CELEX: 62009CJ0352
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Trg Skupnosti za ploščate izdelke iz nerjavnega jekla
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 65 PJ po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ na podlagi Uredbe (ES) št. 1/2003
Pristojnost Komisije
Načelo nulla poena sine lege in načelo pravnomočnosti
Pravica do obrambe
Pripisovanje odgovornosti za kršitveno ravnanje
Prenos odgovornosti z izjavo
Zastaranje
Sodelovanje v upravnem postopku

Družba ThyssenKrupp Nirosta GmbH, prej družba ThyssenKrupp Stainless AG, s pritožbo predlaga Sodišču, naj razveljavi sodbo
Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 1. julija 2009 v zadevi ThyssenKrupp Stainless proti
Komisiji (T-24/07, ZOdl., str. II-2309, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo tako njen predlog za razglasitev
ničnosti Odločbe Komisije z dne 20. decembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 65 Pogodbe ESPJ (Zadeva COMP/F/39.234
– Dodatna dajatev na zlitine – ponovno sprejetje) (v nadaljevanju: sporna odločba) kot tudi njen podredni predlog za znižanje
globe, ki ji je bila naložena s sporno odločbo.
Evropska komisija je s to odločbo ugotovila, da je družba Thyssen Stahl AG (v nadaljevanju: Thyssen Stahl) od 16. decembra
1993 do 31. decembra 1994 kršila člen 65(1) PJ s tem, da je spremenila in usklajeno uporabljala referenčne vrednosti formule
za izračun dodatne dajatve na zlitine in na podlagi tega družbi ThyssenKrupp Stainless AG naložila globo v višini 3.168.000
EUR.
I –
Pravni okvir
A –
Določbe Pogodbe ESPJ
Člen 65 PJ je določal:
„1.      Prepovedani so vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi na skupnem trgu neposredno
ali posredno preprečevali, omejevali ali izkrivljali normalno konkurenco, zlasti tisti, ki:
a)      določajo ali oblikujejo cene;
b)      omejujejo ali nadzorujejo proizvodnjo, tehnični razvoj ali naložbe;
c)      določajo razdelitev trgov, proizvodov, strank ali virov nabave.
[…]
4.      Sporazumi ali sklepi, ki so v skladu s prvim odstavkom tega člena prepovedani, so nični in ne morejo biti podlaga za spor
pred sodiščem države članice.
Komisija je, razen v primeru tožbe pred Sodiščem, izključno pristojna za ugotavljanje skladnosti teh sporazumov ali sklepov
z določbami tega člena.
5.      Komisija lahko podjetjem, ki so sklenila ničen sporazum, ki z arbitražo, pogodbenimi kaznimi, bojkotom ali drugimi sredstvi
uporabljajo ali skušajo uporabljati ničen sporazum ali sklep, ali sporazum ali sklep, katerega odobritev je bila zavrnjena
ali preklicana, ali ki bi pridobila dovoljenje na podlagi zavestno lažnih ali izkrivljenih informacij, ali ki bi delovala
v nasprotju z določbami odstavka 1, naloži globe in periodične denarne kazni v znesku, ki ne sme preseči dvojne vrednosti
prometa, ustvarjenega s proizvodi, ki so predmet sporazuma, sklepa ali prakse, ki je v nasprotju s tem členom; če pa je njihov
namen omejevanje proizvodnje, tehnološkega razvoja ali naložb, se najvišji znesek poveča na 10 % letnega prometa zadevnih
podjetij za globe in 20 % dnevnega prometa za periodične denarne kazni.“
Pogodba ESPJ je v skladu s členom 97 PJ prenehala veljati 23. julija 2002.
B –
Določbe Pogodbe ES
Člen 305(1) ES je določal:
„Določbe te pogodbe ne vplivajo na določbe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo, zlasti glede pravic
in obveznosti držav članic, pristojnosti institucij te skupnosti in predpisov, ki jih omenjena pogodba določa za delovanje
skupnega trga premoga in jekla.“
C –
Uredba (ES) št. 1/2003
V skladu s členom 4 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in
82 [ES] (UL 2003, L 1, str. 1) ima „[z]a namene uporabe členov 81 [ES] in 82 [ES] […] Komisija pooblastila, opredeljena s
to uredbo“.
Člen 7 Uredbe št. 1/2003 z naslovom „Ugotavljanje in odprava kršitev“ določa:
„1.      Kadar Komisija na podlagi pritožbe ali po uradni dolžnosti ugotovi, da gre za kršitev člena 81[ES] ali člena 82[ES], lahko
z odločbo zahteva od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj, da tako kršitev odpravijo. […] Če ima Komisija pravni interes,
lahko ugotovi kršitev po tem, ko je bila storjena.
[…]“
V skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 lahko Komisija podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar
naklepno ali iz malomarnosti kršijo določbe členov 81 ES ali 82 ES.
D –
Določbe o izračunu zneska globe
Točka D Obvestila Komisije o nenalaganju glob ali zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL 1996, C 207, str. 4, v nadaljevanju:
obvestilo o ugodni obravnavi) določa:
„1.      Če podjetje, ki sodeluje, ne da bi bili izpolnjeni vsi pogoji iz [točk] B in C, se mu lahko znesek globe, ki bi mu moral biti
naložen zaradi nesodelovanja, zmanjša za od 10 do 50 %.
2.      To lahko velja predvsem, kadar:
–        podjetje pred izdajo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah posreduje Komisiji informacije, dokumente ali druge dokaze,
ki pripomorejo k potrditvi obstoja storjene kršitve,
–        podjetje po prejemu obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah obvesti Komisijo, da ne ugovarja resničnosti dejstev, na katera
Komisija opira svoje obtožbe.“
II –
Dejansko stanje
V nadaljevanju sledi povzetek dejanskega stanja, kot izhaja iz točk od 10 do 32 izpodbijane sodbe.
Krupp Thyssen Nirosta GmbH, družba nemškega prava, je bila ustanovljena 1. januarja 1995 s koncentracijo dejavnosti družb
Thyssen Stahl in Fried Krupp AG Hoesch-Krupp v sektorju ploščatih izdelkov iz nerjavnega jekla. Družba Thyssen Stahl je nadaljevala
z neodvisnim opravljanjem svojih dejavnosti v drugih sektorjih. Družba Krupp Thyssen Nirosta GmbH je po večkratnih spremembah
firme postala družba ThyssenKrupp Stainless AG in nazadnje družba ThyssenKrupp Nirosta GmbH.
Nerjavno jeklo je posebna vrsta jekla, ki je odporno proti koroziji zaradi uporabe različnih legirnih elementov (krom, nikelj,
molibden). Uporablja se v obliki ploščatih izdelkov (v listih ali tuljavah; vroče ali hladno valjani) in podolgovatih izdelkov
(palice, valjana žica, profilirani izdelki; vroče valjani ali dokončani), od katerih jih večina spada na področje uporabe
Pogodbe ESPJ.
Komisija je 16. marca 1995 od več proizvajalcev nerjavnega jekla zahtevala, naj ji posredujejo informacije o pribitku na cene,
znanem pod imenom „dodatna dajatev na zlitine“, ki je izračunan glede na cene legirnih elementov in se prišteje osnovni ceni
nerjavnega jekla. Strošek legirnih elementov je pomemben in izjemno spremenljiv del proizvodnih stroškov. Na podlagi zbranih
podatkov je Komisija 19. decembra 1995 na devetnajst podjetij naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Decembra 1996 in januarja 1997 so nekatera podjetja, med njimi pritožnica in družba Thyssen Stahl, obvestila Komisijo, da
želijo sodelovati. Komisija je 24. aprila 1997 na vsa zadevna podjetja, med katerimi sta bili pritožnica in družba Thyssen
Stahl, naslovila novo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, na katero sta podjetji ločeno odgovorili.
Pritožnica je v dopisu z dne 23. julija 1997, naslovljenem na Komisijo (v nadaljevanju: izjava z dne 23. julija 1997), navedla
naslednje:
„V zvezi s postopkom, omenjenim v zadevi [zadeva IV/35.814 − družba ThyssenKrupp Stainless], ste od pravnega zastopnika družbe
[Thyssen Stahl] zahtevali, da [pritožnica] izrecno potrdi, da prevzame odgovornost za morebitna dejanja družbe [Thyssen Stahl],
zaradi prenosa dejavnosti nerjavnih ploščatih proizvodov družbe [Thyssen Stahl], kolikor zadeva nerjavne ploščate proizvode,
ki so predmet tega postopka, in sicer tudi za obdobje do leta 1993. S tem dopisom to izrecno potrjujemo.“
Z Odločbo 98/247/ESPJ z dne 21. januarja 1998 v zvezi s postopkom na podlagi člena 65 Pogodbe ESPJ (Zadeva IV/35.814 – Dodatna
dajatev na zlitine) (UL L 100, str. 55, v nadaljevanju: prvotna odločba) je Komisija ugotovila, da se je večina proizvajalcev
ploščatih izdelkov iz nerjavnega jekla, med njimi pritožnica in družba Thyssen Stahl, na sestanku v Madridu (Španija) 16.
decembra 1993 dogovorila, da bodo usklajeno zvišali svoje cene tako, da bodo spremenili parametre izračuna dodatne dajatve
na zlitine od 1. februarja 1994. Iz tega je sklepala, da so zadevna podjetja kršila člen 65(1) PJ.
Prvotna odločba je bila vročena pritožnici, družbi Thyssen Stahl pa ne, ker je Komisija na podlagi izjave z dne 23. julija
1997 menila, da je bila pritožnica odgovorna za ravnanje družbe Thyssen Stahl. Zato ji je naložila globo, zaradi – prav tako
– dejanj, očitanih družbi Thyssen Stahl za obdobje med decembrom 1993 in 1. januarjem 1995.
Pritožnica je 11. marca 1998 vložila tožbo, med drugim zaradi razglasitve ničnosti prvotne odločbe.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 13. decembra 2001 v združenih zadevah Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti
Komisiji (T-45/98 in T-47/98, Recueil, str. II-3757) razglasilo prvotno odločbo za nično v delu, v katerem je bila odgovornost
za kršitev člena 65(1) PJ, ki jo je storila družba Thyssen Stahl, pripisana pritožnici, in posledično znižalo globo. Menilo
je, da Komisija ni omogočila pritožnici, da poda svoje pripombe o dejanjih, očitanih družbi Thyssen Stahl, in je zato kršila
njeno pravico do obrambe.
Sodišče je s sodbo z dne 14. julija 2005 v združenih zadevah ThyssenKrupp proti Komisiji (C‑65/02 P in C-73/02 P, ZOdl., str.
I-6773) zavrnilo pritožbi, ki sta ju vložili pritožnica in Komisija zoper to sodbo.
Po izmenjavi dopisov s pritožnico in družbo Thyssen Stahl je Komisija 5. aprila 2006 na pritožnico naslovila obvestilo o ugotovitvah
o možnih kršitvah. Pritožnica je z dopisom z dne 17. maja 2006 odgovorila na to obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah,
javno zaslišanje pa je potekalo 15. septembra 2006.
Komisija je 20. decembra 2006 sprejela sporno odločbo. Iz preambule te odločbe je razvidno, da temelji med drugim na Pogodbi
ESPJ, zlasti na členu 65 PJ, in na Pogodbi ES ter Uredbi št. 1/2003. V izreku te odločbe je med drugim navedeno:
„Člen 1
Družba [Thyssen Stahl] je kršila člen 65(1) PJ od 16. decembra 1993 do 31. decembra 1994, ker je spremenila in usklajeno uporabila
referenčne vrednosti formule izračuna dodatne dajatve na zlitine, kar pomeni ravnanje, katerega cilj in učinek je omejevanje
in izkrivljanje normalnega delovanja konkurence na skupnem trgu.
