CELEX: 62011CJ0394
Eelotsusetaotlus
ELTL artikkel 267
Mõiste „liikmesriigi kohus”
Euroopa Kohtu pädevuse puudumine

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/43/EÜ, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust (
EÜT L 180, lk 22
; ELT eriväljaanne 20/01, lk 23), artikli 2 lõikeid 2 ja 3, artikli 3 lõike 1 punkti h ja artikli 8 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ (
ELT L 176, lk 37
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 211), artikli 3 lõiget 5, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2006. aasta direktiivi 2006/32/EÜ, mis käsitleb energia lõpptarbimise tõhusust ja energiateenuseid ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/76/EMÜ (
ELT L 114, lk 64
), põhjendust 29, artiklit 1 ja artikli 13 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ (
ELT L 211, lk 55
), artikli 3 lõiget 7 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 38.
Taotlus on esitatud menetluses, mille eesmärk on teha kindlaks, kas meede, mis seisneb selles, et Montana linna (Bulgaaria) kahes linnaosas, kus elavad peamiselt romade kogukonda kuuluvad inimesed, on elektriarvestid paigaldatud väljaspool tarbija eluruume asuvate elektripostide külge 7 meetri kõrgusele, kujutab endast etnilisel päritolul põhinevat diskrimineerimist, ning kui on tegemist diskrimineerimisega, siis kohustada selle lõpetama ja määrata selle toimepanejatele trahvid.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2000/43 artikli 2 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   Lõike 1 kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
otseseks diskrimineerimiseks peetakse seda, kui ühte inimest koheldakse rassilise või etnilise päritolu tõttu halvemini, kui on koheldud, koheldakse või võidakse kohelda teist isikut samalaadses olukorras;
b)
kaudseks diskrimineerimiseks peetakse seda, kui ilmselt neutraalne säte, kriteerium või tava seab isikud rassilise või etnilise päritolu alusel teistega võrreldes ebasoodsamasse olukorda, välja arvatud juhul, kui kõnealune säte, kriteerium või tava on objektiivselt põhjendatud seadusliku eesmärgiga ja selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.
3.   Ahistamist peetakse diskrimineerimiseks lõike 1 tähenduses, kui rassilise või etnilise päritoluga seotud soovimatu käitumise eemärk või selle tegelik toime on isiku väärikuse alandamine ja ähvardava, vaenuliku, alandava või solvava õhkkonna loomine. Selles kontekstis võib ahistamise mõiste määratleda vastavalt liikmesriikide siseriiklikule õigusele ja tavale.”
Direktiivi 2000/43 artikli 3 lõike 1 punkt h sätestab:
„Ühendusele antud volituste piires kohaldatakse käesolevat direktiivi kõikide isikute suhtes nii avalikus kui ka erasektoris, sealhulgas avalik-õiguslike isikute suhtes, kui kõne all on:
[...]
h)
avalikkusele pakutavate kaupade ja teenuste kättesaadavus, sealhulgas eluase.”
Direktiivi artikli 8 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid võtavad kooskõlas oma siseriikliku õigussüsteemiga vajalikud meetmed tagamaks, et kui isik, kes leiab, et ta on võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamata jätmise tõttu kannatanud, esitab kohtule või muule pädevale asutusele asjaolud, mille põhjal võib eeldada, et on toimunud otsene või kaudne diskrimineerimine, peab kostja tõendama, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud.”
Direktiivi 2000/43 artikkel 13 sätestab:
„1.   Liikmesriigid määravad organi või organid, kelle ülesanne on edendada kõikide isikute võrdset, rassilisest või etnilisest päritolust tingitud diskrimineerimiseta kohtlemist. Need organid võivad moodustada osa asutustest, kelle ülesanne on riiklikul tasandil tegelda inimõiguste kaitsega või üksikisiku õiguste kaitsega.
2.   Liikmesriigid tagavad, et nende organite pädevusse kuulub:
—
diskrimineerimise ohvritele sõltumatu abi osutamine diskrimineerimist käsitlevate kaebuste esitamisel, piiramata seejuures ohvrite ja artikli 7 lõikes 2 sätestatud ühingute, organisatsioonide või muude juriidiliste isikute õigusi,
—
diskrimineerimist käsitleva sõltumatu uurimise korraldamine,
—
sõltumatute aruannete avaldamine ja soovituste esitamine seoses kõnealuse diskrimineerimise asjaoludega.”
Bulgaaria õigus
Diskrimineerimisvastase seaduse (Zakon za zatschtita ot diskriminatsia, edaspidi „ZZD”) artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   Keelatud on igasugune otsene või kaudne diskrimineerimine, mis põhineb [...] etnilisel kuuluvusel [...]
