CELEX: 62006TJ0197
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Vodikov peroksid in natrijev perborat
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES
Odgovornost za kršitev
Pravica do obrambe
Obveznost obrazložitve

Dejansko stanje
Tožeča stranka, FMC Corp., je družba s sedežem v Združenih državah Amerike, ki prek družbe FMC Chemicals Netherlands BV, prej
FMC Chemical Holding BV, nadzoruje 100 % kapitala družbe španskega prava FMC Foret SA. Ta je v času dejanskega stanja tržila
vodikov peroksid (v nadaljevanju: VP) in natrijev perborat (v nadaljevanju: NPB).
Novembra 2000 je družba Degussa AG Komisijo Evropskih skupnosti obvestila o obstoju kartela na trgu VP in NPB ter zaprosila
za uporabo Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL 2002, C 45, str. 3).
Družba Degussa je Komisiji predložila materialne dokaze, ki so tej omogočili, da je 25. in 26. marca 2003 opravila preiskave
v prostorih nekaterih podjetij.
Komisija je 26. januarja 2005 tožeči stranki in drugim zadevnim podjetjem poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Komisija je po zaslišanjih zadevnih podjetij sprejela Odločbo C(2006) 1766 konč. z dne 3. maja 2006 v zvezi s postopkom na
podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti podjetjem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals
AB, Degussa, Edison SpA, tožeči stranki, FMC Foret, Kemira Oyj, L’Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay
SA, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA in Arkema SA (Zadeva št. COMP/F/38.620 – vodikov peroksid in perborat,
v nadaljevanju: izpodbijana odločba), katere povzetek je objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 13. decembra 2006
(UL L 353, str. 54). Tožeči stranki je bila vročena z dopisom z dne 8. maja 2006.

Izpodbijana odločba
Komisija je v izpodbijani odločbi navedla, da so naslovniki te odločbe sodelovali pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81 ES
in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) v zvezi z VP in njegovim nadaljnjim proizvodom, NPB (točka 2
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ugotovljena kršitev je v glavnem temeljila na izmenjavi med konkurenti tržno pomembnih ter zaupnih informacij o trgu in podjetjih,
omejevanju in nadzoru proizvodnje ter potencialnih in dejanskih zmogljivosti, razdeljevanju tržnih deležev in strank ter določanju
in nadzoru spoštovanja ciljnih cen.
Ugotovljeno je bilo, da je tožeča stranka odgovorna za kršitev „skupaj in solidarno“ z družbo FMC Foret (točke od 389 do 395
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Pri določanju zneskov glob je Komisija uporabila metodologijo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2)
Uredbe št. 17 in členom 65(5) [ESPJ] (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice).
Komisija je določila osnovne zneske glob glede na težo in trajanje kršitve (točka 452 obrazložitve izpodbijane odločbe), ki
jo je opredelila za zelo resno (točka 457 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeča stranka in družba FMC Foret sta bili na podlagi različnega obravnavanja razvrščeni v tretjo in predzadnjo kategorijo,
kar ustreza izhodiščnemu znesku 20 milijonov EUR (točke od 460 do 462 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ker sta tožeča stranka in družba FMC Foret po mnenju Komisije pri kršitvi sodelovali od 29. maja 1997 do 13. decembra 1999,
to je dve leti in sedem mesecev, je bil izhodiščni znesek njune globe povišan za 25 % (točka 467 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Glede tožeče stranke ni bila ugotovljena nobena obteževalna ali olajševalna okoliščina.
Člen 1(f) izpodbijane odločbe določa, da je tožeča stranka kršila člen 81(1) ES in člen 53 Sporazuma EGP s tem, da je od 29. maja 1997
do 13. decembra 1999 sodelovala pri zadevni kršitvi.
Komisija je v členu 2(d) izpodbijane odločbe tožeči stranki solidarno z družbo FMC Foret naložila globo 25 milijonov EUR.

Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 18. julija 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča je bil sodnik poročevalec razporejen v šesti senat, zato je bila obravnavana
zadeva po opredelitvi strank dodeljena šestemu razširjenemu senatu.
Ker eden od sodnikov v tej zadevi ni mogel odločati, je predsednik Splošnega sodišča v skladu s členom 32(3) Poslovnika Splošnega
sodišča določil drugega sodnika, da dopolni senat.
Splošno sodišče je na podlagi poročila sodnika poročevalca sklenilo, da začne ustni postopek. Stranke so na obravnavi 19. maja 2010
podale ustne navedbe in odgovore na vprašanja Splošnega sodišča.
Ker se eden od članov senata v skladu s členom 32 Poslovnika ni mogel udeležiti posvetovanja, se je sodnik z najkrajšo službeno
dobo v smislu člena 6 Poslovnika vzdržal posvetovanja, tako da so posvetovanje Splošnega sodišča nadaljevali trije sodniki,
ki so podpisali to sodbo.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično v delu, v katerem se ta nanaša nanjo;
–        podredno, zmanjša globo, ki ji je bila naložena;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo

Predlog za razglasitev ničnosti
Tožeča stranka v utemeljitev predloga za razglasitev ničnosti navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata, prvič, na kršitev
obveznosti obrazložitve in, drugič, na napačno uporabo prava in napake pri presoji v zvezi z ugotovitvijo njene odgovornosti
za zadevno kršitev.
Prvi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da mora biti obrazložitev odločbe, s katero je ugotovljena odgovornost ene družbe za dejanja druge, zlasti
na podlagi domneve, povezane s kapitalskim obvladovanjem hčerinske družbe s strani matične družbe, še posebej celovita.
Komisija naj se torej ne bi mogla omejiti na navajanje domneve, temveč naj bi morala predstaviti ustrezno obrazložitev, s
katero bi pojasnila, zakaj ta domneva ni bila ovržena z nasprotnimi dokazi tožeče stranke.
Obrazložitev Komisije v zvezi s tem v izpodbijani odločbi pa naj bi bila „formalno neprimerna“ in naj ne bi izpolnjevala zahtev
iz člena 253 ES.
Čeprav se je Komisija sklicevala na povezave med zadevnima družbama v zvezi s funkcijami treh oseb v okviru tožeče stranke
ter družb FMC Foret in FMC Chemical Holding (točke od 391 do 394 obrazložitve izpodbijane odločbe), naj ne bi pojasnila, kako
bi lahko te okoliščine ovrgle nasprotne trditve tožeče stranke.
Poleg tega naj bi tožeča stranka navedla trditve za izpodbijanje okoliščin iz točke 391 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Komisija naj bi v točki 394 obrazložitve izpodbijane odločbe samo zavrnila te trditve, ne da bi pojasnila razloge za zavrnitev.
Komisija naj s preprostim navajanjem elementov, ki sta jih predložili obe strani, ne bi predstavila ugotovitev, ki so jo privedle
do sklepa, da tožeča stranka ni ovrgla zadevne domneve.
Poleg tega naj razlogi, ki jih je Komisija navedla v točki 394 obrazložitve izpodbijane odločbe, ne bi zadostovali za ugotovitev
solidarne odgovornosti tožeče stranke.
Prvič, tožeča stranka naj bi navajala obstoj ločenih organizacijskih struktur, kar naj bi dokazovalo, da sta matična in hčerinska
družba neodvisno delovali na področju dejavnosti, ki je povezano s kršitvijo. Komisija naj torej ne bi pojasnila, zakaj ta
dokaz v obravnavanem primeru ni zadostoval za ovrženje zadevne domneve.
Drugič, tožeča stranka naj bi predložila izjave svojih zaposlenih o tem, da je družba FMC Foret svoje dejavnosti izvajala
samostojno. Komisija naj bi v točki 394 obrazložitve izpodbijane odločbe sama priznala, da so te izjave dokaz o neodvisnosti
družbe FMC Foret. Zato naj izpodbijana odločba ne bi vsebovala nikakršne obrazložitve njihove zavrnitve.
Tretjič, ugotovitev Komisije, da je bila tudi tožeča stranka vpletena v proizvodnjo VP in NPB (točka 394 obrazložitve izpodbijane
odločbe), naj bi bila po eni strani napačna in naj po drugi strani ne bi zadostovala, da bi bilo mogoče skleniti, da je imela
tožeča stranka odločilen vpliv na družbo FMC Foret. Samo dejstvo, da družbi proizvajata enake proizvode, naj ne bi pomenilo,
da sta sprejeli skupno trgovinsko politiko. Tožeča stranka naj bi poleg tega predložila nasproten dokaz – ki ga Komisija ni
izpodbijala – o različnih geografskih trgih, ločenih proizvodnih lokacijah, razvoju poslov skozi čas in o profilu potrošnikov.
Četrtič, ugotovitev Komisije, da je družba FMC Foret evropska hčerinska družba tožeče stranke (točka 394 obrazložitve izpodbijane
odločbe), naj pri tem, da gre za hčerinsko družbo, ki je stoodstotno obvladovana, ne bi spremenilo ničesar. Dokazi, ki jih
je predložila tožeča stranka, naj bi dokazovali, da ni bilo ne posvetovanja ne sodelovanja glede dejavnosti obeh družb v zvezi
z VP.