Člen 2
1.      Za kršitev iz člena [1]se naloži globa v višini 3.168.000 EUR.
2.      Ker je [pritožnica] z [izjavo] z dne 23. julija 1997 prevzela odgovornost za ravnanje [družbe Thyssen Stahl], se [pritožnici]
naloži globa.“
III –
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnica je 6. februarja 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe
v skladu s členoma 225 ES in 230 ES.
Pritožnica s prvim tožbenim razlogom navaja kršitev načela
nulla poena sine lege
zaradi uporabe člena 65(1) PJ po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ. Njen drugi tožbeni razlog se nanaša na nezakonitost
kombinirane uporabe Uredbe št. 1/2003 in člena 65 PJ. S tretjim tožbenim razlogom je pritožnica navedla kršitev pravnomočnosti,
ker naj bi Sodišče v točki 88 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji ugotovilo, da ni bila odgovorna za ravnanja
družbe Thyssen Stahl.
V okviru četrtega tožbenega razloga je pritožnica navedla, da na podlagi izjave z dne 23. julija 1997 ni mogoče utemeljiti
njene odgovornosti niti prenosa bremena plačila globe. S petim tožbenim razlogom je trdila, da je s sporno odločbo kršeno
„načelo določnosti“, ker niti pravna podlaga za naložitev sankcije niti institut „prevzema odgovornosti na podlagi zasebne
izjave“ nista bila dovolj jasno določena.
Šesti tožbeni razlog se je nanašal na kršitev načela
non bis in idem
zaradi prenosa odgovornosti z zasebno izjavo. S sedmim tožbenim razlogom je pritožnica zatrjevala, da je pregon kršitve,
ki jo je storila družba Thyssen Stahl, zastaral. Osmi in deveti tožbeni razlog sta se nanašala na kršitev pravice do obrambe
zaradi, po eni strani, kršitve pravice do vpogleda v spis in, po drugi strani, nezakonitosti obvestila o ugotovitvah o možnih
kršitvah.
Podredno je pritožnica v desetem tožbenem razlogu trdila, da je bil znesek globe napačno izračunan, ker Komisija ni upoštevala
dejstva, da pritožnica ni izpodbijala obstoja kršitve kot celote.
V točkah 37 in 38 izpodbijane sodbe je bilo pojasnjeno, da so bile stranke zaslišane na obravnavi 11. decembra 2008 in da
je na tej obravnavi pritožnica navedla, da preklicuje izjavo z dne 23. julija 1997, kar se je zabeležilo v zapisnik o obravnavi.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo zavrnilo in pritožnici naložilo plačilo stroškov postopka.
Splošno sodišče je najprej v bistvu menilo, da z uporabo člena 65(1) PJ po 23. juliju 2002 za dejanja, storjena pred tem datumom,
ni kršeno načelo
nulla poena sine lege
in da lahko za namene te uporabe Komisija svojo pristojnost utemelji z Uredbo št. 1/2003. Splošno sodišče je menilo, da je
Sodišče v zgoraj navedeni sodbi ThyssenKrupp proti Komisiji, ki je pravnomočna, ugotovilo, da je bila pritožnica na podlagi
izjave z dne 23. julija 1997 odgovorna za ravnanja družbe Thyssen Stahl.
Nato so bile po mnenju Splošnega sodišča pravne podlage za sankcijo in prenos odgovornosti dovolj določno predvidene, po eni
strani, v členih 7(1) in 23(2) Uredbe št. 1/2003 in, po drugi strani, v izjavi z dne 23. julija 1997. Zatrjevana kršitev načela
non bis in idem
je bila zavrnjena, ker je na podlagi te izjave kršitev, ki jo je storila družba Thyssen Stahl, mogoče pripisati pritožnici.
Splošno sodišče je presodilo, da ta kršitev ni zastarala, saj je treba kršitev presojati glede na pritožnico in ker zastaranje
med sodnim postopkom v zvezi s prvotno odločbo ni teklo.
Nazadnje je Splošno sodišče presodilo, da je bilo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah pravilno in da Komisija ni kršila
pravice pritožnice do vpogleda v spis niti ni storila napake s tem, da ni upoštevala zatrjevanega neizpodbijanja storitve
te kršitve.
IV –
Predlogi strank
Pritožnica Sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano sodbo razveljavi;
–        podredno, zadevo vrne v odločanje Splošnemu sodišču;
–        še bolj podredno, zmanjša globo, ki ji je bila naložena s členom 2 sporne odločbe, in
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–        zavrne pritožbo in ohrani v veljavi izpodbijano sodbo ter
–        pritožnici naloži plačilo stroškov.
V –
Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
Komisija je z dopisom, ki ga je sodno tajništvo Sodišča prejelo 28. oktobra 2010, Sodišču predlagala, naj na podlagi člena 61
Poslovnika Sodišča odredi ponovno odprtje ustnega postopka za primer, če bi moralo obravnavati vprašanja glede „omejitve načela
pravnomočnosti z načelom kontradiktornosti“, glede možnosti, da Komisija družbi Thyssen Stahl v upravnem postopku po razglasitvi
te sodbe in zaradi spornega ravnanja naloži globo ali glede posledic razglasitve ničnosti prvotne odločbe na zadržanje zastaranja.
Meni, da je ta vprašanja preučil generalni pravobranilec v točkah 155, od 174 do 176 in od 198 do 212 sklepnih predlogov,
vendar niso predmet spora in o njih stranke niso razpravljale.
V skladu z navedeno določbo se je glede tega predloga opredelil generalni pravobranilec.
Sodišče lahko po uradni dolžnosti na predlog generalnega pravobranilca ali na predlog strank v skladu s členom 61 Poslovnika
odredi ponovno odprtje ustnega postopka, kadar meni, da ni dovolj poučeno ali da je o zadevi treba razsoditi na podlagi trditve,
o kateri stranke niso razpravljale (glej sodbo z dne 8. septembra 2009 v zadevi Liga Portuguesa de Futebol Profissional in
Bwin International, C‑42/07, ZOdl., str. I-7633, točka 31 in navedena sodna praksa).
Sodišče meni, da ima v obravnavanem primeru na voljo vse potrebne podatke za razsojo o sporu in da zadeve ni treba preizkusiti
glede na trditev, o kateri se pred tem sodiščem ni razpravljalo.
Zato se ponovnega odprtja postopka ne odredi.
VI –
Pritožba
Pritožnica navaja pet pritožbenih razlogov. Prvi se nanaša na kršitev načela
nulla poena sine lege
zaradi uporabe člena 65(1) PJ po 23. juliju 2002, nepravilno uporabo člena 23 Uredbe št. 1/2003 za kršitev člena 65(1) PJ,
kršitev suverenosti držav podpisnic Pogodbe ESPJ in na to, da se sodbe Splošnega sodišča z dne 12. septembra 2007 v zadevi
González y Díez proti Komisiji (T-25/04, ZOdl., str. II-3121) ne uporabi za dejansko stanje v obravnavani zadevi.
Z drugim pritožbenim razlogom pritožnica navaja, da to, da ji je bila pripisana odgovornost za ravnanja družbe Thyssen Stahl,
ni bilo predmet pravnomočne ugotovitve v zgoraj navedeni sodbi ThyssenKrupp proti Komisiji, da je Splošno sodišče kršilo obseg
načela
res iudicata
, da je kršilo pravico do obrambe in da je nepravilno presodilo, da je z izjavo z dne 23. julija 1997 prišlo do prenosa odgovornosti
družbe Thyssen Stahl nanjo.
Tretji pritožbeni razlog se nanaša na nedoločnost tako pravne podlage sporne odločbe kot prenosa odgovornosti, ki je Splošno
sodišče napačno ni ugotovilo. S četrtim pritožbenim razlogom pritožnica Splošnemu sodišču očita kršitev določb o zastaranju.
Peti pritožbeni razlog se nanaša na kršitev načel v zvezi z izračunom globe.
A –
Prvi pritožbeni razlog in prvi del tretjega pritožbenega razloga: kršitev načela nulla poena sine lege in „načela določnosti“
ter nepristojnost Komisije
1.     Trditve strank
V prvem pritožbenem razlogu pritožnica navaja, najprej, da je z uporabo člena 65(1) PJ po 23. juliju 2002 kršeno načelo
nulla poena sine lege
, saj so na ta datum na podlagi člena 97 PJ prenehale veljati Pogodba ESPJ in pristojnosti, ki jih je na njeni podlagi imela
Komisija. Poudarja, da prepoved v pravu Skupnosti in mednarodnem pravu, da se določbe kazenskega prava in določbe o globah
razlagajo po analogiji, zahteva, da je pravna podlaga sankcije jasno in nedvoumno razvidna iz zapisanega prava.
Pritožnica meni, da okoliščina, da po 23. juliju 2002 nekatera ravnanja, ki so prej spadala na področje uporabe Pogodbe ESPJ,
lahko spadajo na področje uporabe Pogodbe ES, ne omogoča sklepa o tem, da je po tem datumu na podlagi člena 65(1) PJ mogoče
sankcionirati kršitve, ki so prenehale pred tem datumom.
Splošno sodišče naj bi enačilo pojma enotnosti in kontinuitete pravnega reda Skupnosti, ko je iz teh pojmov sklepalo, da se
Pogodba ESPJ lahko uporablja pod okriljem Pogodbe ES. Za pogodbi ESPJ in ES, ki sta obe sporazuma mednarodnega prava, naj
bi se uporabljalo načelo iz člena 70 Dunajske konvencije o pogodbenem pravu z dne 23. maja 1969, ki določa, da pogodba mednarodnega
prava ne more biti več podlaga za nobeno pogodbeno obveznost ali pristojnost, ko preneha veljati.
Tudi če je treba pogodbe Skupnosti razlagati v skladu z enotnimi načeli, naj to ne bi pomenilo, da ima Komisija splošno pristojnost
za njihovo izvršitev, neodvisno od obstoja različnih pravnih redov, ki izvirajo iz različnih pogodb. Iz več pravnih aktov
prava Skupnosti naj bi bilo namreč razvidno, da imajo institucije le posebne podeljene pristojnosti, ki izvirajo iz pravno
samostojnih pogodb.
Zato ob tem, da Komisija nima več pristojnosti, utemeljene s Pogodbo ESPJ, vprašanje, ali se znaki kršitev, opredeljenih v
členih 65 ES in 81 ES, ujemajo in se jih razlaga enako, po mnenju pritožnice ni pomembno. Okoliščina, da se v nekaterih nacionalnih
pravih znaki omejevalnih sporazumov razlagajo enako kot tisti iz členov 81 ES in 82 ES, naj ne bi pomenila, da je Komisija
pristojna, da uporabi zadevne nacionalne določbe.
Pritožnica poudarja, da v skladu s sodno prakso Splošnega sodišča dejstvo, da je bila Pogodba ESPJ v primerjavi s Pogodbo
ES
lex specialis
, nikakor ne utemeljuje pristojnosti Komisije s členom 65(5) PJ po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ. Meni, da je treba
ta preudarek razširiti na člen 65(1) PJ, ker je ta del pravne podlage sankcije. Načelo
lex specialis derogat legi generali
naj ne bi moglo upravičiti uporabe člena 65(1) PJ, ki ni več veljaven, ker to načelo ureja le razmerje med dvema veljavnima
predpisoma.