(2)   Otsene diskrimineerimine on isiku mis tahes ebasoodsam kohtlemine lõikes 1 nimetatud tunnuste alusel võrreldes sellega, kuidas on koheldud, koheldakse või võidakse kohelda teist isikut samalaadsetes või sarnastes tingimustes.
(3)   Kaudne diskrimineerimine esineb siis, kui pealtnäha neutraalne säte, kriteerium või tava seab isiku lõikes 1 nimetatud omaduste alusel teistega võrreldes ebasoodsamasse olukorda, välja arvatud juhul, kui see säte, kriteerium või tava on põhjendatud seadusliku eesmärgiga ja selle eesmärgi saavutamise vahendid on sobivad ja vajalikud.”
ZZD artikkel 9 näeb ette, et „kui diskrimineerimisvastases menetluses üks pool kinnitab, et ta on diskrimineerimise ohver, ja esitab faktilised asjaolud, mille põhjal võib järeldada, et on toimunud diskrimineerimine, peab kostja tõendama, et õigust võrdsele kohtlemisele ei ole rikutud”.
ZZD artikkel 37 sätestab, et „ei ole lubatud artikli 4 lõikes 1 nimetatud tunnuste alusel kaupade tarnimisest või teenuste osutamisest keelduda ega tarnida kaupa või osutada teenuseid madalama kvaliteediga või ebasoodsamatel tingimustel”.
ZZD „lisatingimuste” § 1 määratleb, et „ebasoodsam kohtlemine” on „iga tegu, tegevus või tegevusetus, mis otseselt või kaudselt kahjustab õigusi või põhjendatud huve”.
Muu hulgas sisaldab ZZD teatud hulga sätteid Komisia za zashtita ot diskriminatsia kohta (diskrimineerimisvastane komisjon, edaspidi „KZD”), mis eeskätt täpsustavad selle organi koosseisu, ülesandeid ja töökorraldust.
ZZD artikkel 47 sätestab selle kohta:
„[KZD]:
1)
tuvastab käesoleva seaduse või muude võrdset kohtlemist reguleerivate seaduste rikkumise ning teeb kindlaks rikkumise toimepaneja ja puudutatud isiku;
2)
kohustab rikkumist ennetama või selle lõpetama ja taastama endise olukorra;
3)
rakendab ettenähtud sanktsioone ja haldusõiguslikke sunnimeetmeid;
4)
annab kohustuslikke juhiseid käesoleva seaduse või muude võrdset kohtlemist reguleerivate seaduste järgimise kohta;
5)
vaidlustab käesoleva seaduse või muude võrdset kohtlemist reguleerivate seadustega vastuolus olevad haldusaktid, esitab kohtule taotluse menetluse algatamiseks ja võtab huvitatud isikuna osa kohtumenetlusest käesoleva seaduse või muude võrdset kohtlemist reguleerivate seaduste alusel algatatud asjades;
6)
teeb ettepanekuid ja annab soovitusi riigi- ja omavalitsusorganitele diskrimineeriva kohtlemise ärahoidmiseks ja nende õigusaktide tühistamiseks, mis on vastu võetud käesolevat seadust või muid võrdset kohtlemist reguleerivaid seadusi rikkudes;
7)
peab avalikku registrit oma jõustunud otsuste ja täitmiseks kohustuslike juhiste kohta;
8)
annab arvamusi õigusaktide eelnõude vastavuse kohta diskrimineerimise ärahoidmist käsitlevatele seadustele ja soovitab õigusakte vastu võtta, kehtetuks tunnistada, muuta ja täiendada;
9)
osutab diskrimineerimise ohvritele kaebuse koostamise ajal sõltumatut abi;
10)
viib läbi diskrimineerimist käsitlevaid sõltumatuid uurimisi;
11)
avaldab sõltumatuid aruandeid ja esitab soovitusi kõigis diskrimineerimisega seotud küsimustes;
12)
täidab muid ülesandeid, mis on ette nähtud tema ülesehitust ja töökorraldust reguleerivas määruses.”
ZZD artikkel 48 sätestab:
„(1)   [KZD] vaatab talle esitatud asjad läbi ja lahendab need oma esimehe poolt määratud koosseisus.
(2)   [KZD] esimees määrab alalised koosseisud, mis spetsialiseeruvad diskrimineerimisele:
1)
rahvuse ja rassi tõttu;
2)
soolise kuuluvuse tõttu;
3)
muude artikli 4 lõikes 1 nimetatud tunnuste tõttu.
[...]”
