárskej
zápisnice o právnom úkone alebo zmluve. Úkon notára predpokladá teda predchádzajúci prejav vôle alebo súhlas účastníkov.
Okrem toho notár nemôže jednostranne meniť zmluvu, ktorú má spísať v notárskej zápisnici, pokiaľ na to vopred nezíska súhlas
účastníkov.
Činnosť zverená notárovi spočívajúca vo vyhotovovaní notárskych zápisníc o právnych úkonoch teda sama osebe priamo a špecificky
nezahŕňa výkon verejnej moci v zmysle článku 45 prvého odseku ES.
Skutočnosť, že niektoré právne úkony alebo niektoré zmluvy musia byť povinne spísané vo forme notárskej zápisnice, lebo inak
sú neplatné, nemôže spochybniť tento záver. Je totiž bežné, že na to, aby boli rôzne právne úkony platné, vo vnútroštátnych
právnych poriadkoch a podľa stanovených postupov podliehajú formálnym náležitostiam alebo aj povinným konaniam, ktoré zakladajú
ich platnosť. Táto okolnosť teda nepostačuje na podporu názoru, ktorý obhajuje Belgické kráľovstvo.
Spochybniť predchádzajúci záver nemôže ani povinnosť notárov pred samotným spísaním notárskej zápisnice o právnom úkone alebo
zmluve overiť, či boli splnené podmienky požadované zákonom na uskutočnenie takého úkonu alebo uzavretie zmluvy, a v prípade,
že to tak nie je, odmietnuť vyhotovenie tejto zápisnice.
Ako zdôrazňuje aj Belgické kráľovstvo, notár bezpochyby vykonáva uvedené osvedčovanie tak, že pritom sleduje cieľ všeobecného
záujmu, čiže zaručiť zákonnosť a právnu istotu právnych úkonov uzatváraných medzi jednotlivcami. Samotné sledovanie tohto
cieľa však nemôže odôvodňovať skutočnosť, že právomoci nevyhnutné na tieto účely sú vyhradené len notárom, ktorí sú štátnymi
príslušníkmi dotknutého členského štátu.
Skutočnosť, že konanie sleduje cieľ všeobecného záujmu, sama osebe nepostačuje, aby sa určitá činnosť mohla považovať za činnosť,
ktorá priamo a špecificky súvisí s výkonom verejnej moci. Je totiž nepopierateľné, že činnosti vykonávané v rámci jednotlivých
regulovaných povolaní vo vnútroštátnych právnych poriadkoch často ukladajú osobám, ktoré ich vykonávajú, povinnosť sledovať
uvedený cieľ, pričom tieto činnosti nevyhnutne nespadajú pod výkon tejto moci.
Skutočnosť, že notárske činnosti sledujú ciele všeobecného záujmu, ktorý spočíva najmä v zabezpečení zákonnosti a právnej
istoty právnych úkonov uzatváraných medzi jednotlivcami, však predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý umožňuje
odôvodniť prípadné obmedzenia článku 43 ES vyplývajúce z osobitostí vlastných notárskej činnosti, akými je napríklad právna
úprava, ktorá sa vzťahuje na notárov v rámci postupov ich vymenúvania, ktorým podliehajú, obmedzenie ich počtu a ich územnej
pôsobnosti alebo aj systém ich odmeňovania, nezávislosti, nezlučiteľnosti funkcií a neodvolateľnosti, keďže tieto obmedzenia
dovoľujú dosiahnuť uvedené ciele a sú na tieto účely nevyhnutné.
Je takisto pravda, že notár musí odmietnuť vyhotoviť notársku zápisnicu o právnom úkone alebo zmluve, ktoré nespĺňajú podmienky
požadované zákonom, a to nezávisle od vôle účastníkov konania. Po takom odmietnutí však účastníci konania môžu slobodne buď
odstrániť vytýkanú protiprávnosť, alebo zmeniť ustanovenia právneho úkonu alebo zmluvy, či upustiť od uskutočnenia takého
právneho úkonu alebo uzatvorenia takej zmluvy.
Pokiaľ ide o dôkaznú silu a vykonateľnosť, ktoré notárska zápisnica má, nemožno spochybniť, že uvedeným aktom priznávajú dôležité
právne účinky. Skutočnosť, že určitá činnosť zahŕňa vyhotovovanie listín s takýmito účinkami, však nepostačuje na to, aby
sa táto činnosť považovala za činnosť priamo a špecificky súvisiacu s výkonom verejnej moci v zmysle článku 45 prvého odseku
ES.