Ob tem, da ni prehodnih določb, ki imajo moč pravnih pravil – to namreč ni podano v primeru Sporočila Komisije o nekaterih
vidikih obravnavanja zadev konkurence, ki izhajajo iz prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ, sprejetega 18. junija 2002 (UL
C 152, str. 5) – in ki omogočajo Komisiji, da sankcionira kršitve člena 65(1) PJ po 23. juliju 2002, naj nobena določba iz
pogodb ali sekundarnega prava ne bi določala možnosti, da Komisija po 23. juliju 2002 sprejme odločbo, kot je sporna odločba.
Na drugem mestu pritožnica poudarja, da po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ ne obstaja več pravna norma, ki določa sankcije
v primeru kršitve člena 65(1) PJ, saj je odstavek 5 tega člena prenehal veljati skupaj s Pogodbo ESPJ, kar je Splošno sodišče
priznalo v svoji predhodni sodni praksi.
Splošno sodišče je s presojo, da je treba člen 23 Uredbe št. 1/2003 razlagati tako, da Komisiji omogoča sankcioniranje kršitev
Pogodbe ESPJ, in to čeprav se ta določba ne sklicuje na člen 65 PJ, po mnenju pritožnice kršilo načelo
nulla poena sine lege
, iz katerega naj bi izhajalo, da določb kazenskega prava ni mogoče razlagati drugače kot dobesedno. Te določbe naj ne bi
mogle biti predmet široke zgodovinske, sistematične ali teleološke razlage, ker bi to pomenilo enako kot uporaba po analogiji,
ki je prepovedana na področju prava sankcij.
Pritožnica glede tega poudarja, da je iz sodne prakse razvidno, da je mogoče sankcijo naložiti le, če ima jasno in nedvoumno
zakonito podlago, ki izrecno določa naložitev sankcije za zadevno ravnanje. Iz tega sklepa, da je Sodišče na področju prava
sankcij zavrnilo vsako široko sistematično ali teleološko razlago, ki presega dobesedni pomen zadevnih določb. Splošno sodišče
pa naj bi razlagalo po analogiji, kar je prepovedano.
Na tretjem mestu pritožnica meni, da pogoji uporabe člena 23 Uredbe št. 1/2003 po analogiji za kršitev člena 65(1) PJ niso
izpolnjeni. Nujno naj bi bilo namreč, da je dejanski stan podoben tistemu, ki ga zajema ta člen 23, in da obstaja pravna praznina,
ki je v nasprotju s ciljem, ki mu sledi zakonodajalec.
Pritožnica pa meni, da tudi ob predpostavki, da je člen 65(1) PJ v vseh upoštevnih pogledih enak členu 81 ES – kar pa ni tako,
ker se dejanski stan v več pogledih razlikuje – manjka pravna praznina, ki je v nasprotju ciljem, ki mu sledi zakonodajalec.
V skladu z načeloma demokratičnosti in ločitve oblasti lahko namreč sodišče zapolnjuje le pravne praznine, ki jih zakonodajalec
ni opazil, v nasprotju z zasledovanim ciljem. Sodišče naj ne bi bilo pristojno za popravljanje aktov zakonodajalca tako, da
uporablja določbe, ki se mu zdijo primernejše kot tiste, ki veljajo.
Pritožnica meni, da obstoju take pravne praznine v obravnavanem primeru nasprotuje okoliščina, da zakonodajalec ni predvidel
nobene prehodne določbe, medtem ko je za več drugih področij iz Pogodbe ESPJ sprejel določbe o podaljšanju ali prehodne določbe,
in da so z Resolucijo Sveta in predstavnikov vlad držav članic, zbranih v Svetu 20. julija 1998, o prenehanju veljave Pogodbe
o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo (UL C 247, str. 5) Svet Evropske unije in ti predstavniki povabili Komisijo
– pri čemer so navedli, da so pripravljeni sprejeti vse potrebne ukrepe za soočenje s posledicami prenehanja veljavnosti te
pogodbe – naj predloži predloge glede drugih področij, ki jih zadeva to prenehanje veljavnosti, ne da bi se Komisija na to
povabilo odzvala v zvezi s pravom omejevalnih sporazumov.
Na četrtem mestu pritožnica meni, da so z uporabo člena 23 Uredbe št. 1/2003 za kršitev člena 65(1) PJ kršeni členi 5 ES,
7(1) ES in 83 ES, saj uporaba tega člena 23 ne sme presegati tega, kar dovoljuje pravna podlaga te uredbe. Ob predpostavki,
da je Svet želel ta člen 23 napisati tako, da omogoča sankcioniranje kršitev člena 65(1) PJ, to ne bi bilo mogoče, ker Pogodba
ES pooblašča le za uporabo njenih lastnih določb.
Tožeča stranka poudarja, da je iz členov 5 ES, 7(1), drugi stavek, ES in 211 ES razvidno, da so v okviru izvrševanja nalog,
ki jih imajo institucije Skupnosti na podlagi Pogodbe ES, pristojnosti in pooblastila Komisije strogo omejeni na Pogodbo ES
in z njo. Zato naj bi znaki kršitev in njene pravne posledice skupaj tvorili pravno podlago sankcije, ta logika pa naj bi
se uporabljala za neposredne pravne posledice kršitve in za njene znake.
Pritožnica navaja, da člen 83 ES Svet pooblašča le za sprejetje uredbe za uporabo členov 81 ES in 82 ES. Zato naj področje
uporabe člena 23 Uredbe št. 1/2003 za kršitve določb Pogodbe ES ne bi pomenilo redakcijske napake, ki bi jo bilo mogoče popraviti
z analogno uporabo tega člena 23 za kršitve člena 65(1) PJ.
Splošno sodišče naj bi s tem, da je presodilo, da člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 pomeni postopkovno pravilo, napačno uporabilo
pravo. Po mnenju pritožnice namreč ta člen 23 pomeni materialnopravno pravilo, ki podeljuje pristojnost za sankcioniranje,
tako da Komisijo v primerih kršitve členov 81 ES in 82 ES pooblašča za nalaganje glob, ki niso neposredno predvidene v Pogodbi
ES.
Pritožnica meni, da je Splošno sodišče v točki 85 izpodbijane sodbe napravilo logično napako s tem, da je uporabo člena 65(1)
PJ utemeljilo s pravilom, ki ureja časovno veljavo zakona, v skladu s katerim je treba uporabljati materialnopravna pravila,
ki so veljala v času dejanskega stanja. Časovna uporaba določbe, ki ne velja več, naj bi pomenila, da je Komisija ohranila
svojo pristojnost za uporabo teh določb iz zadevnega pravnega reda, kar pa v obravnavanem primeru ni tako.
Na petem mestu pritožnica navaja, da je z izpodbijano sodbo kršena suverenost držav podpisnic Pogodbe ESPJ, ker je bila s
prenehanjem veljave te pogodbe pristojnost za nalaganje sankcij na zadevnem področju vrnjena državam članicam, saj naj bi
države podpisnice pristojnost sankcioniranja Komisiji podelile le do dneva tega prenehanja veljavnosti.
Na šestem mestu pritožnica po eni strani navaja, da se je Splošno sodišče nepravilno sklicevalo na točke 57 in naslednje svoje
zgoraj navedene sodbe González y Díez proti Komisiji. Tudi če bi bila ta sodba utemeljena, se namreč nanaša na področje državnih
pomoči. Na področju omejevalnih sporazumov pa naj bi načelo
nulla poena sine lege
nalagalo strožja pravila za naložitev glob.
Po drugi strani naj bi Splošno sodišče poudarilo, da se izkrivljanje konkurence, ki izhaja iz nespoštovanja pravil glede državnih
pomoči, lahko časovno razteza v obdobje po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ. Nasprotno pa se obravnavana zadeva po mnenju
pritožnice nanaša na kršitev člena 65 PJ, ki je prenehala januarja 1998, in torej na datum, ko je bila naložena globa, to
je 20. decembra 2006, ne povzroča več nobenega učinka, ki bi ga lahko odpravila edino naložitev globe.
Pritožnica v prvem delu tretjega pritožbenega razloga navaja, da je Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da iz sporne odločbe
izhaja, da je Komisija nameravala povezati uporabo člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 in člena 65(1) PJ, kršilo „načelo določnosti
pravne podlage“, ki naj bi zahtevalo, da je mogoče sankcijo naložiti le, če ima jasno in nedvoumno pravno podlago, ki določa
sankcijo za obravnavani primer. Člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 pa naj ne bi določal sankcij za primer kršitve člena 65(1) PJ,
ampak le za primer kršitve členov 81 ES in 82 ES.
2.     Presoja Sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da je vsak sporazum, ki ustreza dejanskemu stanu iz člena 65(1) PJ in je bil sklenjen ali izvršen
pred prenehanjem veljavnosti Pogodbe ESPJ 23. julija 2002, do vključno tega datuma lahko predmet odločbe Komisije o naložitvi
globe podjetjem, ki so sprejela ali izvrševala ta sporazum, ki temelji na členu 65(5) PJ.
Nato je treba ugotoviti, da je vsak sporazum, ki ustreza dejanskemu stanu iz člena 65(1) PJ, ki je bil sklenjen med 24. julijem
2002 in 30. novembrom 2009, lahko predmet take odločbe Komisije, ki temelji na členu 81 ES in členih 15(2)(a) Uredbe Sveta
št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve Uredbe o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe [ES] (UL 1962, 13, str. 204) ali 23(2)(a)
Uredbe št. 1/2003.
Nazadnje, prav tako ni sporno, da lahko Komisija na podlagi vsakega sporazuma, ki ustreza dejanskemu stanu iz člena 65(1)
PJ in je bil sklenjen ali izvršen po 1. decembru 2009, sprejme tako odločbo, ki temelji na členih 101 PDEU in 23(2)(a) Uredbe
št. 1/2003.
V obravnavanem primeru pa pritožnica v bistvu izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da ji lahko Komisija s sporno odločbo,
sprejeto po 23. juliju 2002, na podlagi člena 65(1) in (5) PJ v povezavi s členoma 7(1) in 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 naloži
globo, ker je pred 23. julijem 2002 sklenila in izvajala sporazum, ki ustreza dejanskemu stanu, določenemu v členu 65(1) PJ.
Na prvem mestu je glede pristojnosti Komisije Splošno sodišče v točki 74 izpodbijane sodbe menilo, da mora določba, ki pomeni
pravno podlago akta in pooblašča institucijo Evropske unije za sprejetje zadevnega akta, veljati v trenutku njegovega sprejetja,
kar je bilo izpolnjeno pri členu 23(2) Uredbe št. 1/2003.
Splošno sodišče je v točkah od 76 do 79 izpodbijane sodbe poudarilo, da je Pogodba ESPJ na podlagi člena 305(1) ES
lex specialis
, ki prevlada nad
lex generalis
, kar je Pogodba ES, in da se je zaradi prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ 23. julija 2002 področje uporabe splošnega sistema,
ki izhaja iz Pogodbe ES, 24. julija 2002 razširilo na sektorje, ki so bili sprva urejeni s Pogodbo ESPJ.