Obrazložitev izpodbijane odločbe naj ne bi bila samo „neprimerna“, temveč naj poleg tega ne bi vsebovala nobenega pojasnila
glede zavrnitve elementov, ki jih je predložila tožeča stranka. Čeprav Komisija zdaj v obrambo navaja, da ti elementi niso
zadostovali za ovrženje zadevne domneve, naj izpodbijana odločba te ugotovitve ne bi vsebovala.
Tožeča stranka naj bi glede navedb Komisije v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe zlasti trdila, da čeprav je bil eden
od zaposlenih v družbi FMC Foret, in sicer A. B., imenovan za namestnika predsednika uprave družbe, pri tem ni šlo za vodilni
položaj, saj so bile njegove funkcije v tožeči stranki in v družbi FMC Foret povsem administrativne. A. B. naj bi bil zadolžen
samo za nadziranje prodajne in celotne strategije podjetja in naj ne bi bil vpleten v opravljanje tekočih poslov. Prav tako
naj dejstvo, da sta bili v omejenih časovnih obdobjih še dve drugi osebi direktorja tako družbe FMC Foret kot družbe FMC Chemical
Holding, ne bi bilo pomembno, saj naj bi bil edini cilj zadnjenavedene družbe imetništvo poslovnih deležev, in ne opravljanje
kakršne koli gospodarske dejavnosti.
S predložitvijo tega nasprotnega dokaza naj bi tožeča stranka prevalila dokazno breme na Komisijo. Izpodbijana odločba pa
naj ne bi vsebovala nobenega razloga za zavrnitev teh trditev.
Po mnenju tožeče stranke je treba zavrniti razloge, ki jih je Komisija prvič navedla pred Splošnim sodiščem, da odgovornost,
ki je bila zaupana A. B., za nadziranje prodajne in celotne strategije podjetja potrjuje dejansko izvajanje prevladujočega
vpliva. Vsekakor naj bi se ti novi razlogi nanašali le na teoretično zmožnost tožeče stranke za izvajanje prevladujočega vpliva
nad družbo FMC Foret, medtem ko je tožeča stranka trdila, da zadevna oseba, torej A. B., dejansko ni izvajala prevladujočega
vpliva ne pri vsakodnevnih poslih ne na področjih, povezanih z zatrjevano kršitvijo.
Vprašanje prevladujočega vpliva bi bilo treba analizirati glede dejavnosti, ki je povezana s kršitvijo. Nevpletenost v tekoče
posle naj bi kazala, da se v zvezi s to dejavnostjo ni izvajal nikakršen prevladujoči vpliv. Tako naj sama odgovornost zaposlenega,
ki je zadolžen za nadziranje prodajne in celotne strategije podjetja, ne bi zadostovala za ugotovitev dejanskega izvajanja
prevladujočega vpliva.
A. B. naj kot generalni direktor hčerinske družbe ne bi bil nujno vpleten v tekoče posle. V obravnavanem primeru naj bi bilo
iz elementov, ki jih je predložila tožeča stranka, jasno razvidno, da je bila njegova naloga samo nadziranje prodajne in celotne
strategije podjetja. Niti položaj W. B., člana upravnega odbora družbe FMC Chemical Holding, naj ne bi bil upošteven, saj
naj bi bil edini namen te družbe imetništvo deležev družbe FMC Foret. G. W., eden od direktorjev družbe FMC Chemical Holding,
naj ne bi bil zaposlen pri tožeči stranki.
Po mnenju tožeče stranke mora Komisija, če odločba o ugotovitvi kršitve temelji na obstoju obvladovanja enega podjetja s strani
drugega, predstaviti ugotovitve, ki omogočajo sklep o obstoju tega obvladovanja. Komisija naj v obravnavnem primeru ne bi
izpolnila te zahteve, ker naj bi preprosto ponovila stališče iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, ne da bi pojasnila,
zakaj zavrača trditve in nasprotne dokaze, ki jih je navedla tožeča stranka.
Komisija oporeka trditvam tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga trdi, da Komisija v izpodbijani odločbi ni predstavila zadostnih razlogov
v zvezi z odgovornostjo za zadevno kršitev in da zlasti ni pojasnila razlogov za zavrnitev elementov, ki so bili predloženi
za ovrženje domneve, ki je posledica dejstva, da je bila tožeča stranka lastnica celotnega kapitala hčerinske družbe, ki je
sodelovala pri kršitvi.
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti obrazložitev, ki se zahteva s členom 253 ES, prilagojena vrsti zadevnega akta
ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt sprejela, tako da se lahko zadevne osebe seznanijo
z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče izvaja nadzor. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh
upoštevnih dejanskih in pravnih elementov, ker je treba vprašanje, ali je obrazložitev posameznega akta v skladu z zahtevami
iz člena 253 ES, presojati ne samo glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo
zadevno področje (glej sodbo Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C‑367/95 P,
Recueil, str. I‑1719, točka 63 in navedena sodna praksa).
Kadar se, kot v obravnavanem primeru, odločba o uporabi člena 81 ES nanaša na več naslovnikov in načenja problem odgovornosti
za kršitev, mora biti glede vsakega naslovnika dovolj obrazložena, zlasti glede naslovnikov, ki morajo v skladu s to odločbo
odgovarjati za to kršitev. Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za solidarno odgovorno za kršitev, podrobno
pojasniti razloge, ki bi lahko utemeljili odgovornost te družbe za kršitev (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne
14. maja 1998 v zadevi SCA Holding proti Komisiji, T‑327/94, Recueil, str. II‑1373, točke od 78 do 80).
Komisija je v obravnavani zadevi v točkah od 370 do 379 obrazložitve izpodbijane odločbe ob sklicevanju na sodno prakso Unije
povzela načela, ki jih je nameravala uporabiti za določitev naslovnikov izpodbijane odločbe.
Spomnila je zlasti, da je mogoče šteti, da je matična družba odgovorna za nezakonito ravnanje hčerinske družbe, če ta ni samostojno
določila svojega ravnanja na trgu, temveč je večinoma sledila navodilom, ki jih je prejela od matične družbe. Pojasnila je,
da lahko v bistvu domneva, da hčerinska družba, ki je v stoodstotni lasti, večinoma sledi navodilom, ki jih je prejela od
matične družbe, in da lahko ta ovrže domnevo s predložitvijo nasprotnih dokazov (točka 374 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je glede ugotovitve o odgovornosti tožeče stranke za zadevno kršitev v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah
navedla, da je pri tem sklepu izhajala iz dejstva, da je FMC Foret hčerinska družba, ki jo tožeča stranka, čeprav posredno,
stoodstotno obvladuje (točka 390 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija pojasnjuje, da se je v tem obvestilu oprla tudi na identičnost nekaterih vodilnih oseb v zadevnih družbah, kar je
razvidno iz položajev, ki so jih zasedali A. B., W. B. in G. W. Poleg tega je poudarila vlogo A. B., ki je bil hkrati generalni
direktor družbe FMC Foret in namestnik direktorja tožeče stranke ter je sodeloval pri nekaterih sestankih kartela (točka 391
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Dalje je Komisija upoštevala elemente, ki jih je tožeča stranka predložila, da bi dokazala neodvisnost svoje hčerinske družbe
(točki 392 in 393 obrazložitve izpodbijane odločbe). Navedla je, da ne more sprejeti trditev tožeče stranke, ker izvajanje
zadevnega odločilnega vpliva ni izhajalo samo iz stoodstotnega lastništva kapitala hčerinske družbe, temveč tudi iz povezav
med zadevnimi družbami, ki so bile poudarjene v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe, da obrazložitev tožeče stranke
ne zadostuje za ugotovitev neodvisnosti njene hčerinske družbe in da so vsekakor vse informacije, s katerimi je razpolagala,
potrjevale sklep, da je tožeča stranka izvajala tak vpliv nad svojo hčerinsko družbo (točka 394 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je nazadnje navedla, da ob upoštevanju teh ugotovitev vztraja pri sklepu o solidarni odgovornosti tožeče stranke
za zadevno kršitev (točka 395 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ugotoviti je treba, da zgoraj navedeni razlogi jasno in nedvoumno prikazujejo razlogovanje Komisije, na podlagi katerega je
bila ugotovljena odgovornost tožeče stranke za zadevno kršitev.
Glede, prvič, očitka tožeče stranke v zvezi z razlogovanjem, ki je privedlo do ugotovitve njene odgovornosti, je treba poudariti,
da je iz točk od 390 do 395 obrazložitve izpodbijane odločbe jasno razvidno, da je Komisija vztrajala pri sklepu iz obvestila
o ugotovitvah o možnih kršitvah, da odločilni vpliv tožeče stranke na hčerinsko družbo izhaja iz domneve, ki je posledica
njenega stoodstotnega obvladovanja slednje, pri čemer dokazi, ki jih je tožeča stranka predložila v upravnem postopku, niso
zadostovali za ugotovitev neodvisnosti hčerinske družbe in torej za ovrženje te domneve.