ZZD artikkel 50 on sõnastatud järgmiselt:
„[KZD] alustab menetlust:
1)
huvitatud isikute kaebuse alusel;
2)
[KZD] algatusel;
3)
füüsiliste ja juriidiliste isikute või riigi- ja omavalitsusorganite avalduste alusel.”
ZZD artikkel 54 sätestab:
„Kohe pärast menetluse algatamist suunab [KZD] esimees asja mõnele koosseisule, mis määrab oma liikmete hulgast ettekandja.”
ZZD artikkel 55 näeb ette:
„(1)   Ettekandja avab uurimismenetluse, mille käigus ta kogub vajalikke kirjalikke tõendeid, et välja selgitada juhtumi kõik asjaolud, kasutades palgalisi teenistujaid ja väliseksperte.
(2)   Uurimise käigus teevad kõik isikud, riigiorganid ja kohalikud omavalitsused [KZD-ga] koostööd ja on kohustatud esitama talle teavet ja nõutavaid dokumente ning vajalikke selgitusi.
[...]”
ZZD artikkel 65 sätestab:
„Otsuse tegemisel koosseis:
1)
tuvastab toimepandud rikkumise;
2)
tuvastab rikkumise toimepaneja ja puudutatud isiku;
3)
määrab karistuse liigi ja raskusastme;
4)
määrab haldusõiguslikud sunnimeetmed;
5)
tuvastab, et seadust ei ole rikutud, ja jätab kaebuse rahuldamata.”
ZZD artikli 68 punkti 1 kohaselt:
„[KZD] otsuste peale saab edasi kaevata halduskohtumenetluse seadustikuga sätestatud korras 14 päeva jooksul, arvates nende teatavakstegemisest huvitatud isikutele.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Aastatel 1998 ja 1999 paigaldasid riigi äriühingust jaotusvõrguettevõtjad Bulgaaria teatavates linnaosades, mis on tuntud selle poolest, et seal elavad peamiselt romade kogukonda kuuluvad inimesed, elektriarvestid väljaspool tarbija eluruume asuvate elektripostide külge 7 meetri kõrgusele.
Seda meedet rakendati nimelt Montana linnas „Ogosta” ja „Kosharniku” linnaosades, mille kohta on teada, et seal elavad veel praegugi peamiselt romade kogukonda kuuluvad inimesed (edaspidi „põhikohtuasjas vaidlustatud meede”).
Nende kahe linnaosa elektrienergiaga varustamise ja jaotusvõrguga seotud tegevuse on pärast võrguettevõtete erastamist üle võtnud elektrit tarniv äriühing CHEZ Elektro Balgaria AD (edaspidi „CEB”) ja elektrijaotusvõrku omav äriühing CHEZ Razpredelenie Balgaria AD (edaspidi „CRB”).
CRB elektrienergia jaotusvõrkude kasutamise lepingu tüüptingimuste (edaspidi „CRB tüüptingimused”) artiklis 27 on sätestatud, et „elektritarbimise mõõteseadmed koos tariifijuhtimisseadmetega paigaldatakse nii, et tarbija saaks oma tarbimist jälgida”. Sama artikli 27 lõige 2 näeb aga siiski ette, et „kui kodanike elu ja tervise ning vara kaitse, elektri kvaliteedi, tarnekindluse ja elektrivarustussüsteemi turvalisuse ja töökindluse tagamiseks on elektritarbimise mõõteseadmed paigaldatud raskesti ligipääsetavatesse kohtadesse, on jaotusvõrguettevõtja omal kulul kohustatud tagama näitude visuaalse kontrollimise võimaluse kolme päeva jooksul tarbija kirjaliku taotluse esitamisest arvates”.
V. Belov, kes nimetab end romaks, elab „Ogosta” linnaosas. Kuna ta leidis, et põhikohtuasjas vaidlustatud meede diskrimineerib nii teda kui ka teisi roma päritolu inimesi, kes selles ja „Kosharniku” linnaosas elektrit tarbivad, ja et see on diskrimineerimine rahvuse tõttu, mis on ZZD artikliga 37 keelatud, esitas huvitatud isik KZD-le taotluse, millele on lisatud nimetatud linnaosade elanike arvukate allkirjadega protestikiri ja millega ta palus KZD-l kohustada CEB-i selle meetme rakendamine lõpetama ja määrata ZZD-ga ette nähtud karistused.
KZD leiab, et V. Belovi selliselt esitatud taotlus on ühtaegu nii kaebus ZZD artikli 50 punkti 1 kui ka avaldus punkti 3 tähenduses. „Ogosta” linnaosa elanikuna, keda põhikohtuasjas vaidlustatud meede puudutab, tegutseb huvitatud isik iseenda nimel ja on menetluses kaebuse esitaja ning selles osas, milles ta tegutseb sama linnaosa ja „Kosharniku” linnaosa teiste elanike nimel, on ta avalduse esitaja.