Splošno sodišče je v točkah od 80 do 82 izpodbijane sodbe pojasnilo, da nadomestitev pravnega okvira Pogodbe ESPJ s pravnim
okvirom Pogodbe ES spada v kontekst kontinuitete pravnega reda Unije in njenih ciljev, ker sta uvedba in ohranjanje sistema
svobodne konkurence eden bistvenih ciljev Pogodbe ES in Pogodbe ESPJ. V zvezi s tem je poudarilo, da pojma sporazumov in usklajenih
ravnanj v smislu člena 65(1) PJ ustrezata pojmoma sporazumov in usklajenih ravnanj v smislu člena 81 ES ter da je sodišče
Unije ti določbi razlagalo enako.
Splošno sodišče je tako v točkah 83 in 84 izpodbijane sodbe ugotovilo, da kontinuiteta pravnega reda Unije zahteva, da Komisija
v zvezi s položaji, ki so nastali v času veljavnosti Pogodbe ESPJ, zagotavlja spoštovanje pravic in obveznosti, ki so jih
države članice in posamezniki imeli takrat na podlagi Pogodbe ESPJ, ter da je posledično treba člen 23(2) Uredbe št. 1/2003
razlagati tako, da Komisiji dovoljuje, da po 23. juliju 2002 sankcionira omejevalne sporazume v sektorjih, za katere se
ratione materiae
in
ratione temporis
uporablja Pogodba ESPJ.
Glede teh ugotovitev pravo ni napačno uporabljeno. Iz sodne prakse je namreč razvidno, po eni strani, da je treba v skladu
z načelom, ki je skupno pravnim sistemom držav članic in katerega izvor sega do rimskega prava – razen ob izrecni nasprotni
volji zakonodajalca – ob spremembi zakonodaje zagotoviti kontinuiteto pravnih struktur ter da to načelo velja za spremembe
primarnega prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 25. februarja 1969 v zadevi Klomp, 23/68, Recueil, str. 43, točka 13).
Kot je Komisija pravilno poudarila, pa ne obstaja noben indic, da je zakonodajalec Unije želel, da se lahko za tajno dogovorjena
ravnanja, ki jih prepoveduje Pogodba ESPJ, po prenehanju njene veljavnosti izključi uporaba vseh sankcij.
Po eni strani namreč, kot je razvidno iz točke 55 te sodbe, je pritožnica sama poudarila, da so Svet in predstavniki vlad
držav članic navedli, da so pripravljeni sprejeti vse potrebne ukrepe za soočenje s posledicami prenehanja veljavnosti te
pogodbe. Po drugi strani je Komisija pojasnila, da mora dati predloge prehodnih določb le, če presodi, da je tak ukrep potreben
in da je glede na veljavna splošna pravna načela presodila, da taka potreba na področju prava omejevalnih sporazumov ni podana.
Iz tega sledi, da pritožnica iz odsotnosti prehodnih določb na tem področju ne more potegniti tehtnih argumentov.
Še več, iz ugotovitev v točkah od 65 do 67 te sodbe je razvidno, da zaporedje pogodb ESPJ, ES in PDEU za zagotovitev svobodne
konkurence omogoča, da je lahko Komisija sankcionirala in še vedno lahko sankcionira vsako ravnanje, ki ustreza dejanskemu
stanu iz člena 65(1) PJ, ki je bilo storjeno pred 23. julijem 2002 ali po njem.
V teh okoliščinah bi bilo v nasprotju z namenom in medsebojno povezanostjo pogodb ter nezdružljivo s kontinuiteto pravnega
reda Unije, če Komisija ne bi imela pristojnosti za zagotovitev enotne uporabe določb Pogodbe ESPJ, ki učinkujejo tudi po
prenehanju njene veljavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini, C‑119/05, ZOdl., str. I‑6199,
točka 41).
Drugič, Splošno sodišče je glede tega zadnjega v točkah 85, 86 in 89 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da spoštovanje
načel v zvezi s časovno uporabo zakonov in zahtev v zvezi z načeloma pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj nalaga
uporabo materialnopravnih pravil – določenih v členu 65(1) in (5) PJ – za dejansko stanje v obravnavanem primeru, ki spada
v njeno področje uporabe
ratione materiae
in
ratione temporis
.
V delu, v katerem pritožnica navaja, da sporna odločba krši načelo
nulla poena sine lege
in domnevno „načelo določnosti“ zlasti zato, ker se niti Uredba št. 1/2003 niti člen 83 ES ne sklicujeta na člen 65 PJ, je
treba spomniti, da načelo zakonitosti v kazenskem pravu (
nullum crimen, nulla poena sine lege
), kot je določeno med drugim v členu 49(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, zahteva, da so v zakonodaji Unije
jasno opredeljena kazniva ravnanja in kazni (glej v tem smislu sodbo z dne 3. maja 2007 v zadevi Advocaten voor de Wereld,
C-303/05, ZOdl., str. I-3633, točki 49 in 50).
Poleg tega načelo pravne varnosti zahteva, da taka ureditev osebam, na katere se nanaša, omogoči, da se natančno seznanijo
z obsegom obveznosti, ki jim jih nalaga, in da se lahko nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi ter ukrepajo
v skladu z njimi (sodba z dne 10. marca 2009 v zadevi Heinrich, C‑345/06, ZOdl., str. I-1659, točka 44 in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba poudariti, da je člen 65(1) in (5) PJ v času dejanskega stanja določal jasno pravno podlago za sankcijo,
naloženo v obravnavanem primeru, tako da pritožnica ni mogla prezreti posledic svojega ravnanja. Poleg tega je iz ugotovitev
v točkah od 65 do 67 te sodbe razvidno, da bi bila za enako ravnanje tudi kadar koli pozneje zagrožena taka sankcija, ki jo
naloži Komisija.
Ker so bile v pogodbah že pred storitvijo dejanj jasno opredeljene kršitve ter vrsta in višina sankcij, ki se lahko naložijo,
namen teh načel ni omogočiti podjetjem, da se lahko zaradi poznejših sprememb pravnih podlag in postopkovnih določb izognejo
vsakršni sankciji za svoje pretekle kršitve.
Dodati je treba, da je Komisija že pred prenehanjem veljavnosti Pogodbe ESPJ poudarila, da se taki sankciji ni mogoče izogniti,
s tem, da je v točki 31 Sporočila o nekaterih vidikih obravnavanja zadev konkurence, ki izhajajo iz prenehanja veljavnosti
Pogodbe ESPJ, sprejetega 18. junija 2002, pojasnila, da če ugotovi kršitev na področju, za katero velja Pogodba ESPJ, se ne
glede na datum uporabe uporabi tisto materialno pravo, ki velja v času ravnanj, ki predstavljajo kršitve, veljavno procesno
pravo pa je po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ tisto, ki izhaja iz Pogodbe ES.
Poleg tega, načelo
lex mitior
v obravnavanem primeru ne nasprotuje uporabi člena 65(5) PJ, ker je globa, naložena s sporno odločbo, v vsakem primeru nižja
od zgornje meje za naložitev globe zaradi kršitve pravil Unije o konkurenci, določene v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003.
Iz vsega tega je razvidno, da skrbno podjetje v položaju pritožnice v nobenem trenutku ne bi moglo prezreti posledic svojega
ravnanja niti se zanašati na to, da se bo zaradi nasledstva pravnega okvira Pogodbe ESPJ s pravnim okvirom Pogodbe ES mogoče
izogniti vsem sankcijam zaradi kršitev člena 65 PJ, storjenih v preteklosti.
V zvezi s pravno podlago in postopkovnimi določbami, ki se uporabijo, je Splošno sodišče v točkah 84 in 87 izpodbijane sodbe
prav tako pravilno presodilo, da pristojnost Komisije, da s sporno odločbo naloži zadevno globo, izhaja iz člena 23(2) Uredbe
št. 1/2003 in da je bilo treba postopek voditi v skladu s to uredbo.
Iz sodne prakse je namreč razvidno, da mora določba, ki predstavlja pravno podlago akta in ki pooblašča institucijo Unije
za sprejetje zadevnega akta, veljati ob njegovem sprejetju (glej v tem smislu sodbo z dne 4. aprila 2000 v zadevi Komisija
proti Svetu, C-269/97, Recueil, str. I-2257, točka 45) ter da na splošno velja, da se postopkovna pravila uporabljajo, ko
začnejo veljati (glej v tem smislu sodbi z dne 12. novembra 1981 v združenih zadevah Meridionale Industria Salumi in drugi,
od 212/80 do 217/80, Recueil, str. 2735, točka 9, in z dne 23. februarja 2006 v zadevi Molenbergnatie, C-201/04, ZOdl., str.
I-2049, točka 31).
Treba je dodati, da uporaba Uredbe št. 1/2003 s strani Komisije ni zmanjšala, ampak prej razširila postopkovna jamstva, ki
jih zagotavlja pravni okvir Pogodbe ESPJ podjetjem, zoper katera poteka postopek, česar pritožnica ne izpodbija.
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče v točkah 87 in 89 izpodbijane sodbe – ne da bi napačno uporabilo pravo – lahko ugotovilo,
da je, prvič, pristojnost Komisije, da je s sporno odločbo naložila zadevno globo, izhajala iz člena 23(2) Uredbe št. 1/2003
in da je bilo treba postopek voditi v skladu s to uredbo in, drugič, da je materialno pravo, s katerim je določena uporabljena
sankcija, člen 65(1) in (5) PJ.
Zato je treba prvi pritožbeni razlog in prvi del tretjega pritožbenega razloga zavrniti.
B –
Drugi pritožbeni razlog in drugi del tretjega pritožbenega razloga
1.     Prvi del drugega pritožbenega razloga: nepravilna uporaba prava pri razlagi točke 88 sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji s strani
Splošnega sodišča
a)     Trditve strank
Pritožnica meni, da je Splošno sodišče napačno presodilo, da ji je Sodišče v točki 88 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti
Komisiji pripisalo odgovornost za kršitve, ki jih je storila družba Thyssen Stahl. Ravno nasprotno, v tej sodbi naj ji Sodišče
– z dodatno obrazložitvijo – ne bi pripisalo te odgovornosti. Postopkovni okvir, na katerega se je sklicevalo Splošno sodišče
v utemeljitev svoje razlage, naj ne bi omogočal, da bi se besedilo te točke 88 razumelo drugače. Zato naj bi Splošno sodišče,
da bi opravilo svojo razlago, moralo vložiti predlog za razlago v skladu s členom 102 Poslovnika Sodišča.
Poleg tega, ker naj bi se ta točka 88 nanašala na vse izjave, navedene v točkah 85 in 86 iste sodbe, in se umešča v okvir
istega razlogovanja, pritožnica meni, da je to, da je Splošno sodišče izključilo izjavo z dne 23. julija 1997, nerazumljivo.
Pritožnica prav tako navaja – ker je Splošno sodišče presodilo, da ta izjava ne more biti upoštevna, saj se ne nanaša na dejavnosti
družbe Thyssen Stahl – da se ta izjava nanaša ravno na te dejavnosti družbe.