Komisija je poleg tega v točkah 391 in 394 obrazložitve izpodbijane odločbe spomnila na obstoj nekaterih dodatnih indicev,
ki izhajajo iz osebnih povezav med zadevnimi družbami in zlasti iz položaja A. B., ki je sodeloval pri nezakonitih stikih.
Ugotoviti je treba, da ti razlogi zadostno pojasnjujejo okoliščine, v katerih se je štelo, da je tožeča stranka odgovorna
za kršitev.
Glede, drugič, očitka, ki se nanaša na nezadostnost razlogov za zavrnitev dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka, da
bi ovrgla zadevno domnevo, je treba najprej opozoriti, da je iz točk od 392 do 394 obrazložitve izpodbijane odločbe jasno
razvidno, da je Komisija navedene dokaze upoštevala.
Potem ko je namreč v točkah 392 in 393 obrazložitve izpodbijane odločbe opisala argumentacijo tožeče stranke iz odgovora na
obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, je Komisija v točki 394 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da elementi,
ki izhajajo iz te argumentacije, niso zadosten dokaz o neodvisnosti hčerinske družbe in da poleg tega vse pridobljene informacije
potrjujejo sklep, ki temelji na zadevni domnevi, zaradi česar ga je treba ohraniti.
Ugotoviti je treba, da je Komisija s svojo obrazložitvijo odgovorila na bistvene točke trditev tožeče stranke, pri čemer je
upoštevala dokaze, ki jih je ta predložila.
Ni ji mogoče očitati, da ni podala natančnega odgovora na vsako posamezno trditev tožeče stranke. Komisija namreč ni dolžna
zavzeti stališča do vseh trditev, ki so jih pred njo navajale zadevne osebe, temveč zanjo zadošča, da navede dejstva in pravne
ugotovitve, ki so bistvenega pomena za odločbo (sodba Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v zadevi Corsica Ferries France
proti Komisiji, T‑349/03, ZOdl., str. II‑2197, točka 64; glej v tem smislu tudi zgoraj v točki 44 navedeno sodbo Komisija
proti Sytraval in Brink’s France, točka 64).
Poleg tega je treba opozoriti, da se očitek tožeče stranke glede „neprimernosti“ zadevne obrazložitve deloma opira na njeno
trditev, da je uspela ovreči domnevo, s čimer naj bi dokazno breme glede izvajanja odločilnega vpliva na družbo FMC Foret
prevalila na Komisijo.
Ta trditev pa se nanaša na zakonitost izpodbijane odločbe in je ni mogoče upoštevati v okviru preizkusa obrazložitve.
Tako je treba v delu, v katerem tožeča stranka oporeka zavrnitvi trditev in dokazov, ki jih je predložila, da bi ovrgla zadevno
domnevo, njeno argumentacijo proučiti v okviru drugega tožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo prava in napako
pri presoji.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
Drugi tožbeni razlog: napačna uporaba prava in napaka pri presoji
–       Trditve strank
Tožeča stranka zatrjuje, da je izpodbijana odločba v delu, v katerem je Komisija ugotovila njeno odgovornost, pravno in dejansko
napačna.
Prvič, Komisija naj bi napačno presodila dokaze, ker je izjavam tožeče stranke pripisala drugačno težo kot izjavam podjetij,
ki so vložila prošnjo za ugodno obravnavo. Drugič, pri presoji obvladovanja hčerinske družbe s strani tožeče stranke naj bi
se oprla na napačno merilo. Tretjič, upoštevala naj bi dokaze, ki nimajo zveze z upoštevnim obdobjem. Četrtič, oprla naj bi
se na dokaze, ki tožeči stranki niso bili sporočeni, s čimer je bila kršena njena pravica do obrambe.
Komisija naj bi napačno presodila vsak dokaz posebej, namesto da bi presodila vse dokaze skupaj.
Komisija naj ne bi upoštevala dejstva, da je treba izvajanje odločilnega vpliva presojati glede na dejavnost, ki je povezana
s kršitvijo. Dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, naj bi dokazovali, da je bila družba FMC Foret sama odgovorna za
trženje VP in NPB, pri čemer tožeča stranka zadnjenavedenega izdelka sploh ni tržila.
Iz točke 394 obrazložitve izpodbijane odločbe naj bi izhajalo, da je Komisija priznala, da mora dokazati več kot preprosto
stoodstotno lastništvo kapitala hčerinske družbe. Glavno vprašanje naj bi torej bilo, ali preostali dokazi utemeljujejo sklep,
da je tožeča stranka izvajala odločilni vpliv na družbo FMC Foret.
Na prvem mestu, v zvezi s tem naj bi Komisija napačno navedla, da to, da je tožeča stranka „imela ločen oddelek za proizvodnjo
[VP] za dobavo na ameriški trg ne zadostuje za ugotovitev, da ni izvajala nikakršnega nadzora nad hčerinsko družbo“ (točka 394
obrazložitve izpodbijane odločbe). Tožeča stranka naj ne bi zatrjevala, da ima ločen „oddelek“, temveč naj bi navajala obstoj
„dveh povsem ločenih organizacijskih struktur za proizvodnjo in prodajo VP“.
Komisija naj bi torej izkrivila trditev tožeče stranke in se oprla na ugotovitev, ki je napačna in ni podprta z dokazi.
Po navedbah tožeče stranke je bila njena dejavnost razdeljena med poslovalnice, pri čemer so te oskrbovale trge glede na lokacijo
in naravo proizvoda. VP naj bi se prodajal na lokalnem trgu, saj naj prevozna logistika ne bi omogočala njegovega prevoza
iz Združenih držav v Evropo in obratno. Družba FMC Foret naj ne bi bila oddelek tožeče stranke in naj sploh ne bi razpolagala
s strukturo za poročanje o svojih dejavnostih tožeči stranki. Noben dokaz iz spisa naj ne bi kazal na obstoj delitve „oddelčnih
delitev“ med dejavnostmi v zvezi z VP tožeče stranke in družbe FMC Foret.
Iz pričanj zaposlenih, ki jih je predložila tožeča stranka, naj bi bilo razvidno, da je družba FMC Foret razvila svoje dejavnosti
in paleto proizvodov povsem ločeno od tožeče stranke. Na večini področij naj ne bi bilo prekrivanja med proizvodi obeh podjetij.
Glede VP naj bi bili trgi in potrošniki povsem različni zaradi posebnosti proizvoda in proizvodne lokacije. Tožeča stranka
naj bi predložila sezname zaposlenih družbe, ki kažejo, da ni bilo prekrivanja osebja med družbo FMC Foret in tožečo stranko
na nobenem področju in v nobenem trenutku upoštevnega obdobja. Ta pričevanja naj bi dokazovala neodvisnost in samostojnost
poslovanja družbe FMC Foret.
Glede na dve povsem ločeni organizacijski strukturi za trženje VP naj ne bi bilo razloga za domnevanje, da upravitelji ene
od teh struktur izvajajo odločilni vpliv na upravljanje druge. Komisija naj torej ne bi dokazala, da je tožeča stranka kljub
obstoju ločenih struktur dejansko izvajala odločilni vpliv na družbo FMC Foret v okviru trženja VP.
Na drugem mestu, Komisija naj bi storila očitno napako s tem, da je ugotovila, da so tržne dejavnosti družbe FMC Foret „sestavni
del“ tržnih dejavnosti tožeče stranke, ker je bila ta „prav tako vpletena v proizvodnjo VP in NPB“ in ker je družba FMC Foret
„v zvezi s tem delovala kot evropska podružnica“ (točka 394 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Prekrivanje proizvodnje naj ne bi omogočalo sklepanja o izvajanju odločilnega vpliva. Ne bi naj bilo mogoče šteti, da se dva
neodvisna proizvajalca iz dveh različnih držav nadzorujeta ali eden nad drugim izvajata odločilni vpliv samo zato, ker je
eden od njunih proizvodov enak.
Vsekakor naj bi prekrivanje proizvodnje obstajalo samo pri VP, in ne pri NPB. To naj bi potrjevala pričanja, ki jih je predložila
tožeča stranka.
Komisija naj bi se pri ugotovitvi, da tožeča stranka proizvaja tako VP kot NPB, najverjetneje oprla na izjavo zaposlenega
tožeče stranke, to je T. B., v kateri je navedeno:
„Poleg tega družba [FMC] Foret prodaja paleto proizvodov, ki je drugačna od palete [tožeče stranke]. [Tožeča stranka] na primer
dejansko proizvaja [NPB] v Združenih državah, medtem ko družba [FMC Foret] že vrsto let prodaja in proizvaja [NPB] v Evropi.“
Ta izjava po mnenju tožeče stranke vsebuje očitno „tiskarsko napako“ in bi se morala glasiti tako: „[Tožeča stranka] na primer
dejansko [ne] proizvaja [NPB]“. Komisija naj bi se napačno oprla na to izjavo, ki vsebuje očitno „tiskarsko napako“, ne da
bi upoštevala druga pričanja, ki potrjujejo nasprotno.