Čo sa týka osobitne dôkaznej sily, ktorú notárska zápisnica má, je potrebné spresniť, že táto sila vyplýva zo systému dokazovania
stanoveného v dotknutom právnom poriadku zákonom. Článok 1319 Občianskeho zákonníka, ktorý upravuje dôkaznú silu notárskej
zápisnice, tvorí súčasť kapitoly VI uvedeného zákonníka nazvanej „o preukazovaní záväzkov a platieb“. Dôkazná sila priznaná
zákonom určitej listine teda nemá priamy vplyv na otázku, či činnosť, ktorá zahŕňa vydávanie takých listín, sama osebe priamo
a špecificky súvisí s výkonom verejnej moci, ako to požaduje judikatúra (pozri v tomto zmysle rozsudky Thijssen, už citovaný,
bod 8, a Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 35).
Okrem toho, ako to pripúšťa Belgické kráľovstvo, súkromná listina spísaná bez účasti notára, ktorá bola uznaná osobou, proti
ktorej je namietaná, alebo sa za takto uznanú považuje podľa právnych predpisov, je podľa článku 1322 Občianskeho zákonníka
„právne záväzná“ pre osoby, ktoré ju podpísali, ako aj pre ich dedičov a právnych nástupcov a nemožno ju „právne napadnúť,
podobne ako verejnú listinu“.
Pokiaľ ide o vykonateľnosť verejnej listiny, treba uviesť, ako tvrdí aj Belgické kráľovstvo, že táto vykonateľnosť dovoľuje
vykonať povinnosť, ktorú táto listina ukladá, bez toho, aby o tom predtým musel rozhodnúť súd.
Vykonateľnosť notárskej zápisnice ako verejnej listiny však v prípade notára nepredstavuje právomoci priamo a špecificky súvisiace
s výkonom verejnej moci. Aj keď vyznačenie doložky vykonateľnosti notárom na notárskej zápisnici priznáva tejto notárskej
zápisnici vykonateľnosť, tá spočíva vo vôli účastníkov vykonať právny úkon alebo uzatvoriť zmluvu po tom, ako notár preskúmal
ich súlad so zákonom, a priznať im uvedenú vykonateľnosť.
Je potrebné tiež preskúmať, či ostatné činnosti zverené notárovi v belgickom právnom poriadku, na ktoré Belgické kráľovstvo
odkazuje, priamo a špecificky súvisia s výkonom verejnej moci.
Po prvé, čo sa týka úloh zverených notárovi v súvislosti so zabezpečením a predajom nehnuteľného majetku v rámci výkonu rozhodnutia,
treba uviesť, že notár je predovšetkým priamo poverený organizáciou dražby alebo priamym predajom v prípade, že bol priamy
predaj povolený súdom, a za podmienok, ktoré súd stanovil. Notár musí tiež zorganizovať ohliadku na mieste a vyhotoviť podklady,
ktoré uvádzajú deň predaja a obsahujú takisto údaj o poukázaní ceny, ktorá bola získaná predajom, v prospech veriteľov.
Treba teda na jednej strane konštatovať, že notár sám nemá právomoc vykonávať úkony pri zabezpečovaní a predaji nehnuteľného
majetku v rámci výkonu rozhodnutia. Na druhej strane zmierovací súd určí notára a poverí ho vykonaním dražby alebo priamym
predajom a stanovením poradia pohľadávok. Súdu prislúcha dohliadať nad dodržiavaním ustanovení v oblasti exekučných konaní.
Ako vyplýva z článku 1396 súdneho poriadku, súd môže aj bez návrhu požiadať osoby poverené výkonom verejnej moci alebo úradníkov
a osoby na to poverené ministerstvom o predloženie správy o stave konania. V prípade sporov rozhodnutie prislúcha súdu poverenému
výkonom rozhodnutí, pričom notár je povinný vyhotoviť zápisnicu o týchto sporoch, zastaviť všetky úkony a predložiť vec súdu.
Úlohy zverené notárom v súvislosti so zabezpečením a predajom nehnuteľného majetku v rámci výkonu rozhodnutia sa teda vykonávajú
pod dohľadom zmierovacieho súdu, ktorému musí notár predložiť prípadné námietky a ktorý o nich navyše rozhoduje v poslednom
stupni. Tieto úlohy preto nemožno považovať za úlohy, ktoré samy osebe priamo a špecificky súvisia s výkonom verejnej moci
(pozri v tomto zmysle rozsudky Thijssen, už citovaný, bod 21; z 29. novembra 2007, Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 41 a 42;
Komisia/Nemecko, už citovaný, body 43 a 44, ako aj Komisia/Portugalsko, už citovaný, body 37 a 41).