Nazadnje, v zvezi z obrazložitvijo zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji naj Sodišče ne bi imelo nobenega razloga,
da se izreče o drugem in tretjem pritožbenem razlogu iz nasprotne pritožbe, če bi se to točko 88 izpodbijane sodbe razlagalo
kot predlaga pritožnica, pritožnica poudarja, da se sodišče Unije redno izreka o drugih pritožbenih razlogih, ne samo o tistih,
ki jih sprejme.
b)     Presoja Sodišča
Najprej je treba spomniti, da je Sodišče v točki 88 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji presodilo, da glede
zatrjevanih izjemnih okoliščin, na katere se sklicuje Komisija in so omenjene v točki 79 te sodbe, zadošča najprej opozorilo,
da pritožnica ni gospodarski naslednik družbe Thyssen Stahl, ker ta še naprej obstaja kot ločena pravna oseba do dne sprejetja
sporne odločbe, in da taka enotnost delovanja, ki je lahko zaznamovala ravnanje družbe Thyssen Stahl in pritožnice po 1. januarju
1995, ne zadošča za utemeljitev, da se odgovornost za ravnanja družbe Thyssen Stahl pred tem datumom pripiše pritožnici zaradi
načela iz točke 82 tiste sodbe, po katerem se pravna oseba sme kaznovati le za dejanja, ki se očitajo posebej njej. Sodišče
je dodalo, da je glede izjav, ki naj bi jih pritožnica v upravnem postopku podala o dejavnostih družbe Thyssen Stahl, v točkah
85 in 86 iste sodbe že bilo navedeno, da ne dopuščajo, da se pritožnici pripiše odgovornost za ravnanja družbe Thyssen Stahl
pred tem datumom.
Splošno sodišče je v točki 118 izpodbijane sodbe poudarilo, da pritožba pritožnice, na podlagi katere je bila sprejeta zgoraj
navedena sodba ThyssenKrupp proti Komisiji, ni zadevala presoje Splošnega sodišča o prenosu odgovornosti družbe Thyssen Stahl
nanjo. Ta ugotovitev Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi se v tem postopku ne izpodbija.
V točkah od 119 do 121 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče navedlo, da je Komisija v odgovor na pritožbo vložila nasprotno
tožbo, v kateri je med drugim navedla izkrivljanje nekaterih dokaznih dokumentov in napačno uporabo prava pri presoji tega
prenosa odgovornosti. Pojasnilo je, da je predmet razprave med strankama razlaga odgovora Sodišča iz točke 88 zgoraj navedene
sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji na ta razlog iz nasprotne tožbe. Splošno sodišče je menilo, da je ta razlaga vezana na obseg
tega pritožbenega razloga in na natančno besedilo argumentacije, ki jo je razvila Komisija v podporo temu razlogu.
Splošno sodišče je v točki 122 izpodbijane sodbe menilo, da je iz točk od 73 do 79 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti
Komisiji razvidno, da Komisija s tem razlogom nasprotne pritožbe očitno ni nameravala izpodbijati tega, da je Splošno sodišče
priznalo pripis sporne odgovornosti na podlagi izjave z dne 23. julija 1997, ampak samo ugotovitev Splošnega sodišča, ki je
sledila, in sicer da navedene izjave ni bilo mogoče razlagati, kot da se je z njo pritožnica tudi odpovedala svoji pravici
do izjave glede dejstev, očitanih družbi Thyssen Stahl.
Splošno sodišče je v točkah od 126 do 128 izpodbijane sodbe glede točk 81 in 82 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji
menilo, da je Sodišče potrdilo ugotovitev Splošnega sodišča, da izjava z dne 23. julija 1997 ne pomeni, da se je pritožnica
odpovedala pravici do izjave, v točkah od 83 do 86 te sodbe pa preučilo in zavrnilo argument Komisije o tem, da Splošno sodišče
ni upoštevalo drugih dokazov v zvezi s to izjavo in njenim naknadnim izkrivljanjem. Po mnenju Splošnega sodišča je Sodišče
v točki 87 te sodbe zato sklenilo, da Splošno sodišče ni izkrivilo niti izjave z dne 23. julija 1997 niti drugih dokazov.
V točki 129 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče poudarilo, da je edini namen točke 88 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp
proti Komisiji preizkus in zavrnitev „drug[ega] argumenta Komisije v zvezi z obstojem izjemnih okoliščin, ki izhajajo iz tega,
da naj bi [pritožnica] domnevno gospodarsko nasledila družbo Thyssen [Stahl], iz očitnega enotnega ravnanja teh dveh gospodarskih
subjektov ter iz izjav [pritožnice] v imenu družbe Thyssen [Stahl] med upravnim postopkom“.
V točkah od 131 do 135 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče menilo, da je – ob upoštevanju namena prvega pritožbenega razloga
iz nasprotne pritožbe Komisije – iz besedila tretjega stavka točke 88 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji razvidno,
da se ta stavek samo sklicuje na analizo – v točkah 85 in 86 te sodbe – izjav, ki jih je pritožnica dala med upravnim postopkom
o dejavnostih družbe Thyssen Stahl, razen izjave z dne 23. julija 1997, in sicer odgovora pritožnice na obvestili o ugotovitvah
o možnih kršitvah in njen dopis z dne 17. decembra 1996.
Ob upoštevanju tega je Splošno sodišče v točki 136 izpodbijane sodbe sklenilo, da bi razlaga te točke 88, ki jo zagovarja
pritožnica, „pomenila, da je Sodišče brez obrazložitve in s preprostim sklicem spremenilo ugotovitev, ki se nanaša na kršitev
pravice do izjave, v sklep o prenosu odgovornosti, česar pa ni mogoče sprejeti“, in je zato v točki 138 te sodbe zavrnilo
tretji tožbeni razlog pritožnice, ker naj bi izviral iz napačnega razumevanja te točke 88.
Glede teh sklepov iz izpodbijane sodbe pravo ni bilo napačno uporabljeno. Namreč, prvič, v nasprotju s tem, kar zatrjuje pritožnica,
Splošno sodišče ni ugotovilo, da je Sodišče v točki 88 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji sprejelo, da se odgovornost
za kršitve, ki jih je storila družba Thyssen Stahl, pripiše pritožnici. Nasprotno, v točkah 118 in 122 izpodbijane sodbe je
ugotovilo, po eni strani, da se pritožba pritožnice, ki je vodila do sprejetja zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji,
ni nanašala na presojo – s strani Splošnega sodišča – prenosa odgovornosti za kršitev, očitano družbi Thyssen Stahl, na pritožnico,
in po drugi strani, da se točka 88 te sodbe nanaša na nasprotno pritožbo Komisije, s katero se tudi ni izpodbijalo takega
prenosa odgovornosti.
Drugič, kot je pravilno poudarilo Splošno sodišče, je Sodišče v točki 88 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji
odgovorilo posebej na argumente Komisije, predstavljene v točki 79 te sodbe. V tej zadnji točki pa so samo povzeti argumenti
iz točk od 84 do 87 nasprotne pritožbe, ki napotujejo na njene točke od 60 do 64.
V zvezi s tem je iz spisa razvidno, da so se vsi argumenti, ki jih je predstavila Komisija v teh točkah nasprotne tožbe, nanašali
izključno na izjave pritožnice v upravnem postopku, razen izjave z dne 23. julija 1997.
Iz tega sledi, da se niti Komisija niti pritožnica nista pred Sodiščem sklicevali na možnost, da se pritožnici na podlagi
izjave z dne 23. julija 1997 pripiše odgovornost za sporno ravnanje družbe Thyssen Stahl. Poleg tega je v točki 83 te sodbe
Sodišče menilo, da je treba preveriti obstoj drugih dokazov, ki niso ta izjava. Zato se sklic iz zadnjega stavka točke 88
te sodbe na izjave, omenjene v točkah 85 in 86 iste sodbe, nanaša izključno na izjave pritožnice, razen izjave z dne 23. julija
1997.
Iz tega sledi, da je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.
2.     Prvi argument v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga: neupoštevanje obsega načela pravnomočnosti in kršitev pravice
do obrambe s strani Splošnega sodišča
a)     Dopustnost tega argumenta
i)     Trditve strank
Komisija navaja, da je argumentacija pritožnice v protislovju s stališči, ki jih je predložila v postopku na prvi stopnji,
kjer je zatrjevala, da je sodišče Unije že dokončno odločilo o vprašanju prenosa odgovornosti. Ta pritožbeni razlog naj bi
bil torej nov in zaradi tega v fazi pritožbe nedopusten.
ii)  Presoja Sodišča
Iz točk od 105 do 109 izpodbijane sodbe je razvidno, da je pritožnica pred Splošnim sodiščem s četrtim tožbenim razlogom v
podporo svojemu predlogu za razglasitev ničnosti sporne odločbe navedla, da izjava z dne 23. julija 1997 ne more povzročiti
tega, da se nanjo prenese odgovornost za sporno ravnanje družbe Thyssen Stahl.
Očitno pa je, da je pritožnica ta tožbeni razlog navedla za primer, če bi Splošno sodišče zavrnilo razlago točke 88 zgoraj
navedene sodbe ThyssenKrupp proti Komisiji, ki jo je navedla v okviru svojega tretjega tožbenega razloga, in če ne bi bila
podana pravnomočnost te ugotovitve ne pri tej sodbi ne zgoraj navedeni sodbi Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni
proti Komisiji.
V točkah od 139 do 147 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče zavrnilo ta četrti tožbeni razlog, ne da bi ga po vsebini preučilo,
opirajoč se na pravnomočnost svoje ugotovitve v točki 62 zgoraj navedene sodbe Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali
Terni proti Komisiji, v skladu s katero je Komisija, upoštevajoč izjavo z dne 23. julija 1997, izjemoma pritožnici upravičeno
pripisala odgovornost za sporno ravnanje.
Zato pritožnici ni mogoče prepovedati, da s pritožbo izpodbija to presojo, ki jo je Splošno sodišče prvič opravilo v izpodbijani
sodbi in ki je pomenila podlago za zavrnitev njenega četrtega tožbenega razloga v podporo njenemu predlogu za razglasitev
ničnosti sporne odločbe.
Zato je prvi argument v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga dopusten.
b)     Utemeljenost
i)     Trditve strank
Prvič, pritožnica navaja, da je Splošno sodišče kršilo načelo pravnomočnosti. To načelo zajema, da ni mogoče vložiti novega
pravnega sredstva pred sodiščem glede istega predmeta, saj njegov obseg ne sme prekoračiti predmeta spora iz prejšnjega postopka.
Ker pa predmet spora določajo predlogi in dejstva, na katere se ti opirajo, naj bi se to načelo v primeru izpodbijanja upravne
odločbe nanašalo izključno na izpodbijano odločbo. Po mnenju tožeče stranke iz tega sledi, da načelo pravnomočnosti ne more
ovirati pritožbe zoper novo odločbo, čeprav se obe zadevni odločbi nanašata na isti predmet.
V obravnavanem primeru naj bi se pravnomočnost torej vsekakor nanašala le na prvotno odločbo. Pritožnica meni, da bi bilo
torej treba vprašanje, ali se ji lahko pripiše odgovornost za ravnanje družbe Thyssen Stahl, ponovno preučiti v sporni odločbi.
V zvezi s tem pritožnica poudarja, da se je v prejšnjih sodnih postopkih sklicevala le na kršitev pravice do obrambe. Razlaga
načela pravnomočnosti, kot jo je podalo Splošno sodišče, naj bi jo zato prikrajšala za možnost sklicevanja na razloge, na
katere se še ni sklicevala.
Poleg tega pritožnica meni, da so se zato, ker je preklicala izjavo z dne 23. julija 1997, dejstva glede domnevnega prenosa
odgovornosti za ravnanja družbe Thyssen Stahl nanjo spremenila – ob upoštevanju sporne odločbe – od sprejetja prvotne odločbe.
V nasprotju s tem, kar je presodilo Splošno sodišče v točki 147 izpodbijane sodbe, pa upoštevanja poznejših sprememb dejanskih
ali pravnih okoliščin ni mogoče zavrniti s sklicevanjem na načelo pravnomočnosti.