Po mnenju tožeče stranke dejstvo, da je edini proizvod, ki ga proizvajata obe zadevni družbi, VP, in da ti družbi nista delovali
na istem geografskem trgu, omogoča sklep, da jima ni bilo treba usklajevati njunih dejavnosti.
Ugotovitev Komisije, da je družba FMC Foret ravnala kot hčerinska družba tožeče stranke, naj prav tako ne bi bila upoštevna,
ker se nekatere hčerinske družbe, kot je FMC Foret, štejejo za „naložbe“, pri čemer ne spadajo med dejavnosti matične družbe.
Če velika družba, kot je tožeča stranka, kupi drugo družbo samo s ciljem naložbe, naj bi to pomenilo, da se nima namena vpletati
v njeno tekoče upravljanje. Razmerje med tožečo stranko in družbo FMC Foret naj bi bilo tipičen tak primer, kot so tudi nakupi,
ko investicijski skladi ali ena družba kupijo 100 % kapitala druge družbe, ne da bi izvajali odločilni vpliv na njeno upravljanje.
Na tretjem mestu, Komisija naj bi se pri ugotavljanju, da je tožeča stranka sama predstavila dejavnosti družbe FMC Foret „kot
[sestavni del] svojih dejavnosti“, napačno oprla na nove obremenilne dokaze, in sicer na informacije, ki jih je pridobila
na spletni strani tožeče stranke (točka 394 obrazložitve in opomba 379 izpodbijane odločbe).
Na eni strani naj se s temi elementi glede let 2005 in 2006 ne bi moglo dokazati, da je tožeča stranka izvajala odločilni
vpliv na družbo FMC Foret v letih od 1997 do 1999. Na drugi strani naj se tožeča stranka v upravnem postopku ne bi mogla izjaviti
o teh elementih. Komisija naj bi se torej z uporabo zadevnih elementov sklicevala na nove obremenilne dokaze, ki se poleg
tega nanašajo na obdobje po kršitvi.
Na četrtem mestu, Komisija naj bi z zatrjevanjem, da izjave zaposlenih pri tožeči stranki ne zadostujejo kot dokaz o tem,
da je družba FMC Foret delovala samostojno (točka 394 obrazložitve izpodbijane odločbe), te dokaze zavrnila samo zato, ker
gre za izjave zaposlenih pri tožeči stranki. Ta zavrnitev naj ne bi bila razumljiva, saj naj bi dokazi o samostojnosti družbe
FMC Foret morali neizogibno izhajati od tistih, ki sodelujejo pri njenem upravljanju.
Poleg tega naj bi Komisija z ugotovitvijo, da samostojnost družbe FMC Foret dokazujejo „samo [zadevne] izjave“, priznala,
da te izjave dejansko dokazujejo samostojnost družbe FMC Foret in torej zadostujejo za ovrženje domneve.
Dalje, zavrnitev zadevnih dokazov samo zato, ker gre za izjave zaposlenih, naj ne bi bila združljiva z dejstvom, da je Komisija
uporabila izjave zaposlenih, ki so jih predložile družbe, ki so zaprosile za ugodno obravnavo.
Tako naj bi Komisija „diskriminatorno“ obravnavala dokaze, ki jih je predložila tožeča stranka, saj ni uporabila enakih pravil
kot za pričanja, ki so jih predložila podjetja, ki so zaprosila za ugodno obravnavo. Komisija naj bi morala izjavam zaposlenih
tožeče stranke priznati posebno verodostojnost ob upoštevanju tega, da gre za neposredna pričanja, za vodilne osebe zadevnega
podjetja, da so bile informacije posredovane po tehtnem premisleku in da gre za koherentno celoto dokazov.
Komisija naj ne bi objektivno presodila kakovosti zadevnih pričanj in naj zlasti ne bi upoštevala dejstva, da gre za neposredne
dokaze, da so priče sprejele osebno odgovornost za pričanje in so bile pripravljene odgovarjati na vprašanja na zaslišanju.
Poleg tega naj dokaz o samostojnosti družbe FMC Foret ne bi izhajal samo iz izjav zaposlenih tožeče stranke, temveč tudi iz
drugih elementov, ki so bili navedeni v utemeljitev, zlasti:
–        iz dejstva, da so bili vsi zapisniki upravnega odbora sestavljeni v španščini, kar naj bi bil pri tožeči stranki edinstven
primer, in da je iz vsebine teh zapisnikov razvidno tudi, da se ni nikoli razpravljalo o operativnih vprašanjih, saj je bil
dejanski in praktični nadzor nad družbo FMC Foret dodeljen njenim vodilnim osebam;
–        iz dejstva, da imeniki vsake družbe, ki jih je tožeča stranka predložila za vsako od zadevnih let, dokazujejo, da ni bilo
oseb, ki bi bile sočasno zaposlene pri obeh družbah in da torej ni bilo nobenega področja, na katerem bi družbi urejeno sodelovali;
–        iz dejstva, da so se dejavnosti in paleta proizvodov družbe FMC Foret razvile neodvisno od dejavnosti in palete tožeče stranke
in so posledica posebnih priložnosti družbe FMC Foret in povpraševanja njenih strank: družba FMC Foret naj bi začela NPB proizvajati
veliko preden je tožeča stranka postala njen delničar in naj bi zato imela edinstveno paleto proizvodov, ki se le v majhnem
delu ujema s paleto tožeče stranke, razvoj teh proizvodov pa naj ne bi bil sad sodelovanja med družbama in notranja dokumentacija
(
corporate brochure
) družbe FMC Foret naj bi potrjevala neodvisnost poslovanja;
–        iz dejstva, da so stranke obeh družb geografsko ločene.
Komisija naj v izpodbijani odločbi ne bi proučila nekaterih trditev tožeče stranke. Ne bi naj namreč niti omenila tega, da
so bili zapisniki upravnega odbora družbe FMC Foret sestavljeni v španščini, da ni noben zaposleni delal za obe družbi hkrati,
da je družba FMC Foret svoje dejavnosti razvila neodvisno od dejavnosti tožeče stranke, da je neodvisno razvila svojo paleto
proizvodov in da sta družbi dejavni na geografsko ločenih trgih. Ta vprašanja naj bi prvič obravnavala v odgovoru na tožbo.
Nazadnje, tožeča stranka glede dokaznega bremena zatrjuje, da ji za ovrženje domneve ni bilo treba predložiti dokaza o tem,
da ni izvajala odločilnega vpliva na hčerinsko družbo. Zadostovalo naj bi, da dokaže, da opiranje na domnevo ni v skladu s
pravno varnostjo, s tem da predloži dokaze, s katerimi se lahko „izkaže, da bi bilo povsem razumno sklepati“, da ni izvajala
odločilnega vpliva.
Poleg tega naj Komisija ne bi mogla zavrniti nasprotnega dokaza, ker naj ne bi zadostoval za dokazovanje, da tožeča stranka
ni izvajala „nikakršnega“ vpliva na evropsko hčerinsko družbo. Nekatere vrste nadzora naj ne bi imele nobene zveze z vodenjem
dejavnosti tožeče stranke, na primer obveznost predložitve računovodskih izkazov ali spoštovanje nekaterih pravil dobrega
upravljanja.
Tožeča stranka v zvezi s tem, prvič, zatrjuje, da je predložila dovolj dokazov za ovrženje zadevne domneve, in drugič, navaja,
da Komisija ni uporabila ustreznega pravnega merila za ugotavljanje izvajanja odločilnega vpliva.
Komisija oporeka trditvam tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba spomniti na predpostavke, ki so bile v sodni praksi Unije določene v zvezi z odgovornostjo matične družbe
za kršitev njene hčerinske družbe.
V skladu z ustaljeno sodno prakso se ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, zlasti če ta hčerinska družba
– čeprav je ločena pravna oseba – o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili
matične družbe, zlasti glede gospodarskih, organizacijskih in pravnih povezav med tema pravnima osebama (glej sodbo Sodišča
z dne 10. septembra 2009 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C‑97/08 P, ZOdl., str. I‑8237, točka 58 in navedena
sodna praksa).
V takem položaju sta namreč matična družba in njena hčerinska družba del iste gospodarske enote in zato tvorita eno samo podjetje
v smislu člena 81 ES (zgoraj v točki 96 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 59).