Po druhé k rovnakému záveru treba dospieť takisto v súvislosti s úlohami zverenými notárom v súlade s článkami 1186 až 1190
súdneho poriadku v rámci niektorých prípadov predaja nehnuteľného majetku. Z týchto ustanovení totiž vyplýva, že rozhodnutie
o povolení alebo zamietnutí uvedeného predaja prislúcha súdu.
Po tretie, pokiaľ ide o notárske činnosti v oblasti súpisu majetku v dedičskom konaní, v konaní o vyporiadaní bezpodielového
spoluvlastníctva manželov alebo podielového spoluvlastníctva, ako aj v oblasti zapečaťovania a odstránenia pečate, treba zdôrazniť,
že tieto činnosti podliehajú povoleniu zmierovacieho súdu. V prípade nezrovnalostí notár podľa článku 1184 súdneho poriadku
predkladá vec uvedenému súdu.
Po štvrté, pokiaľ ide o notárske činnosti v oblasti súdneho vyporiadania, treba na jednej strane zdôrazniť, že nariadiť vyporiadanie
prislúcha súdu, ktorý prípadne podľa pokynov, ktoré stanoví, odkáže účastníkov konania na notára, ktorého úlohou je najmä
vykonať súpis majetku, určiť majetkovú podstatu a jednotlivé podiely na výťažku z predaja. Na druhej strane súd rozhoduje
o každom spore, ktorý by mohol vzniknúť, schvaľuje návrh vyporiadania vypracovaný notárom alebo mu ho vráti späť, aby vypracoval
doplňujúci návrh vyporiadania alebo návrh vyporiadania, ktorý je v súlade s pokynmi súdu. Tieto činnosti preto nepriznávajú
notárovi výkon verejnej moci.
Po piate je to tak aj v prípade konania o určení poradia uspokojovania pohľadávok veriteľov po skončení dražby. V rámci tohto
konania je notár poverený vyhotovením zápisnice o rozdelení výťažku z predaja, alebo ak je to potrebné, o poradí prednostných
a hypotekárnych pohľadávok. Prípadné spory sa predkladajú súdu.
Okrem toho, pokiaľ ide o notárske činnosti uvedené v bodoch 105 až 111 tohto rozsudku, treba spresniť, ako to bolo spomenuté
v bode 86 tohto rozsudku, že ani odborná činnosť zahŕňajúca prípadne aj povinné prispenie k plneniu úloh súdov napriek tomu
nepredstavuje účasť na výkone verejnej moci (rozsudok Reyners, už citovaný, bod 51).
Po šieste v súvislosti s úkonmi, ako sú darovanie medzi živými osobami, závety a predmanželské zmluvy alebo zákonné spolužitie,
ktoré musia byť spísané vo forme notárskej zápisnice, pretože inak sú neplatné, treba odkázať na úvahy uvedené v bodoch 90
až 103 tohto rozsudku.
Po siedme, pokiaľ ide o zakladajúce listiny obchodných spoločností, združení a nadácií, možno takisto poukázať na tie isté
úvahy, pretože tieto úkony musia byť vyhotovené v podobe verejnej listiny, inak sú neplatné. Treba takisto pripomenúť, že
uvedené právnické osoby nadobúdajú právnu subjektivitu len po tom, ako bola zakladajúca listina podaná do kancelárie obchodného
súdu.
Po ôsme, čo sa týka úloh správcu daní a poplatkov, ktoré notár plní, keď prijíma platby registračných a hypotekárnych poplatkov,
samy osebe ich nemožno považovať za úlohy, ktoré priamo a špecificky súvisia s výkonom verejnej moci. V tejto súvislosti treba
spresniť, že tento výber daní a poplatkov notár vykonáva na účet dlžníka, po čom nasleduje odvedenie zodpovedajúcich súm príslušnému
štátnemu orgánu, a že tento výber sa zásadne neodlišuje od výberu súvisiaceho s daňou z pridanej hodnoty.
Pokiaľ ide o osobitné postavenie notárov v belgickom právnom poriadku, treba pripomenúť, ako vyplýva aj z bodov 85 až 88 tohto
rozsudku, že otázku, či tieto činnosti možno zaradiť pod výnimky stanovené článkom 45 prvým odsekom ES, treba posúdiť práve
z hľadiska povahy dotknutých činností ako takých a nie z hľadiska tohto postavenia ako takého.