Seejärel kaasas KZD menetlusse ka CRB, kuna ta on elektriarvestite omanik, ja Darzhavna Komisia po energiyno i vodno regulirane (energia- ja veemajanduse riiklik reguleerimiskomisjon), kuna see ametiasutus oli kiitnud heaks CRB tüüptingimused. Ta kaasas ühtlasi mõned füüsilised isikud, kes CEB ja CRB seaduslike esindajatena võiksid saada trahvi, kui selgub, et tegemist on diskrimineerimisega.
CRB väidab KZD menetluses esmalt seda, et põhikohtuasjas vaidlustatud meedet ei saa käsitada diskrimineerimisena, nimelt kuna seda kohaldatakse vahet tegemata asjaomaste linnaosade kõigi elanike suhtes, ja et ükski seadus ei näe ette kasutaja õigust või põhjendatud huvi lugeda oma arvesti näite.
Seejärel osutab CRB, et põhikohtuasja kaebuse esitaja ei ole esitanud – nagu ometi nõuab ZZD artikkel 9 – tõendeid faktiliste asjaolude kohta, mille põhjal võib järeldada, et on toimunud diskrimineerimine.
Viimaseks leiab CRB, et põhikohtuasjas vaidlustatud meetme kehtestamine ei ole seotud kahe vaidlusaluse linnaosa tarbijate etnilise kuuluvusega. Pealegi on see põhjendatud eesmärgiga ära hoida taristule tekitatavaid kahjusid ja ebaseaduslikku elektritarbimist, mis võivad ohustada eeskätt kodanike elu ja tervist, omandiõigust elektrivarustussüsteemile ning selle turvalisust ja tarnekindlust, samuti eesmärgiga vältida lisakulusid, mida see võib tekitada teistele tarbijatele.
CRB tüüptingimuste artikli 27 lõike 2 kohta märgib KZD, et kui tarbija esitab näitude visuaalse kontrollimise taotluse, nagu see säte ette näeb, on CRB kohustatud andma kolme päeva jooksul võimaluse kasutada elektriarvestiteni pääsemiseks spetsiaalset korvtõstukit. Sellisel juhul ei saa tarbija siiski ise näitusid lugeda, need peab talle teatavaks tegema korvtõstukit kasutama volitatud isik. Seda meedet ei ole veel ühelgi konkreetsel juhul kasutatud.
Samade tüüptingimuste artikli 17 punktis 6 ette nähtud võimaluse eest paigaldada kontrollarvesti tarbija eluruumi tuleb maksta tasu ning põhiarvesti jääb isegi sel juhul paigaldatuks väljapoole eluruumi 7 meetri kõrgusele.
KZD on seisukohal, et põhikohtuasjas vaidlustatud meede kujutab endast ZZD artikli 4 lõike 3 ja artikli 37 tähenduses kaudset diskrimineerimist, mis põhineb etnilisel kuuluvusel.
KZD toob esile, et ZZD sätted on küll vastu võetud direktiivi 2000/43 ülevõtmiseks, ent leiab siiski, et tema otsuse tegemiseks on vaja liidu õiguse tõlgendust.
Selles osas märgib ta eelkõige, et tulenevalt ZZD artikli 4 lõigetest 2 ja 3 koostoimes ZZD lisatingimuste § 1 punktiga 7, nagu neid on tõlgendanud Varhoven administrativen sad (kõrgeim halduskohus), on diskrimineerimisega tegemist siis, kui on riivatud seadusega kaitstud õigust või põhjendatud huvi. Ent õigus pääseda oma elektriarvestini, et seda lugeda, ei ole selline õigus. KZD-l tekkis küsimus, kas selline tõlgendus on kooskõlas direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktidega a ja b.
Ühtlasi toob KZD esile, et kuigi direktiivi 2000/43 artikli 8 lõige 1 on ZZD artiklisse 9 üle võetud peaaegu sõna-sõnalt, erineb nimetatud artikli 8 lõike 1 bulgaariakeelne versioon selle sätte teistest keeleversioonidest. Sätte bulgaariakeelne versioon näeb nimelt ette, et kannatanul tuleb esitada asjaolud, mille põhjal võib „järeldada”, et on toimunud diskrimineerimine, samal ajal kui teised keeleversioonid osutavad üksnes asjaoludele, mille põhjal võib selle toimumist „eeldada”. Varhoven administrativen sad kohaldab ZZD artiklit 9 kui klassikalise täieliku ja ammendava tõendamise üldnõuet, leides nimelt, et tulenevalt asjaolust, et „Ogosta” ja „Kosharniku” linnaosades ei ela ainult romad, ning arvestades asjaolu, et põhikohtuasjas vaidlustatud meetme põhjendused ei ole rajatud sellega hõlmatud isikute etnilisele kuuluvusele, siis ei ole tõendatud, et on toimunud diskrimineerimine.