V posebnem primeru, ko je matična družba stoodstotna lastnica kapitala hčerinske družbe, ki je kršila konkurenčna pravila
Unije, lahko po eni strani ta matična družba odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, po drugi strani pa obstaja
izpodbojna domneva, da navedena matična družba dejansko odločilno vpliva na njeno ravnanje (glej zgoraj v točki 96 navedeno
sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60 in navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah za domnevanje, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija
dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo lahko tako matično družbo štela za solidarno
odgovorno za zadevno kršitev, razen če matična družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži zadostnih dokazov o tem, da
njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (glej v tem smislu zgoraj v točki 96 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti
Komisiji, točka 61 in navedena sodna praksa).
Pri presoji, ali hčerinska družba na trgu ravna samostojno, je treba upoštevati vse elemente v zvezi s poslovnimi, organizacijskimi
in pravnimi povezavami, ki to hčerinsko družbo povezujejo z matično družbo, ti pa so lahko različni od primera do primera
in jih torej ni mogoče taksativno našteti (zgoraj v točki 96 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 74;
glej v tem smislu tudi sodbo Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, T‑112/05,
ZOdl., str. II‑5049, točka 65).
Opozoriti je treba, da tožeča stranka ne oporeka pravici Komisije, da se v obravnavanem primeru sklicuje na domnevo, ki izhaja
iz dejstva, da je bila tožeča stranka lastnica celotnega kapitala hčerinske družbe, ki je sodelovala pri kršitvi.
Vendar navaja nekatere trditve glede uporabe te domneve, ki jih je treba proučiti najprej.
Tožeča stranka po eni strani zatrjuje, da je treba vpliv, ki ga matična družba izvaja na ravnanje hčerinske družbe, proučiti
ob upoštevanju vodenja poslovne dejavnosti podjetja, ki je povezano z zadevno kršitvijo.
Spomniti je treba, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 100, pri presoji, ali hčerinska
družba na trgu ravna samostojno, upoštevati vse elemente v zvezi s poslovnimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami med
zadevnima družbama, katerih pomen je od primera do primera različen.
Ta presoja zlasti ne sme biti omejena na elemente, ki se nanašajo samo na poslovno politiko hčerinske družbe v ožjem smislu,
kot je distribucijska ali cenovna strategija. Zadevne domneve naj zlasti ne bi bilo mogoče ovreči samo s prikazovanjem, da
hčerinska družba sama upravlja s temi vidiki svoje poslovne politike in ne prejema navodil v zvezi s tem (glej v tem smislu
zgoraj v točki 100 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 12. decembra 2007, točki 63 in 64, potrjena z zgoraj
v točki 96 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točki 65 in 75).
Iz tega izhaja, da samostojnosti hčerinske družbe ni mogoče dokazati samo s prikazovanjem, da samostojno upravlja s posameznimi
vidiki svoje politike v zvezi s trženjem proizvodov, ki so povezani s kršitvijo.
Tožeča stranka po drugi strani zatrjuje, da bi ji za ovrženje zadevne domneve zadostovalo, da predloži dokaze, ki bi „vzbudili
dvom“ glede sklepa, ki izhaja iz te domneve, pri čemer bi se izkazalo, da bi bilo „povsem razumno sklepati“, da ni izvajala
odločilnega vpliva na hčerinsko družbo.
Iz ustaljene sodne prakse, navedene zgoraj v točki 99, pa izhaja, da je mogoče zadevno domnevo ovreči le z dokaznimi elementi,
ki zadostujejo za dokazovanje samostojnosti hčerinske družbe. Poleg tega, v nasprotju s tem, kar daje misliti trditev tožeče
stranke, samo začetni dokaz ne more zadostovati za ovrženje te domneve.
Tako Komisija, če matična družba predloži skupek dokaznih elementov, ki bi lahko dokazovali avtonomnost njene hčerinske družbe
(sodbi Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Avebe proti Komisiji, T‑314/01, ZOdl., str. II‑3085, točka 136,
in z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff-Technik proti Komisiji, T‑69/04, ZOdl., str. II‑2567, točka 56),
s tem da dokaže, da zadnjenavedena ne sledi v večini njenim navodilom, temveč na trgu ravna samostojno (zgoraj v točki 100
navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 12. decembra 2007, točka 62), matični družbi ne more pripisati ravnanja
hčerinske družbe, razen če ovrže ta nasprotni dokaz.
Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba proučiti trditve, ki jih tožeča stranka navaja v okviru tega tožbenega razloga.
Na prvem mestu, tožeča stranka oporeka upoštevnosti okoliščin, navedenih v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki
se nanašajo na osebne povezave med zadevnima družbama.
V zvezi s tem je treba spomniti, da se Komisija pri utemeljevanju ugotovitve o odgovornosti tožeče stranke ni omejila na sklicevanje
na domnevo, povezano s popolnim obvladovanjem družbe FMC Foret s strani tožeče stranke prek družbe FMC Chemical Holding, temveč
je navedla še druge okoliščine.
Komisija je med drugim v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da so v času dejanskega stanja tri osebe zasedale
funkcije v več zadevnih družbah. A. B., ki je neposredno sodeloval pri nekaterih nezakonitih stikih, je bil v času dejanskega
stanja hkrati namestnik direktorja tožeče stranke in generalni direktor družbe FMC Foret. W. B. je bil del obdobja kršitve
član upravnega odbora družbe FMC Foret in upravnega odbora družbe FMC Chemical Holding ter namestnik izvršnega direktorja
tožeče stranke. G. W. je bil del obdobja kršitve član upravnega odbora družbe FMC Foret in upravnega odbora družbe FMC Chemical
Holding.
Najprej je treba opozoriti, da tožeča stranka neutemeljeno zatrjuje, da je Komisija z navedbo dodatnih okoliščin priznala,
da je bila zadevna domneva ovržena.
Iz točk 391, 394 in 395 obrazložitve izpodbijane odločbe je namreč razvidno, da je Komisija vztrajala pri svojem sklepu, navedenem
v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, da ugotovitev odgovornosti tožeče stranke temelji na domnevi, ki izhaja iz popolnega
– čeprav posrednega – obvladovanja družbe FMC Foret.
Temu sklepu nikakor ne nasprotuje dejstvo, da je Komisija predstavila še druge okoliščine v zvezi z izvajanjem odločilnega
vpliva tožeče stranke na hčerinsko družbo, in sicer, v obravnavanem primeru, osebne povezave med zadevnima družbama in vlogo
A. B. pri tajnih stikih (glej v tem smislu zgoraj v točki 96 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009,
točka 62).
Dalje, glede upoštevnosti okoliščin, navedenih v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe, je treba opozoriti, da istovetnost
oseb, ki so člani upravnega odbora zadevnih družbe, pomeni indic o nesamostojnosti hčerinske družbe (glej v tem smislu sodbo
Splošnega sodišča z dne 8. julija 2008 v zadevi Lafarge proti Komisiji, T‑54/03, neobjavljena v ZOdl., točke od 550 do 558).
Enako velja za neposredno sodelovanje ene od zadevnih oseb pri nezakonitih stikih. Sodelovanje člana osebja matične družbe
pri tajnih sestankih je lahko namreč dokaz o tem, da je ta vedela za sodelovanje hčerinske družbe pri kršitvi in da je bila
torej aktivno vpletena v protikonkurenčna ravnanja (sodba Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi KNP BT proti Komisiji,
T‑309/94, Recueil, str. II‑1007, točki 47 in 48), kar je mogoče
a fortiori
šteti za indic o njenem odločilnem vplivu na hčerinsko družbo (glej v tem smislu zgoraj v točki 117 navedeno sodbo Lafarge
proti Komisiji, točka 546).
Tožeča stranka v zvezi s tem ne oporeka točnosti dejstev, navedenih v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe, temveč zatrjuje,
po eni strani, da so zadevne osebe, zlasti A. B., opravljale povsem administrativne funkcije in niso imele zveze s tekočim
poslovanjem podjetja, in, po drugi strani, da položaj W. B. in G. W. znotraj holdinga, prek katerega je hčerinska družba obvladovala
družbo FMC Foret, ni upošteven, saj je bil edini cilj holdinga lastništvo deležev.
Te trditve pa niso take, da bi lahko omajale upoštevnost zadevnih elementov v zvezi s presojo samostojnosti hčerinske družbe.
Namreč, po eni strani, trditev tožeče stranke v zvezi z izključno administrativnimi funkcijami zadevnih oseb temelji na napačni
premisi, da je treba vpliv matične družbe proučiti glede na „tekoče poslovanje“ družbe in da sam „nadzor poslovne strategije“
te družbe v zvezi s tem ni upošteven.
Ker se zadevni vpliv presoja ob upoštevanju poslovne politike podjetja v širšem smislu, in ne samo ob upoštevanju posameznih
vidikov njegovega „vsakodnevnega“ upravljanja (glej točki 104 in 105 zgoraj), je istovetnost zadevnih članov osebja upošteven
element, tudi če je bila njihova vloga omejena na usklajevanje in nadzorovanje poslovne strategije podjetja.