Drugič, pritožnica navaja, da razlaga načela pravnomočnosti, kot jo je podalo Splošno sodišče, pomeni kršitev pravice do obrambe.
Ker je bila prvotna odločba razglašena za nično, ker pravica do izjave ni bila spoštovana glede tega, da ji je bila pripisana
odgovornost za ravnanje družbe Thyssen Stahl, meni, da bi morala biti ta pravica zagotovljena z novim postopkom. Če pa bi
ji bila lahko pripisana odgovornost za to ravnanje samo na podlagi pravnomočnosti, ne bi bilo nobenega smisla vlagati novega
pravnega sredstva, saj bi bil tako pravici do izjave odvzet vsak pomen.
Komisija navaja, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso pravnomočnost nanaša na dejanska in pravna vprašanja, ki so bila
dejansko ali nujno obravnavana v zadevni odločbi. Komisija pojasnjuje, da naj bi tako postopek, usmerjen zoper prvotno odločbo,
kot tudi postopek, ki je privedel do izpodbijane sodbe, zahteval preučitev vprašanja, ali je lahko na podlagi izjave z dne
23. julija 1997 pritožnici pripisala odgovornost za kršitve, ki jih je storila družba Thyssen Stahl.
Ta izjava naj bi bila torej predmet spora v zvezi s temi postopki, Splošno sodišče pa naj bi v točkah 59 in 62 zgoraj navedene
sodbe Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji ugotovilo zadevno pripisovanje, ki naj ne bi bilo izpodbijano
v okviru pritožbe na to sodbo in ga je poleg tega Sodišče vsebinsko potrdilo. Ker je Komisija v skladu s členom 233 ES morala
sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča, je morala upoštevati te ugotovitve. Poleg tega, ker je bila sporna odločba
sprejeta v istem upravnem postopku, kot je tisti, v katerem je bila sprejeta prvotna odločba, pritožnica ne more predložiti
drugačnih trditev o istem dejanskem stanju.
Komisija poleg tega poudarja, da če je pravnomočnost mogoče uveljavljati le zoper nove tožbe zaradi razglasitve ničnosti iste
odločbe, pa to velja le v primeru potrditve odločbe v okviru prvega postopka. To načelo pa naj bi veljalo tudi v primeru razglasitve
ničnosti zaradi kršitve postopka, če so bila v tem okviru obravnavana nekatera predhodna vprašanja.
Komisija meni, da preklic izjave z dne 23. julija 1997, do katerega je prvič prišlo na obravnavi pred Splošnim sodiščem, pravno
ni bil več mogoč, ker je bila v vmesnem času sprejeta sporna odločba. Zato prevzema odgovornosti ne bi bilo več mogoče zavrniti
kot podlago za to odločbo. Poleg tega naj bi bila pritožnica sama s seboj v protislovju s tem, da hkrati zatrjuje, da pravnomočnost
velja le za posledice prejšnjih sodb o prvotni odločbi in da je Sodišče v točki 88 zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp proti
Komisiji dokončno odločilo, da na podlagi materialnega prava ni bila odgovorna.
Nazadnje, ker je bila prvotna odločba zaradi kršitve postopka razglašena za nično, naj zaradi veljavnega prevzema odgovornosti
družbe Thyssen Stahl ne bi bilo treba omogočiti izvrševanja pravice do izjave, saj je pritožnica sama izjavila, da prevzame
to odgovornost, poznavajoč posledice svoje izjave.
ii)  Presoja Sodišča
Sodišče je večkrat opozorilo, po eni strani, na pomen načela pravnomočnosti v pravnem redu Unije in v nacionalnih pravnih
redih (sodbe z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler, C-224/01, Recueil, str. I-10239, točka 38; z dne 16. marca 2006 v zadevi
Kapferer, C-234/04, ZOdl., str. I-2585, točka 20, in z dne 29. junija 2010 v zadevi Komisija proti Luksemburgu, C-526/08,
ZOdl., str. I-6147, točka 26) in, po drugi strani, da se pravnomočnost nanaša samo na dejanska in pravna vprašanja, ki so
bila dejansko ali nujno obravnavana v zadevni sodni odločbi (zgoraj navedena sodba Komisija proti Luksemburgu, točka 27 in
navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba poudariti, da je Splošno sodišče v točki 62 zgoraj navedene sodbe Krupp Thyssen Stainless
in Acciai speciali Terni proti Komisiji, navedlo:
„Poudariti je treba, da se ne izpodbija, da je bila Komisija glede na izjavo [pritožnice] z dne 23. julija 1997 izjemoma upravičena
pripisati slednji odgovornost za kršitveno ravnanje, očitano družbi Thyssen Stahl od decembra 1993 do 1. januarja 1995. Šteti
je namreč treba, da taka izjava, ki med drugim ustreza ekonomskim preudarkom, značilnim za koncentracije med podjetji, pomeni,
da pravna oseba, ki je prevzela odgovornost za dejavnosti druge pravne osebe po datumu kršitve, ki izhaja iz teh dejavnosti,
mora zanjo odgovarjati, čeprav mora načeloma zanjo odgovarjati fizična ali pravna oseba, ki je vodila zadevno podjetje v času,
ko je bila storjena kršitev“.
Iz tega sledi, da se je Splošno sodišče v točki 62 zgoraj navedene sodbe Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni
proti Komisiji izreklo o zakonitosti prenosa odgovornosti za zadevno kršitveno ravnanje, opravljeno z izjavo z dne 23. julija
1997.
Splošno sodišče je v točkah 139 in 140 izpodbijane sodbe presodilo, da je odločitev o tem pravnem vprašanju pravnomočna zato,
ker je o njem sodišče Unije dejansko presojalo.
Vendar, kot je razvidno iz točke 115 te sodbe, pritožnica navaja, da se je v zadevah, v katerih sta bili sprejeti zgoraj navedeni
sodbi Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji in ThyssenKrupp proti Komisiji, le sklicevala na kršitev
pravice do obrambe in jo je zato razlaga načela pravnomočnosti, kot jo je podalo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi, prikrajšala
za možnost navajanja razlogov, na katere se še ni sklicevala.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je samo Splošno sodišče v točki 51 zgoraj navedene sodbe Krupp Thyssen Stainless in Acciai
speciali Terni proti Komisiji ugotovilo, da je pritožnica le navajala, da „njena pravica do izjave glede ravnanj, očitanih
družbi Thyssen Stahl, ni bila spoštovana“ in da je „sprejela, da kot družba prevzemnica prevzame odgovornost za morebitne
kršitve [družbe Thyssen Stahl] “. Poleg tega je Splošno sodišče v točki 62 te sodbe poudarilo, da prenos odgovornosti družbe
Thyssen Stahl na pritožnico z izjavo z dne 23. julija 1997 ni bil izpodbijan.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da zakonitost prenosa odgovornosti, opravljenega z izjavo z dne 23. julija 1997, ni
bila predmet spora, ki je bil podlaga za zgoraj navedeno sodbo Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji.
Glede argumentov, predloženih Splošnemu sodišču v tej zadevi, se je naloga tega sodišča omejevala na presojo, ali se je pritožnica
z izjavo z dne 23. julija 1997 odpovedala svoji pravici do izjave zlasti glede kršitvenega ravnanja družbe Thyssen Stahl ali
ne.
Čeprav je Splošno sodišče v okviru te presoje moralo opredeliti vsebino te izjave in je lahko torej ugotovilo, da je njen
namen ta prenos odgovornosti, pa ni bilo pristojno za presojo zakonitosti tega prenosa, saj bi sicer odločalo
ultra petita
.
Iz tega sledi, da ker zakonitost tega prenosa odgovornosti na podlagi izjave z dne 23. julija 1997 ni bila predložena v odločanje
Splošnemu sodišču, je ugotovitev iz točke 62 zgoraj navedene sodbe Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti
Komisiji
obiter dictum
, izrečen onkraj meja spora, predloženega Splošnemu sodišču, in se torej z njo ni ne dejansko ne nujno obravnavalo pravno
vprašanje. Zato zanjo ne velja pravnomočnost.
Poleg tega je bilo v točkah 96 in od 102 do 106 te sodbe poudarjeno, da se niti pritožba pritožnice niti nasprotna pritožba
Komisije, na podlagi katere je bila izrečena zgoraj navedena sodba ThyssenKrupp proti Komisiji, nista nanašali na vprašanje
zakonitosti prenosa odgovornosti, ki je bil opravljen z izjavo z dne 23. julija 1997. Torej Sodišče vse do zdaj ni obravnavalo
tega pravnega vprašanja.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točkah od 139 do 145 izpodbijane
sodbe presodilo, da je presoja zakonitosti tega prenosa odgovornost, ki jo je Splošno sodišče opravilo v točki 62 zgoraj navedene
sodbe Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji, pravnomočna.
Iz vsega navedenega izhaja – ne da bi bilo treba preučiti druge argumente pritožnice – da je treba prvi argument v podporo
drugemu delu drugega pritožbenega razloga, sprejeti.
Vendar je treba spomniti, da je treba pritožbo zavrniti, čeprav je iz obrazložitve sodbe Splošnega sodišča razvidna kršitev
prava Unije, izrek te sodbe pa je utemeljen z drugimi pravnimi razlogi (sodba z dne 13. julija 2000 v zadevi Salzgitter proti
Komisiji, C-210/98 P, Recueil, str. I-5843, točka 58).
Glede tega je treba spomniti, da je Splošno sodišče s tem, da je razsodilo, da je presoja zakonitosti zadevnega prenosa odgovornosti,
ki jo je opravilo Splošno sodišče v točki 62 zgoraj navedene sodbe Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti
Komisiji, pravnomočna, zavrnilo četrti tožbeni razlog, ki se je nanašal na zakonitost tega prenosa odgovornosti na podlagi
izjave z dne 23. julija 1997.
V teh okoliščinah je treba preučiti drugi argument v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga, ki v bistvu povzema
četrti tožbeni razlog, ki ga je pritožnica navedla pred Splošnim sodiščem.
3.     Drugi argument v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga in drugi del tretjega pritožbenega razloga: neobstoj prenosa
odgovornosti na podlagi izjave z dne 23. julija 1997 in kršitev „načela določnosti“
a)     Trditve strank
Z drugim argumentom v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga pritožnica spominja, da je pred Splošnim sodiščem
navedla, da v skladu s sodno prakso ne more biti odgovorna kot podjetje, ki je prevzelo pravice in obveznosti družbe Thyssen
Stahl, saj ta še vedno obstaja. Ker ji je Splošno sodišče pripisalo to odgovornost na podlagi izjave z dne 23. julija 1997,
pritožnica navaja, da je samo izjavila, da na civilnem področju prevzema odgovornost za dolgove družbe Thyssen Stahl in da
ta izjava – če bi se še vedno uporabljala, kar pa se ne – ne bi omogočala, da se ji pripiše odgovornost, ki izvira iz prava
glob.
Pritožnica pojasnjuje, da je Komisija od nje zahtevala, da poda izjavo, ne da bi jo obvestila o svojem namenu, da bo to izjavo
uporabila za utemeljitev prenosa odgovornosti za plačilo globe. Ta zahtevek naj bi razumela tako, kot da se nanaša samo na
civilno odgovornost. Da bi izključila nadaljnjo nepravilno razlago te izjave s strani Komisije, je pritožnica za zapisnik
o obravnavi pred Splošnim sodiščem navedla, da to izjavo preklicuje.