V tejto súvislosti však treba spresniť dve veci. V prvom rade je nepopierateľné, že okrem prípadu, keď notára určuje súd,
každý účastník konania si v súlade s článkom 9 zákona zo 16. marca 1803 môže notára vybrať sám. Hoci je pravda, že odmenu
notárov upravuje zákon, nič to nemení na skutočnosti, že kvalita služieb poskytovaných notármi môže byť u každého notára odlišná,
najmä v závislosti od odborných schopností dotknutých osôb. Z toho vyplýva, že notári v rámci svojej územnej pôsobnosti vykonávajú
svoje povolanie, ako to uviedol aj generálny advokát v bode 18 svojich návrhov, v konkurenčných podmienkach, čo nie je znakom
výkonu verejnej moci.
V druhom rade treba uviesť, ako uviedla Komisia, čo v tejto súvislosti Belgické kráľovstvo nespochybňuje, že notári sú vo
vzťahu k svojim klientom priamo a osobne zodpovední za škody spôsobené akýmkoľvek nesprávnym postupom, ktorého sa dopustia
pri výkone svojich činností.
Navyše tvrdenie, ktoré Belgické kráľovstvo opiera o niektoré právne predpisy Únie, nie je veľmi presvedčivé. Pokiaľ ide o predpisy
uvedené v bode 54 tohto rozsudku, treba spresniť, že skutočnosť, že normotvorca sa rozhodol vylúčiť notárske činnosti z pôsobnosti
určitého právneho predpisu, neznamená, že sa na tieto činnosti nevyhnutne vzťahuje výnimka stanovená v článku 45 prvom odseku
ES. Pokiaľ ide osobitne o smernicu 2005/36, zo znenia odôvodnenia č. 41 tejto smernice, podľa ktorého sa táto smernica „nedotýka
uplatňovania… článku 45 [ES] týkajúcich sa najmä notárov [, najmä pokiaľ ide o notárov –
neoficiálny preklad
]“, vyplýva, že normotvorca Únie neprijal presné stanovisko k uplatneniu článku 45 prvého odseku ES na notárske povolanie.
Argumentácia opierajúca sa o nariadenia uvedené v bode 55 tohto rozsudku takisto nie je relevantná. Tieto nariadenia sa totiž
týkajú uznávania a výkonu verejných listín vydaných a vykonateľných v niektorom členskom štáte, a preto nemajú vplyv na výklad
článku 45 prvého odseku ES. Okrem toho z judikatúry uplatniteľnej analogicky v súvislosti s nariadením č. 44/2001 vyplýva,
že na to, aby bolo možné listinu kvalifikovať ako verejnú listinu v zmysle tohto nariadenia, je potrebný úkon buď verejného
orgánu, alebo akéhokoľvek iného orgánu na to povereného týmto štátom (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. júna 1999, Unibank,
C‑260/97, Zb. s. I‑3715, body 15 a 21).
V súvislosti s uzneseniami z roku 1994 a 2006 uvedenými v bode 56 tohto rozsudku treba zdôrazniť, že nemajú právne účinky,
pretože takéto uznesenia svojou povahou nie sú záväznými právnymi predpismi. Navyše, hoci uvádzajú, že notárske povolanie
spadá pod článok 45 ES, Parlament v prvom z týchto uznesení výslovne vyjadril želanie, že sa musia prijať opatrenia, aby došlo
k odstráneniu podmienky štátnej príslušnosti na prístup k notárskemu povolaniu, pričom toto stanovisko bolo opätovne implicitne
potvrdené v uznesení z roku 2006.
Pokiaľ ide o tvrdenie, ktoré Belgické kráľovstvo opiera o už citovaný rozsudok Colegio de Oficiales de la Marina Mercante
Española, je potrebné spresniť, že vec, v ktorej bol tento rozsudok vyhlásený, sa týkala výkladu článku 39 ods. 4 ES a nie
výkladu článku 45 prvého odseku ES. Okrem toho z bodu 42 uvedeného rozsudku vyplýva, že keď Súdny dvor rozhodol, že úlohy
zverené kapitánom a prvým palubným dôstojníkom námorných lodí priamo a špecificky súvisia s výkonom právomocí verejnej moci,
mal na mysli všetky úlohy, ktoré tieto osoby vykonávajú. Súdny dvor teda neskúmal len samotnú notársku činnosť zverenú kapitánom
a prvým palubným dôstojníkom, teda prijímanie, úschovu a vydávanie závetov z úschovy, nezávisle od ich ostatných právomocí,
ako je najmä donucovacia právomoc a právomoc ukladať sankcie, ktorými disponujú.