Po drugi strani je treba glede dejstva, da sta W. B. in G. W. zasedala tudi položaje v družbi FMC Chemical Holding, ugotoviti,
da čeprav tega ni mogoče šteti za pomemben indic o izvajanju vpliva, vseeno ni povsem brez pomena, saj gre za holding, prek
katerega je tožeča stranka obvladovala družbo FMC Foret. Poleg tega ni sporno, da je W. B. izvrševal funkcije v vseh treh
zadevnih družbah.
Zato tožeča stranka neutemeljeno navaja, da Komisija za potrditev zadevne domneve ne bi smela navajati dodatnih indicev iz
točke 391 obrazložitve izpodbijane odločbe. Komisija je torej v točkah od 392 do 394 izpodbijane odločbe tudi pravilno zavrnila
podobne trditve tožeče stranke, ki jih je ta navajala v upravnem postopku in ki se nanašajo na neupoštevnost zadevnih elementov.
Na drugem mestu, tožeča stranka navaja, da je v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah predložila dokazne elemente,
ki zadostujejo za dokazovanje samostojnosti njene hčerinske družbe, in zatrjuje, da je Komisija, s tem da je sklenila nasprotno,
napačno uporabila pravo in storila napako pri presoji.
Iz spisa je razvidno, da je tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v bistvu trdila, da je
njen delež v kapitalu hčerinske družbe, ki ga je postopoma pridobivala v letih od 1966 do 1992, samo finančna naložba, nima
pa vpliva na samostojnost hčerinske družbe. Zlasti je zatrjevala, da ni izvajala nikakršnega vpliva nad družbo FMC Foret,
saj so posle te družbe neodvisno vodile njene lastne vodilne osebe.
To so po navedbah tožeče stranke med drugim potrjevali elementi, priloženi tako k njenemu odgovoru na obvestilo o ugotovitvah
o možnih kršitvah kot k tožbi: prvič, notranji imeniki zadevnih družb za obdobje kršitve po mnenju tožeče stranke potrjujejo,
da ni bilo prepletanja osebja med njimi, drugič, izjave štirih zaposlenih zadevnih družb, in sicer T. B., A. B., G. W. in
S. S., po mnenju tožeče stranke potrjujejo neobstoj kakršnega koli usklajevanja med obema družbama, zlasti kar zadeva trženje
zadevnih proizvodov, tretjič, notranja dokumentacija (corporate brochure) družbe FMC Foret, iz katere naj bi bilo razvidno,
da je ta v preteklosti, preden jo je prevzela tožeča stranka, razvila svoje proizvode in nato neodvisno vodila svoje posle,
ter četrtič, zapisniki upravnega odbora hčerinske družbe, ki po mnenju tožeče stranke izkazujejo, da so njegovi sestanki potekali
v španščini in da se ni nikoli razpravljalo o tekočem poslovanju. Poleg tega je iz spisa razvidno, da je tožeča stranka Komisiji
predložila svoje letno poročilo za leto 1995, na kar se ne sklicuje pred Splošnim sodiščem.
Trditve tožeče stranke glede zadevnih elementov je torej treba proučiti ob upoštevanju meril, navedenih v točkah od 96 do 109
zgoraj.
Prvič, poudariti je treba, da je teza tožeče stranke, da je svojo hčerinsko družbo, ki jo obvladuje prek vmesnega holdinga,
obravnavala samo kot naložbo, preprosta trditev in torej kot taka ni zadosten dokaz.
Okoliščina, da dejavnost matične družbe omogoča sklepanje, da je bila holding, katerega vloga je v skladu s statutom bila
upravljanje deležev tega holdinga v kapitalu drugih družb, namreč kot taka ne zadostuje za to, da bi se ovrgla zadevna domneva
(glej v tem smislu zgoraj v točki 109 navedeno sodbo Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, točka 70). Ta element
je še toliko bolj pomanjkljiv, ker tožeča stranka v obravnavanem primeru ne zatrjuje, da je njena družba holding, temveč da
je bila hčerinska družba obvladovana prek holdinga, in poleg tega ne navaja nikakršnega dokaznega elementa, ki bi potrjeval
vlogo tega holdinga.
Drugič, glede teze tožeče stranke, ki se opira na izjave T. B., A. B., G. W. in S. S. ter se nanaša na obstoj „dveh povsem
ločenih organizacijskih struktur za proizvodnjo in prodajo VP“ znotraj skupine, je treba navesti, da to, da matična družba
ne nastopa na istem trgu kot njena hčerinska družba, ne potrjuje samostojnosti zadnjenavedene.
Zadevni odločilni vpliv se namreč presoja glede na celoto poslovnih, organizacijskih in pravnih povezav, ki matično družbo
povezujejo s hčerinsko družbo, pri čemer samostojno tekoče poslovanje zadnjenavedene v zvezi z dejavnostjo, ki je povezana
s kršitvijo, ni zadosten indic o njeni samostojnosti (glej točko 105 zgoraj). Zlasti ker je delitev nalog običajen pojav znotraj
skupine, kot je ta v obravnavanem primeru, ni mogoče na podlagi tega, da sta matična in hčerinska družba dejavni na ločenih
trgih in nista v razmerju dobavitelj-kupec, sklepati ničesar.
Te ugotovitve v obravnavanem primeru še toliko bolj veljajo, ker je tožeča stranka, resda na ločenem geografskem trgu, tržila
enega od zadevnih proizvodov, in sicer VP, pri čemer to kaže vsaj, da je lahko vplivala na poslovno politiko hčerinske družbe
na istem področju.
Zato je treba zavrniti argumentacijo tožeče stranke o tem, da je družba FMC Foret svojo dejavnost proizvodnje in prodaje VP
v Evropi organizirala neodvisno od podobne dejavnosti tožeče stranke v Združenih državah, ki je ločen trg zaradi prevoznih
ovir, da sta zadevni družbi imeli različni paleti proizvodov in da ni bilo nobenega deljenja njihovih strank.
Ker te okoliščine, čeprav bi bile dokazane, ne morejo dokazati samostojnosti zadevne hčerinske družbe, je torej Komisija v
točki 394 obrazložitve izpodbijane odločbe pravilno zavrnila argumentacijo tožeče stranke, ki se nanaša na zadevne elemente,
ker ta ni pomenila zadostnega dokaza o samostojnosti družbe FMC Foret.
Tožeča stranka poleg tega napačno zatrjuje, da je Komisija izkrivila njeno trditev, s tem da jo je, po eni strani, predstavila,
kot da se nanaša na obstoj „ločenega oddelka za proizvodnjo [VP] za dobavo na ameriški trg“, in, po drugi strani, navedla,
da je bila tožeča stranka „prav tako vpletena v proizvodnjo […] [NPB]“ (točka 394 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar, po eni strani, čeprav Komisija trditve tožeče stranke o obstoju dveh ločenih organizacijskih struktur ni predstavila
natančno tako, kot je bila izražena, ta predstavitev ni mogla vplivati na njeno presojo, saj gre vsekakor za element, ki ne
more dokazati samostojnosti družbe FMC Foret.
Po drugi strani, glede navedbe okoliščine, da je tožeča stranka tržila NPB, je treba opozoriti, da Komisija priznava, da gre
za napako, vendar s pojasnilom, da ta napaka izhaja iz izjave T. B., ki jo je predložila tožeča stranka, čemur ta ne ugovarja.
Opozoriti je treba, da tožeča stranka glede na vsebino zadevne izjave, ki je povzeta v točki 77 zgoraj, ne more trditi, da
gre za očitno „tiskarsko napako“.
Tako Komisiji ni mogoče očitati, da je navedla element, ki, čeprav je napačen, izhaja iz podatkov, ki jih je predložila tožeča
stranka v okviru nasprotnih dokazov, ki jih je morala predložiti. Vsekakor pa ob upoštevanju dejstva, da na podlagi tega,
ker sta bili družbi dejavni na različnih trgih, ni mogoče sprejeti nobenega sklepa, to ne vpliva na zakonitost izpodbijane
odločbe.
Tretjič, pomemben indic o samostojnosti hčerinske družbe ni niti trditev tožeče stranke o neobstoju prekrivanja osebja zadevnih
družb, ki temelji, po eni strani, na imenih v njihovih seznamih zaposlenih, in, po drugi strani, na izjavi T. B., da sta ti
družbi ohranili „svoje direktorje trženja, kontrolorje, vodje proizvodnje, tehnološke vodje in operativne delavce“.
Po eni strani je zadevna trditev omajana s povezavami med zadevnima družbama, ki izhajajo iz istovetnosti nekaterih članov
njihovih upravnih odborov, kot je opozorjeno v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Po drugi strani neprekrivanje osebja, ki sodeluje pri operativnem vodenju podjetja, na katero se sklicuje tožeča stranka,
ne more potrjevati samostojnosti hčerinske družbe, saj se zadevna presoja ne nanaša samo na poslovno politiko podjetja v ožjem
smislu (glej točko 105 zgoraj).