Pritožnica meni, da taka zasebna izjava podjetja nikakor ne more povzročiti prenosa odgovornosti za kršitev na področju prava
omejevalnih sporazumov, ker globa pomeni sankcijo, ki jo javni organi naložijo na podlagi zakona, vključno kar zadeva označitev
sankcionirane osebe. V skladu z načelom
ius publicum privatorum pactis mutari non potest
ne morejo ne javni organi ne podjetja odstopati od zakonske obveznosti plačila globe s pomočjo prenosa odgovornosti.
Pritožnica nazadnje v okviru drugega dela tretjega pritožbenega razloga meni, da je Splošno sodišče s tem, da je presodilo,
da je iz sporne odločbe razvidno, da je Komisija njeno odgovornost utemeljevala z izjavo z dne 23. julija 1997, kršilo „načelo
določnosti“, ker naj v
lex lata
ne bi obstajalo nobeno določilo, da lahko zasebna izjava podjetja vodi do prenosa odgovornosti za plačilo globe in ker naj
tudi ne bi bila določena obseg in omejitve takega prenosa.
b)     Presoja Sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora načeloma fizična ali pravna oseba, ki je zadevno podjetje vodila ob storitvi kršitve,
načeloma zanjo odgovarjati, čeprav ob sprejetju odločbe o ugotovitvi kršitve za poslovanje podjetja ni bila več odgovorna
(sodbe z dne 16. novembra 2000 v zadevi KNP BT proti Komisiji, C‑248/98 P, Recueil, str. I‑9641, točka 71; v zadevi Cascades
proti Komisiji, C‑279/98 P, Recueil, str. I‑9693, točka 78; v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, C‑286/98 P,
Recueil, str. I‑9925, točka 37, in v zadevi SCA Holding proti Komisiji, C‑297/98 P, Recueil, str. I‑10101, točka 27).
V zvezi z vprašanjem, v katerih okoliščinah je lahko gospodarski subjekt, ki ni storil kršitve, vseeno kaznovan zanjo, je
imelo Sodišče priložnost pojasniti, da spada med take primere položaj, ko je subjekt, ki je storil kršitev, pravno ali gospodarsko
prenehal obstajati, zato sankcija, ki je naložena podjetju, ki ne opravlja več gospodarskih dejavnosti, skoraj ne bi imela
odvračilnega učinka (sodba z dne 11. decembra 2007 v zadevi ETI in drugi, C-280/06, ZOdl., str. I‑10893, točka 40).
V obravnavanem primeru po eni strani ni sporno, da je bil v času storitve dejanj subjekt, ki mu je bilo pripisano sporno kršitveno
ravnanje, del družbe Thyssen Stahl in je deloval pod njenim nadzorom. Po drugi strani se ne izpodbija, da je na datum sprejetja
sporne odločbe družba Thyssen Stahl še naprej pravno obstajala in opravljala gospodarske dejavnosti. Iz tega sledi, da je
Komisija v skladu s sodno prakso, ki je bila omenjena v točkah 143 in 144 te sodbe, načeloma morala naložiti zadevno globo
družbi Thyssen Stahl.
Glede tega je iz spisa razvidno, da se je postopek, ki ga je Komisija sprožila zaradi zadevnega kršitvenega ravnanja, prvotno
nanašal na družbo Thyssen Stahl in da je Komisija celo po prenosu zadevnega subjekta na pritožnico nadaljevala s postopkom
proti družbi Thyssen Stahl zaradi tega ravnanja.
Komisija je pojasnila, da sta po prenosu tega subjekta na pritožnico tako pritožnica kot družba Thyssen Stahl vztrajali, da
naj ta institucija postopek nadaljuje le proti pritožnici. Menila naj bi, da je ustavitev postopka zoper družbo Thyssen Stahl
mogoč le, če pritožnica pisno prevzame odgovornost za kršitev.
Kot je razvidno iz samega besedila izjave z dne 23. julija 1997, povzetega v točki 15 te sodbe, je pritožnica podala to izjavo
v odgovor na pisno zahtevo za prevzem odgovornosti za kršitveno ravnanje, očitano družbi Thyssen Stahl. Iz samega besedila
te izjave pa je razvidno, da je bila po eni strani podana tako glede postopka, sproženega zaradi zadevnega omejevalnega sporazuma,
kot tudi na zahtevo Komisije, po drugi strani pa se nanaša na odgovornost pritožnice za ravnanja družbe Thyssen Stahl po prenosu
zadevnega sektorja dejavnosti.
Ob upoštevanju tega besedila je treba zavrniti trditve pritožnice, da je Komisija od nje zahtevala, da poda izjavo, ne da
bi jo obvestila o svojem namenu, da bo to izjavo uporabila v utemeljitev prenosa odgovornosti za plačilo globe, tako da naj
bi bila ta izjava razumljena, kot da se nanaša samo na civilno odgovornost. Ugotoviti je namreč treba, da je pritožnica s
to izjavo izrecno potrdila, da želi kot podjetje, ki nadaljuje gospodarske dejavnosti, ki so bile predmet omejevalnega sporazuma,
prevzeti odgovornost za kršitveno ravnanje v obliki globe, ki jo je Komisija lahko naložila v okviru postopka, uvedenega zaradi
tega omejevalnega sporazuma.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je bila v teh okoliščinah pravna posledica prenosa odgovornosti, ki jo je pritožnica
prevzela z izjavo z dne 23. julija 1997, zanjo popolnoma natančna in predvidljiva, v nasprotju s tem, kar zatrjuje.
Poleg tega je iz spisa razvidno, po eni strani, da se je Komisija oprla na to izjavo, da je pritožnici naložila globo, ki
bi jo morala načeloma plačati družba Thyssen Stahl, in po drugi strani, da pritožnica v tožbi zoper prvotno odločbo ni niti
izpodbijala tega pravnega dejanja Komisije niti v pritožbi zoper zgoraj navedeno sodbo Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali
Terni proti Komisiji ni izpodbijala ugotovitve Splošnega sodišča v točki 62 te sodbe, da je bila ob upoštevanju te izjave
Komisija izjemoma upravičena, da ji pripiše odgovornost za kršitveno ravnanje družbe Thyssen Stahl.
Kot navaja Komisija, je namreč očitno, da je pritožnica prvič zatrjevala, da z izjavo z dne 23. julija 1997 ni prevzela odgovornosti
za kršitveno ravnanje družbe Thyssen Stahl, v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v okviru postopka, ki
je privedel do sprejetja sporne odločbe, torej v fazi, v kateri je prišlo do zastaranja pregona zoper družbo Thyssen Stahl
zaradi kršitvenega ravnanja. Poleg tega je pritožnica izjavila, da je to izjavo prvič preklicala na obravnavi pred Splošnim
sodiščem v postopku, v katerem je bila sprejeta izpodbijana sodba.
V teh posebnih okoliščinah primera, ki vključujejo, prvič, prenos subjekta, ki ga je imela v lasti družba Thyssen Stahl in
je bil dejaven na trgu ploščatih izdelkov iz nerjavnega jekla, na pritožnico, drugič, izjavo z dne 23. julija 1997, s katero
je pritožnica Komisiji izrecno potrdila, da želi kot prevzemnica tega subjekta prevzeti odgovornost za kršitveno ravnanje
v obliki globe, ki jo je Komisija lahko naložila, in tretjič, okoliščino, da pritožnica ni nasprotovala – čeprav je za to
imela večkrat priložnost – razlagi te izjave, kot jo je podala Komisija, preden je prišlo do zastaranja pregona zoper družbo
Thyssen Stahl zaradi kršitvenega ravnanja, je treba šteti, da je Komisija lahko pritožnici pripisala odgovornost za ravnanje,
očitano družbi Thyssen Stahl, in ji naložila zadevno globo.
Poleg tega je treba ugotoviti, v nasprotju s tem, kar zatrjuje pritožnica, da preklic izjave z dne 23. julija 1997 v fazi
obravnave pri Splošnem sodišču ni bil več mogoč. Vsebina te izjave, katere namen je bil omogočiti Komisiji, da naloži to globo
pritožnici, in ne družbi Thyssen Stahl, namreč nasprotuje taki možnosti od takrat, ko je Komisija na podlagi take izjave pritožnici
s sprejetjem sporne odločbe globo že dejansko naložila.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da naknadna nepreklicnost izjave z dne 23. julija 1997 pritožnici ne preprečuje, da bi s
pravnim sredstvom pri sodiščih Unije izpodbijala razlago vsebine izjave, kot je to razvidno iz točk od 64 do 66 zgoraj navedene
sodbe Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji, ali izrecno ali implicitno priznanje dejanskih ali
pravnih elementov med upravnim postopkom pred Komisijo, ker ta ne more omejevati samega izvrševanja pravice do pravnega sredstva
pred Splošnim sodiščem, ki jo ima fizična ali pravna oseba na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES (sodba z dne 1. julija
2010 v zadevi Knauf Gips proti Komisiji, C-407/08 P, ZOdl., str. I-6371, točka 90).
Ob upoštevanju navedenega je treba drugi argument v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga, ki v bistvu povzema
četrti tožbeni razlog, ki ga je pritožnica navedla pred Splošnim sodiščem, in drugi del tretjega pritožbenega razloga zavrniti.
V teh okoliščinah in čeprav je iz izpodbijane sodbe razvidna kršitev prava Unije, vendar je izrek te sodbe utemeljen z drugimi
pravnimi razlogi, zaradi česar bi bilo treba pritožbo zavrniti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Salzgitter proti Komisiji,
točka 58), napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča, ugotovljena v točki 134 te sodbe, nima posledic na preučitev
obravnavane pritožbe.
C –
Četrti pritožbeni razlog: kršitev določb o zastaranju
1.     Trditve strank
Pritožnica navaja, da je Splošno sodišče s tem, da je v točkah od 193 do 214 izpodbijane sodbe zavrnilo njen sedmi tožbeni
razlog, kršilo člen 1(1) Odločbe Komisije št. 715/78/ESPJ z dne 6. aprila 1978 o zastaranju pregona in izvršbe na področju
uporabe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo (UL L 94, str. 22).
Pritožnica meni, da – ker ta določba določa zastaranje pregona pet let po prenehanju kršitve in ker je zadevna kršitev prenehala
31. decembra 1994 s prenosom dejavnosti družbe Thyssen Stahl na pritožnico – je pregon kršitve zastaral leta 1999. Dodaja,
da če je bil datum tega prenehanja določen na datum, ko so drugi udeleženci prenehali s kršitvijo, torej med letom 1998, je
zastaranje nastopilo leta 2003. Pojasnjuje, da je enako v primeru uporabe člena 25 Uredbe št. 1/2003 ali Uredbe Sveta (EGS)
št. 2988/74 z dne 26. novembra 1974 o rokih zastaranja v postopkih in izvajanju sankcij v transportnem pravu in pravu konkurence
Evropske gospodarske skupnosti (UL L 319, str. 1).
Pritožnica navaja, da glede družbe Thyssen Stahl ni bilo nobenega dejanja, ki bi prekinilo zastaranje, predvidenega v členu
2 Odločbe št. 715/78. Poleg tega naj zastaranje ne bi bilo zadržano na podlagi člena 3 te odločbe, ker družba Thyssen Stahl
ni vložila tožbe zoper prvotno odločbo, tožba, ki jo je vložila pritožnica, pa glede družbe Thyssen Stahl ni povzročila zadržanja
zastaranja, saj ima zadržanje zastaranje učinke le
inter partes
.