Za týchto podmienok možno dospieť k záveru, že notárske činnosti, ako sú v súčasnosti definované v belgickom právnom poriadku,
nesúvisia s výkonom verejnej moci v zmysle článku 45 prvého odseku ES.
Vzhľadom na to je potrebné konštatovať, že podmienka štátnej príslušnosti požadovaná belgickou právnou úpravou na prístup
k notárskemu povolaniu predstavuje diskrimináciu založenú na štátnej príslušnosti, ktorú článok 43 ES zakazuje.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že prvý žalobný dôvod je dôvodný.

O druhom žalobnom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Komisia Belgickému kráľovstvu vytýka, že v súvislosti s notárskym povolaním neprebralo smernicu 89/48. Podľa Komisie toto
povolanie nemožno z pôsobnosti uvedenej smernice vylúčiť, pretože notár nemá priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej
moci.
Táto inštitúcia pripomína, že smernica 89/48 dovoľuje členským štátom zaviesť buď skúšku spôsobilosti, alebo adaptačné obdobie,
ktoré môžu svojou povahou zabezpečiť vysokú odbornú úroveň požadovanú u notárov. Okrem toho účinkom uplatnenia tejto smernice
nie je zabrániť výberu notárov na základe výberového konania, ale len umožniť prístup k uvedenému výberovému konaniu príslušníkom
iných členských štátov. Toto uplatnenie nemá vplyv ani na postup pri vymenúvaní notárov.
Navyše Spojené kráľovstvo sa domnieva, že odkaz na notárske povolanie v odôvodnení č. 41 smernice 2005/36 nevylučuje toto
povolanie ako celok z jej pôsobnosti.
Bez formálneho podania námietky neprípustnosti Belgické kráľovstvo tvrdí, že druhý žalobný dôvod je založený na údajnom neprebratí
smernice 89/48 a nie smernice 2005/36. Smernica 2005/36 pritom zrušila smernicu 89/48 s účinnosťou od 20. októbra 2007.
Pokiaľ ide o vec samu, uvedený členský štát, ako aj Litovská republika, Maďarská republika a Slovenská republika tvrdia, že
smernica 2005/36 v odôvodnení č. 41 výslovne uvádza, že „sa nedotýka uplatňovania článku 39 ods. 4 [ES] a článku 45 [ES] týkajúcich
sa najmä notárov [, najmä pokiaľ ide o notárov –
neoficiálny preklad
]“. Táto výhrada potvrdzuje skutočnosť, že na notárske povolanie sa vzťahuje článok 45 prvý odsek ES, takže smernica 2005/36
sa na toto povolanie nedá uplatniť. Okrem toho Litovská republika pripomína, že menej špecifická, ale podobná výhrada sa nachádza
v dvanástom odôvodnení smernice 89/48.
Posúdenie Súdnym dvorom
–       O prípustnosti
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že existencia nesplnenia povinnosti v rámci žaloby založenej na článku 226 ES musí byť posúdená
s ohľadom na právnu úpravu Únie účinnú ku koncu lehoty, ktorú Komisia vymedzila pre uvedený členský štát na dosiahnutie súladu
s odôvodneným stanoviskom (pozri najmä rozsudky z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, bod 32; z 5. októbra
2006, Komisia/Belgicko, C‑275/04, Zb. s. I‑9883, bod 34, a z 19. marca 2009, Komisia/Nemecko, C‑270/07, Zb. s. I‑1983, bod
49).
V prejednávanej veci lehota uplynula 18. decembra 2006. V tomto čase však bola smernica 89/48 ešte účinná, pretože smernica
2005/36 ju zrušila až od 20. októbra 2007. Vzhľadom na to žaloba založená na neprebratí smernice 89/48 nie je bezpredmetná
(pozri analogicky rozsudok z 11. júna 2009, Komisia/Francúzsko, C‑327/08, bod 23).
Námietku Belgického kráľovstva treba preto zamietnuť.
–       O veci samej
Komisia Belgickému kráľovstvu vytýka, že v súvislosti s notárskym povolaním neprebralo smernicu 89/48. Je preto potrebné preskúmať,
či možno túto smernicu uplatniť na uvedené povolanie.
V tejto súvislosti treba zohľadniť legislatívny kontext, do ktorého táto smernica spadá.