Četrtič, tožeča stranka navaja neobstoj sistema informiranja in stikov med njo in družbo FMC Foret, razen finančnih stikov
in drugih informacij, ki so primerljivi s tistimi, ki se dajejo preprostemu investitorju, pri čemer se sklicuje, po eni strani,
na tovrstne izjave A. B. in G. W. in, po drugi strani, na dejstvo, da so za razliko od zapisnikov drugih hčerinskih družb
tožeče stranke, zapisniki upravnega odbora družbe FMC Foret sestavljeni samo v španščini, njihova vsebina pa med drugim potrjuje,
da se ni razpravljalo o „operativnih“ vprašanjih podjetja.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da glede na to, da se samostojnost hčerinske družbe ne presoja samo ob upoštevanju vidikov
operativnega vodenja podjetja, dejstvo, da hčerinska družba v korist matične družbe nikoli ni uvedla posebne politike informiranja
na zadevnem trgu, ne zadostuje za dokazovanje njene samostojnosti.
Poleg tega je trditev tožeče stranke, namenjena dokazovanju neobstoja posebnega sistema informiranja, brezpredmetna ob upoštevanju
dejstva, navedenega v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe, da je bil A. B., generalni direktor družbe FMC Foret, tudi
namestnik direktorja tožeče stranke, ki jo je torej lahko obveščal o poslovni politiki hčerinske družbe.
Iz vseh teh ugotovitev izhaja, da je Komisija pravilno ugotovila, da elementi, ki jih uveljavlja tožeča stranka, če se presojajo
kot celota, niso zadosten dokaz za dokazovanje družbe FMC Foret in da skupek dokaznih elementov, s katerimi razpolaga, zlasti
tisti, navedeni v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe, pričajo o nasprotnem (točka 394 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Te ugotovitve ne omajajo niti trditve tožeče stranke, usmerjene, splošneje, zoper ugotovitve Komisije glede zadevnih trditev
in dokaznih elementov.
V zvezi s tem, prvič, se je lahko Komisija – glede na to, da se samostojnost hčerinske družbe presoja ob upoštevanju vseh
upoštevnih elementov v zvezi s poslovnimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami med zadevnima družbama – v okviru te presoje
pravilno sklicevala na dodatne indice, navedene v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Komisiji zlasti ni bilo treba – v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka – podrobno obrazložiti zavrnitve argumentacije
tožeče stranke, ki se nanaša na neprekrivanje osebja ter na neobstoj sistema informiranja in stikov, saj je v točki 394 obrazložitve
izpodbijane odločbe pravilno ugotovila, da je ta argumentacija omajana zaradi indicev, navedenih v točki 391 obrazložitve
navedene odločbe, v zvezi z osebnimi povezavami med zadevnima družbama in z vlogo A. B. pri tajnih stikih.
Drugič, tožeča stranka neutemeljeno zatrjuje, da je Komisija storila napake pri presoji izjav zaposlenih, ki jih ji je predložila
v upravnem postopku.
Najprej, v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, točka 394 obrazložitve izpodbijane odločbe ne vsebuje dopustitve
dejstva, da zadevne izjave pomenijo zadosten dokaz o samostojnosti družbe FMC Foret. V navedeni točki obrazložitve je namreč
Komisija poudarila, da „je [bila] ‚samostojnost‘ družbe FMC Foret, razen tega, dokazana samo z izjavami zaposlenih“. Tako
iz sobesedila tega stavka, ki spada v presojo trditev tožeče stranke, kot iz uporabe navednic pa je razvidno, da je Komisija
samo navedla trditev, kot jo je uveljavljala tožeča stranka, vendar ni ugotovila, da je ta dejansko dokazala „samostojnost“
družbe FMC Foret.
Dalje, tožeča stranka Komisiji tudi neupravičeno očita, da je zavrnila zadevne izjave samo zato, ker prihajajo od zaposlenih
v zadevnih družbah, in da tem dokaznim elementom ni pripisala enake dokazne vrednosti kot izjavam zaposlenih v podjetjih,
ki so zaprosila za ugodno obravnavo.
Iz točke 394 obrazložitve izpodbijane odločbe je namreč razvidno, da je Komisija zadevne izjave pravilno presojala, kot da
gre za dokazne elemente, vendar je ob koncu presoje vseh upoštevnih informacij sklenila, da ti elementi ne zadostujejo za
dokazovanje samostojnosti družbe FMC Foret.
Tožeča stranka zato ne more veljavno zatrjevati, da Komisija zadevnim izjavam ni priznala dokazne vrednosti.
Poleg tega tožeča stranka z isto trditvijo napačno zagovarja posebej veliko dokazno vrednost zadevnih izjav, primerljivo z
vrednostjo, ki je bila priznana nekaterim izjavam podjetij, ki so zaprosila za ugodno obravnavo.
Priznavanje velike dokazne vrednosti, od primera do primera, izjavam, ki so bile podane v okviru prošnje za ugodno obravnavo,
je posledica tega, da gre za priznanje kršitve in torej načeloma za izjave, ki so v nasprotju z interesom izjavitelja (glej
v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T‑67/00,
T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl., str. II‑2501, točka 211). Izjave zaposlenih, ki jih je v obravnavanem primeru predložila
tožeča stranka, pa so bile podane izključno v njenem interesu in torej ne spadajo v isti okvir kot prošnja za ugodno obravnavo.
Tretjič, tožeča stranka zatrjuje, da Komisija ni upoštevala nekaterih elementov, in sicer imenikov družb, notranje dokumentacije
(corporate brochure) družbe FMC Foret in zapisnikov njenega upravnega odbora.
Poudariti je treba, da je iz točk od 392 do 394 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je Komisija presodila argumentacijo
tožeče stranke glede samostojnosti njene hčerinske družbe ob upoštevanju vseh elementov, ki so ji bili predloženi.
V zvezi s tem in ob upoštevanju tega, da presoja, ki izhaja iz točk od 392 do 394 obrazložitve izpodbijane odločbe, pravno
zadostno ustreza celotni argumentaciji tožeče stranke, samo dejstvo, da Komisija ni omenila nekaterih elementov, ki jih je
tožeča stranka predložila, te presoje ne more omajati.
Četrtič, tožeča stranka ugovarja uporabi elementa, na katerega se Komisija sklicuje v točki 394 obrazložitve izpodbijane odločbe,
tako kot je naveden pred opombo 379, in sicer da je tožeča stranka v letnem poročilu za leto 2004 in v obvestilu za javnost
z dne 6. februarja 2006 „[sama] predstav[ila] družbo FMC Foret kot [sestavni del] svojih dejavnosti“, in iz katerega je po
mnenju Komisije razvidno, da je družba „FMC v tem pogledu del[ovala] kot njena evropska hčerinska družba“.
Opozoriti je treba, da je Komisija, ki ji je bilo v zvezi s tem postavljeno vprašanje na obravnavi, priznala, da tožeča stranka
ni imela možnosti, da bi v upravnem postopku podala pripombe na navedbe iz opombe 379 izpodbijane odločbe.
Zadevne elemente je zato kot dokaz treba izločiti.
Vendar mora glede kršitve pravice do obrambe tožeča stranka še dokazati, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija
v odločbi, drugačen, če bi bilo treba te elemente, ki niso bili sporočeni, izločiti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne
7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točka 73).
Tožeča stranka v zvezi s tem zatrjuje, da so napake, povezane s temi ugotovitvami, nujno vplivale na vsebino izpodbijane odločbe,
ker so preostali elementi, ki jih Komisija uveljavlja v utemeljitev njene solidarne odgovornosti, tako šibki.
Poudariti pa je treba, da glede elementov, ki jih Komisija navaja samo kot potrditev, kot je razvidno iz točke 394 obrazložitve
izpodbijane odločbe, to, da jih je treba izločiti kot dokaz, ne more vplivati na zakonitost sklepa o odgovornosti tožeče stranke,
ki je pravno zadostno izkazana z drugimi ugotovitvami iz izpodbijane odločbe.
Ugotovitve, ki jih je navedla Komisija – to je domneva o izvajanju odločilnega vpliva tožeče stranke na hčerinsko družbo,
ki jo stoodstotno obvladuje, pri čemer tožeča stranka te domneve ni ovrgla, temveč je bila ta še dodatno potrjena z dejanskimi
okoliščinami, navedenimi v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe – so zadostovale za ugotovitev zadevne odgovornosti.
Nazadnje, ker je iz vseh ugotovitev iz točk od 391 do 394 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da se je Komisija pravilno
oprla na izvajanje odločilnega vpliva tožeče stranke na hčerinsko družbo, tožeča stranka ne more veljavno zatrjevati, da je
Komisija uporabila napačno merilo samo zato, ker je v četrtem stavku točke 394 obrazložitve navedene odločbe omenjeno, da
določena trditev tožeče stranke ne zadostuje za dokaz, da ni izvajala „nikakršnega nadzora“ nad svojo hčerinsko družbo.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da je Komisija pravilno presodila, da elementi, ki jih je predložila
tožeča stranka, gledano skupaj, niso taki, da bi dokazovali samostojnost družbe FMC Foret in torej ovrgli ugotovitev o izvajanju
njenega odločilnega vpliva na ravnanje hčerinske družbe, ki izhaja iz domneve.