Ker naj bi Splošno sodišče menilo, da je treba presoditi zadržanje zastaranja glede na pritožnico, saj naj bi se glede na
izjavo z dne 23. julija 1997 štelo, da je ta sama storila zadevno kršitev, pritožnica spominja, da odgovornost, ki ji je bila
pripisana, ni odgovornost tiste vrste, ki jo ima podjetje, ki je nasledilo drugo podjetje, ampak največ odgovornost zaradi
nadomestitve. Kršitev, ki jo je storila družba Thyssen Stahl, pa naj bi bila ločena kršitev, odgovornost zanjo pa naj bi bila
nato prenesena na pritožnico.
Glede tega pritožnica poudarja, da je Splošno sodišče samo ugotovilo, da prevzem odgovornosti družbe Thyssen Stahl na podlagi
izjave z dne 23. julija 1997 ne omogoča tega, da se kršitvi, ki sta jih storili pritožnica in družba Thyssen Stahl, štejeta
za eno kršitev. Iz tega sklepa, da – glede zastaranja – teh kršitev tudi ni mogoče šteti, kot da tvorita eno kršitev, katere
pravni učinek bi bil odvisen izključno od postopkovnih dejanj, ki jih je opravila.
Poleg tega pritožnica meni, da je sklicevanje Splošnega sodišča na sodbo z dne 16. novembra 2000 v zadevi Metsä-Serla in drugi
proti Komisiji (C-294/98 P, Recueil, str. I-10065) brezpredmetno, ker se je moralo v zadevi, v kateri je bila izrečena ta
sodba, Sodišče izreči o možnosti, da se solidarno naloži globa dvema podjetjema zaradi obstoja gospodarske enote med njima.
Te okoliščine pa naj ne bi imele nobene zveze z okoliščinami iz obravnavanega primera, ki se nanašajo na pripis odgovornosti
zgolj na podlagi izjave z dne 23. julija 1997.
Nazadnje, tudi če bi se lahko štelo, da je pritožnica sama storila zadevno kršitev, pa naj ta okoliščina ne bi vplivala na
zastaranje. Iz sodne prakse naj bi bilo razvidno, da v pravu omejevalnih sporazumov prenos odgovornosti predpostavlja, da
je eni osebi pripisana odgovornost za protikonkurenčno ravnanje druge osebe. Pritožnica iz tega sklepa, da čeprav je obveznost
plačila globe prenesena, so pravne posledice, vezane na to odgovornost za ravnanje drugega, še naprej odvisne od postopkovnih
dejanj prvotnega storilca kršitve.
Pritožnica pojasnjuje, da zaradi te okoliščine dejanja prvotnega storilca kršitve, ki omogočajo odpravo ali znižanje njene
odgovornosti, kot so prošnje za ugodnejšo obravnavo, vežejo tretjo osebo, na katero je prenesena odgovornost, in imajo nanjo
učinke. Enako, če kršitev, ki jo je storil prvotni storilec, glede njega zastara, te pravne posledice ni mogoče odpraviti
s prenosom odgovornosti na tretjega.
2.     Presoja Sodišča
Spomniti je treba, po eni strani, da tako člen 1(1) Odločbe št. 715/78 kot tudi člen 25(1) Uredbe št. 1/2003 za pooblastilo
Komisije, da nalaga globe zaradi kršitev predpisov prava konkurence, določata petletni zastaralni rok, ki v skladu s členom 1(2)
Odločbe št. 715/78 in členom 25(2) Uredbe št. 1/2003 začne teči na dan, ko je bila kršitev storjena ali ko preneha, in ki
je lahko v skladu členoma 2 in 3 Odločbe št. 715/78 in členom 25 od (3) do (6), Uredbe št. 1/2003 pretrgan ali zadržan.
Po drugi strani je treba ugotoviti, da sporna odločba določa globo le glede pritožnice. V teh okoliščinah je zastaranje mogoče
presojati le glede na pritožnico.
Zlasti, čeprav pritožnica upravičeno poudarja, da lahko nekatera dejanja družbe Thyssen Stahl še naprej učinkujejo glede nje
in da zastaranja, ki velja za to podjetje, ni mogoče odpraviti s prenosom odgovornosti, iz tega ne sledi, da bi bilo treba
zastaranje presojati glede na to podjetje.
Iz tega sledi, da je treba zavreči argumentacijo pritožnice, da bi moralo Splošno sodišče odločiti o zastaranju glede družbe
Thyssen Stahl.
Ker pritožnica ne izpodbija dejstva, da je Komisija sprejela prvotno odločbo glede nje v petletnem zastaralnem roku, in ker
ni navedla nobenega argumenta v zvezi z napakami, ki naj bi jih storilo Splošno sodišče pri presoji obdobij pretrganja in
zadržanja zastaranja glede nje, je torej treba četrti pritožbeni razlog zavrniti.
D –
Peti pritožbeni razlog: kršitev načel glede izračuna višine globe
1.     Trditve strank
Pritožnica navaja, da je Splošno sodišče s tem, da je iz točk od 295 do 315 izpodbijane sodbe odstranilo deseti tožbeni razlog,
kršilo obvestilo o ugodni obravnavi. Po njenem mnenju bi moralo njeno celotno sodelovanje med postopkom privesti do zmanjšanja
globe, večjega od 20 %, ki so že bili priznani na podlagi točke D tega obvestila, za njeno sodelovanje v okviru postopka,
v katerem je bila sprejeta prvotna odločba. Glede tega poudarja, da je priznala resničnost dejstev in kršitev člena 65(1)
PJ.
Noben preudarek, ki je privedel Splošno sodišče do sklepa, da ravnanja pritožnice ni mogoče šteti za dokaz njenega resničnega
sodelovanja, naj ne bi mogel izničiti argumentacije pritožnice.
V zvezi z argumentom, da se neizpodbijanje resničnosti dejstev ne nanaša na obdobje 1993/1994 in ne predstavlja nobene koristi,
ker pritožnica ni priznala svoje odgovornosti, izvirajoče iz kršitve, ki jo je storila družba Thyssen Stahl, po eni strani
pritožnica navaja, da je pred Splošnim sodiščem zatrjevala, da se njeno neizpodbijanje nanaša na to obdobje. Po drugi strani
zatrjuje, da bi bilo treba dokaz za zadevno kršitev podati v okviru drugega postopka in da je to neizpodbijanje torej olajšalo
delo Komisije v zvezi z dokazovanjem dejstev.
V zvezi s preudarkom, da je pritožnica izpodbijala pristojnost Komisije za naložitev sankcije na podlagi člena 65(1) PJ po
23. juliju 2002, pritožnica poudarja, da se to vprašanje ne nanaša na dokazovanje dejstev, ampak na presojo pravne narave,
torej gre za pravno vprašanje. Ker pa bi Komisija vsekakor morala opraviti pravno pravilno presojo ugotovljenih dejstev, izpodbijanje
ali neizpodbijanje te presoje s strani zadevnih oseb ne more pomeniti ne oteževanja dela ne koristi.
V zvezi z okoliščino, da je pritožnica prvič od začetka prvotnega postopka zanikala kakršno koli veljavnost izjave z dne 23.
julija 1997, po eni strani, pritožnica poudarja, da ni izpodbijala obstoja te izjave, ampak je le branila pravno presojo,
v skladu s katero se ji na podlagi te izjave ne bi smelo pripisati odgovornosti za kršitev, ki jo je storila družba Thyssen
Stahl. Po drugi strani zatrjuje, da je pred Splošnim sodiščem navedla, da je od postopka, v katerem je bila sprejeta prvotna
odločba, navajala, da te izjave ni mogoče razlagati, kot da utemeljuje prenos odgovornosti za plačilo globe.
2.     Presoja Sodišča
Iz sodne prakse je razvidno, da je zmanjšanje višine globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi mogoče utemeljiti samo
takrat, kadar bi se lahko predloženi podatki in ravnanje zadevnega podjetja šteli za dokaz njegovega resničnega sodelovanja
(sodba z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02
P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točka 395).
Poleg tega je treba spomniti, da na podlagi členov 229 ES in 31 Uredbe št. 1/2003, Splošno sodišče naloženo globo ali periodično
denarno kazen lahko prekliče, zniža ali zviša, glede na to, da ima s pritožbo zoper odločbo, s katero je Komisija določila
globo ali periodično denarno kazen, Sodišče neomejeno pristojnost do pregleda odločbe.
Torej, Splošno sodišče je s tem, da je v točkah od 305 do 314 izpodbijane sodbe razsodilo, da je Komisija upravičeno menila,
da pritožnici ne more biti dodeljeno dodatno zmanjšanje globe, višje od že dodeljenih 20%, pri izvrševanju svoje pristojnosti
za odločanje v sporu polne jurisdikcije opravilo presojo glede dejstev. Torej je Komisija upravičeno zatrjevala, da s tem
pritožbenim razlogom pritožnica izpodbija ugotovljena dejstva in presojo dokazov s strani Splošnega sodišča.
Glede tega je treba spomniti, da iz člena 225 ES in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča izhaja, da je samo Splošno sodišče
pristojno, prvič, za ugotavljanje dejanskega stanja, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin
v spisu, ki so mu bile predložene, in drugič, za presojo tega dejanskega stanja. Potem ko Splošno sodišče ugotovi ali presodi
dejansko stanje, je Sodišče pristojno, da na podlagi člena 225 ES opravi nadzor nad pravno opredelitvijo tega dejanskega stanja
in pravnimi posledicami, ki jih je iz njega izpeljalo Splošno sodišče (sodba z dne 6. aprila 2006 v zadevi General Motors
proti Komisiji, C‑551/03 P, ZOdl., str. I-3173, točka 51, in sklep z dne 29. septembra 2010 v združenih zadevah EREF proti
Komisiji, C-74/10 P in C-75/10 P, točka 41).
Sodišče je prav tako pojasnilo, da presoja dejstev – razen ob izkrivljenju dokazov, predloženih Splošnemu sodišču – ne pomeni
pravnega vprašanja, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča (sodba z dne 18. maja 2006 v zadevi Archer Daniels Midland
in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, C‑397/03 P, ZOdl., str. I-4429, točka 85, in zgoraj navedeni sklep EREF
proti Komisiji, točka 42).
Pritožnica pa ni navedla nobenega argumenta, ki bi dokazoval, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze.
V zvezi z argumentom, da je Splošno sodišče napačno presodilo, da se neizpodbijanje resničnosti dejstev ne nanaša na obdobje
1993/1994, je treba poudariti, da je iz točk 306 in 307, prvi stavek, izpodbijane sodbe razvidno, da z drugim stavkom te točke
307 Splošno sodišče ni menilo, da se točka 75 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ne razteza na to obdobje,
ampak da je ta točka 75 premalo natančna in jasna, da bi lahko koristila Komisiji.
Poleg tega, ker pritožnica poudarja, da je od začetka postopka, v katerem je bila sprejeta prvotna odločba, zatrjevala, da
izjave z dne 23. julija 1997 ni mogoče razlagati tako, da upravičuje prenos odgovornosti za plačilo zadevne globe, je treba
poudariti, da je bilo že v točki 152 te sodbe ugotovljeno, da to ni tako.
V teh okoliščinah je peti pritožbeni razlog treba zavrniti.
Iz tega sledi, da je treba pritožbo zavrniti v celoti.
VII –
Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija je predlagala, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov,
in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Družbi ThyssenKrupp Nirosta GmbH se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.