Možno teda uviesť, že normotvorca v dvanástom odôvodnení smernice 89/48 výslovne stanovil, že „všeobecný systém uznávania
diplomov vyššieho vzdelania neovplyvňuje uplatňovanie... článku [45 ES]“. Takto stanovená výhrada vyjadruje vôľu normotvorcu
ponechať činnosti spadajúce pod článok 45 prvý odsek ES mimo pôsobnosť uvedenej smernice.
V čase prijatia smernice 89/48 však Súdny dvor ešte nemal príležitosť rozhodovať o tom, či notárske činnosti spadajú alebo
nespadajú do pôsobnosti článku 45 prvého odseku ES.
Okrem toho v rokoch po prijatí smernice 89/48 Parlament vo svojich uzneseniach z roku 1994 a 2006, uvedených v bodoch 56 a 121
tohto rozsudku, na jednej strane potvrdil, že článok 45 prvý odsek ES sa má plne uplatňovať na notárske povolanie ako také,
hoci na druhej strane vyjadril želanie, aby bola v súvislosti s prístupom k tomuto povolaniu odstránená podmienka štátnej
príslušnosti.
Navyše pri prijatí smernice 2005/36, ktorou bola nahradená smernica 89/48, normotvorca Únie v odôvodnení č. 41 prvej z týchto
smerníc starostlivo spresnil, že sa netýka uplatňovania článku 45 ES, „týkajúcich sa najmä notárov [, najmä pokiaľ ide o notárov
–
neoficiálny preklad
]“. Ako bolo uvedené aj v bode 119 tohto rozsudku, zavedením tejto výhrady normotvorca Únie nezaujal stanovisko k uplatniteľnosti
článku 45 prvého odseku ES, a teda ani smernice 2005/36 na notárske činnosti.
Potvrdzujú to najmä prípravné práce na smernici 2005/36. Parlament vo svojom legislatívnom uznesení o návrhu smernice Európskeho
parlamentu a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. EÚ C 97E, 2004, s. 230), prijatom v prvom čítaní 11. februára 2004, totiž navrhoval, aby sa v texte smernice 2005/36
výslovne uviedlo, že sa nevzťahuje na notárov. Ak tento návrh nebol prijatý ani v zmenenom a doplnenom návrhu smernice Európskeho
parlamentu a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií [KOM(2004) 317 v konečnom znení], ani v spoločnej pozícii (ES) č. 10/2005
z 21. decembra 2004 prijatej Radou v súlade s postupom uvedeným v článku 251 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva na
účely prijatia smernice Európskeho parlamentu a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií (Ú. v. EÚ C 58E, 2005, s. 1), nebolo
to z dôvodu, že navrhovaná smernica sa mala uplatňovať na notárske povolanie, ale predovšetkým z dôvodu, že „článok 45 [prvý
odsek] ES [stanovuje] výnimku zo zásad slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb pre činnosti, ktoré priamo a špecificky
súvisia s výkonom verejnej moci“.
V tejto súvislosti vzhľadom na osobitné okolnosti legislatívneho procesu, ako aj neistú situáciu, ktorá je toho výsledkom,
ako vyplýva z vyššie uvedeného legislatívneho kontextu, nemožno konštatovať, že ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom
stanovisku existovala dostatočne jasná povinnosť členských štátov prebrať smernicu 89/48, pokiaľ ide o notárske povolanie.
Druhý žalobný dôvod sa preto musí zamietnuť.
S prihliadnutím na všetky predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že Belgické kráľovstvo si tým, že na prístup k notárskemu
povolaniu stanovilo podmienku štátnej príslušnosti, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES, a žalobu treba
v zostávajúcej časti zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť
tak, že každý z účastníkov znáša vlastné trovy konania, ak mali úspech len v časti predmetu konania. Keďže Komisia mala úspech
len v časti predmetu konania, je opodstatnené rozhodnúť, že každý z účastníkov znáša vlastné trovy konania.
Podľa článku 69 ods. 4 prvého pododseku rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci,
znášajú vlastné trovy konania. Česká republika, Francúzska republika, Lotyšská republika, Litovská republika, Maďarská republika,
Slovenská republika a Spojené kráľovstvo teda znášajú vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Belgické kráľovstvo si tým, že na prístup k notárskemu povolaniu stanovilo podmienku štátnej príslušnosti, nesplnilo povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES.
2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
3.
Európska komisia, Belgické kráľovstvo, Česká republika, Francúzska republika, Lotyšská republika, Litovská republika, Maďarská
republika, Slovenská republika a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.