Poleg tega to ugotovitev potrjujejo dodatni indici, ki se nanašajo na osebne povezave med zadevnima družbama in na vlogo A. B.
pri kršitvi (točka 391 obrazložitve izpodbijane odločbe), ki jih tožeča stranka prav tako ni izpodbijala.
Dalje, tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija storila napako pri presoji dokazne vrednosti ali vsebine dokazov, ki so
bili predloženi za ovrženje domneve, niti tega, da ni opravila presoje vseh dokazov skupaj (glej točke od 153 do 155 in od 158
do 160 zgoraj).
Dokazala ni niti, da bi lahko zatrjevana kršitev pravice do obrambe kot posledica uporabe nesporočenih elementov kakor koli
vplivala na sklepe v izpodbijani odločbi (glej točki 166 in 167 zgoraj).
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da ta tožbeni razlog ni utemeljen, zato je treba predlog za razglasitev
ničnosti zavrniti.

Predlog za zmanjšanje zneska globe
Trditve strank
Tožeča stranka izpodbija določitev zneska globe. Trdi, da je Komisija pri presoji narave kršitve in torej njene teže naslovnike
navedene odločbe združila v eno kategorijo, pri čemer je navajala, da so se ti dogovorili o nedovoljenem tajnem in institucionaliziranem
projektu, čeprav so dobro vedeli, da so njihova dejanja nezakonita (točka 454 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Noben dokaz naj ne bi podpiral ugotovitve, da se je družba FMC Foret dogovorila z drugimi o uvedbi institucionaliziranega
tajnega dogovarjanja. Elementi, navedeni v izpodbijani odločbi, naj ne bi dokazovali, da je bila družba FMC Foret vpletena
v uvedbo projekta tajnega dogovarjanja, temveč kvečjemu, da je bila pritegnjena v tajno dogovarjanje, ki so ga institucionalizirala
večja podjetja in je bilo zelo v nasprotju z njenimi interesi. Njena vloga naj bi bila predvsem pasivna, njeno sodelovanje
pri srečanjih pa neredno.
Tožeča stranka zatrjuje, da se je družba FMC Foret po navedbah same Komisije preprosto pridružila omejevalnemu sporazumu približno
tri leta po njegovi uveljavitvi. Druge udeleženke omejevalnega sporazuma naj bi bile že pred tem vpletene v enak sporazum
na istem trgu.
Družba FMC Foret naj kot novinka ne bi imela nobene koristi od omejevalnega sporazuma, medtem ko bi lahko veliko pridobila
s konkuriranjem. Komisija naj bi sama priznala, da je obstajala razlika med drugimi udeleženkami omejevalnega sporazuma in
družbo FMC Foret, pri čemer je navedla, da je bilo sodelovanje zadnjenavedene „pogosto drugačno od sodelovanja drugih podjetij“
(točka 323 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Pasivna vloga družbe FMC Foret naj bi bila razvidna tudi iz njenega veliko bolj nerednega sodelovanja pri tajnih sestankih,
saj so bili njeni predstavniki navzoči pri 14 od 30 sestankov med majem 1997 in decembrom 1999, od skupno 73 sestankov, ki
naj bi potekali med celotnim trajanjem omejevalnega sporazuma. Na nekaterih drugih sestankih pa naj bi družbo FMC Foret kontaktirali
ali obvestili po telefonu in naj torej ne bi mogla vplivati na razpravo.
Tožeča stranka izpodbija tezo Komisije, da glede na to, da je bilo trajanje sodelovanja družbe FMC Foret pri kršitvi upoštevano
v točki 467 obrazložitve izpodbijane odločbe, ga ni potrebno ponovno upoštevati pri presoji njene teže. To, da je podjetje
vstopilo na trg pozneje, bi lahko dokazovalo njegovo manjšo vlogo pri kršitvi in enako pravilo bi se moralo uporabiti, kadar
podjetje postane udeleženec omejevalnega sporazuma precej po njegovi uveljavitvi. Trajanje sodelovanja podjetja pri kršitvi
naj bi bilo vprašanje, ki je ločeno od vprašanja njegove aktivne ali pasivne vloge (sodba sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi
Cheil Jedang proti Komisiji, T‑220/00, Recueil, str. II‑2473, točke od 171 do 174).
Komisija oporeka trditvam tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
Tožeča stranka se v utemeljitev svojega predloga za zmanjšanje zneska globe sklicuje na okoliščine sodelovanja svoje hčerinske
družbe pri kršitvi, pri čemer zatrjuje, prvič, da je teža njenega sodelovanja pri kršitvi manjša od teže sodelovanja drugih
podjetij in, drugič, da bi Komisija morala priznati olajševalno okoliščino, ki se nanaša na njeno pasivno vlogo pri kršitvi.
Najprej, glede zatrjevanega neupoštevanja zadevnih okoliščin pri presoji teže kršitve in določitvi izhodiščnega zneska globe
je treba spomniti, da se navedena presoja opravi ob upoštevanju celotne kršitve, pri kateri so sodelovala vsa podjetja.
Zato je mogoče argumentacijo tožeče stranke glede okoliščin sodelovanja družbe FMC Foret pri zadevni kršitvi proučiti le v
okviru proučitve očitkov v zvezi s presojo olajševalnih okoliščin (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008
v zadevi Carbone‑Lorraine proti Komisiji, T‑73/04, ZOdl., str. II‑2661, točki 102 in 104).
Dalje, glede očitka, ki se nanaša na zavrnitev priznanja olajševalne okoliščine družbi FMC Foret v zvezi z njeno pasivno vlogo
pri kršitvi, je treba poudariti, da je Splošno sodišče v svoji sodbi z današnjega dne v zadevi FMC Foret proti Komisiji (T‑191/06,
še neobjavljena v ZOdl., točke od 334 do 341) menilo, da skupek elementov, ki so primerljivi s temi, na katere se tožeča stranka
sklicuje v obravnavanem primeru, ne dokazuje izključno pasivne ali posnemovalne vloge družbe FMC Foret v omejevalnem sporazumu,
zlasti glede njenega domnevno nerednega sodelovanja pri tajnih sestankih, posebnosti tega sodelovanja in elementov v zvezi
z njeno domnevno konkurenčno strategijo na trgu.
Posebej je treba spomniti, da je bila družba zastopana ali obveščena o večini tajnih sestankov, navedenih v izpodbijani odločbi,
v obdobju od 29. maja 1997 do 13. decembra 1999. Tožeča stranka zato v zvezi s tem ne more veljavno zatrjevati, da je bilo
sodelovanje družbe bistveno bolj neredno od sodelovanja drugih udeleženk omejevalnega sporazuma. V delu, v katerem se tožeča
stranka sklicuje na posebnosti sodelovanja družbe FMC Foret pri nekaterih tajnih sestankih, to je na dejstvo, da ni bila navzoča,
ampak da je bila obveščana po telefonu, je treba opozoriti, da so te posebnosti v skladu s prikritostjo omejevalnega sporazuma
in ne pričajo o izključno pasivni ali posnemovalni vlogi.
Poleg tega je treba glede trditve tožeče stranke, ki se nanaša na trajanje sodelovanja družbe FMC Foret pri omejevalnem sporazumu,
poudariti, da je bil ta dejavnik upoštevan pri določitvi zneska globe (točka 467 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Poleg tega se tožeča stranka ne more veljavno sklicevati na rešitev iz zgoraj v točki 179 navedene sodbe Cheil Jedang proti
Komisiji (točka 171), v kateri je Splošno sodišče pri presoji pasivne vloge upoštevalo poznejši vstop zadevnega podjetja na
trg. Drugače kot v okoliščinah zadeve, v kateri je bila izdana navedena sodba, je bila v obravnavanem primeru družba FMC Foret
na zadevnih trgih prisotna vse od začetka omejevalnega sporazuma, zato dejstvo, da je pri njem sodelovala šele od 29. maja 1997,
ne potrjuje njene pasivne vloge, zlasti ne ob upoštevanju drugih okoliščin primera.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega ni mogoče sprejeti očitka, ki se nanaša na domnevno olajševalno okoliščino v zvezi z izključno
pasivno ali posnemovalno vlogo družbe FMC Foret pri omejevalnem sporazumu.
Zato je treba zavrniti predlog za zmanjšanje zneska globe in torej tožbo v celoti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka
ni uspela, se ji v skladu s predlogom Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
FMC Corp. se naloži plačilo stroškov.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 16. junija 2011.
Podpisi
*
Jezik postopka: angleščina.