Lõpuks on Varhoven adminsitrativen sad selgitanud, et sellised meetmed nagu põhikohtuasjas vaidlustatud meede on vajalikud ja põhjendatud, arvestades taotletavaid legitiimseid eesmärke. KZD kahtleb, kas selline analüüs on põhjendatud.
Neil asjaoludel otsustas KZD menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas uuritav juhtum kuulub direktiivi [2000/43] [artikli 3 lõike 1 punkti h] kohaldamisalasse […]?
2.
Kuidas tuleb mõista direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktis a sisalduvat lauseosa „koheldakse […] halvemini” ja direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktis b sisalduvat lauseosa „seab isikud rassilise või etnilise päritolu alusel teistega võrreldes ebasoodsamasse olukorda?
a)
Kas halvema kohtlemise käsitamiseks otsese diskrimineerimisena on tingimata nõutav, et kohtlemine on ebasoodsam ja et sellega rikutakse otseselt või kaudselt seaduses sõnaselgelt sätestatud õigusi või huve, või tuleb halvemat kohtlemist mõista kui tegevuse (suhte) mis tahes vormi sõna laiemas tähenduses, mis on võrreldes samalaadses olukorras tavapärase tegevusega vähem kasulik?
b)
Kas ebasoodsamasse olukorda seadmise käsitamiseks kaudse diskrimineerimisena on lisaks nõutav, et sellega rikutakse otseselt või kaudselt seaduses sõnaselgelt sätestatud õigusi või huve, või tuleb seda mõista laiemas tähenduses kui ebasoodsamasse olukorda seadmise mis tahes vormi?
3.
Sõltuvalt teisele küsimusele antavast vastusest – kui käsitamiseks otsese või kaudse diskrimineerimisena direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktide a ja b tähenduses on nõutav, et halvema kohtlemise või ebasoodsamasse olukorda seadmisega riivatakse otseselt või kaudselt seaduses sätestatud õigust või huvi,
a)
siis kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 38, direktiivist [2006/32] (põhjendus 29, artikkel 1, artikli 13 lõige 1), direktiivist [2003/54] (artikli 3 lõige 5), direktiivist [2009/72] (artikli 3 lõige 7) tuleneb elektrienergia lõpptarbija õigus või huvi kontrollida korrapäraselt elektriarvesti näitusid, millele saab tugineda sellises menetluses, nagu on algatatud põhikohtuasjas,
ja
b)
siis kas viidatud sätetega on kooskõlas siseriiklikud õigusnormid ja/või energiamajanduse riikliku reguleerimisasutuse loal praktiseeritud haldustava, mille kohaselt on jaotusvõrguettevõtjatele antud õigus paigaldada elektriarvesteid raskesti ligipääsetavatesse või ligipääsmatutesse kohtadesse, mistõttu ei ole tarbijatel võimalik arvestite näite isiklikult ja korrapäraselt lugeda ja kontrollida?
4.
Sõltuvalt teisele küsimusele antavast vastusest – kui käsitamiseks otsese või kaudse diskrimineerimisena ei ole tingimata nõutav, et seaduses sätestatud õigust või huvi on otseselt või kaudselt riivatud,
a)
siis kas direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punktide a ja b alusel on lubatavad põhikohtuasjas kõne all olevad siseriiklikud õigusnormid või kohtupraktika, mille kohaselt on käsitamiseks diskrimineerimisena nõutav, et halvema kohtlemise või ebasoodsamasse olukorda seadmisega riivatakse otseselt või kaudselt seaduses sätestatud õigusi või huve,
b)
kas juhul, kui need ei ole lubatavad, on siseriiklik kohus kohustatud jätma need kohaldamata ja lähtuma direktiivis määratletud mõistetest?
5.
Kuidas tuleb tõlgendada direktiivi 2000/43 artikli 8 lõiget 1,
a)
kas nii, et selle kohaselt on nõutav, et kannatanu esitab asjaolud, mis lubavad teha otsese või kaudse diskrimineerimise kohta üheselt mõistetava, vaieldamatu ja kindla järelduse, või piisab sellest, et asjaomane isik esitab asjaolud, mille põhjal võib üksnes oletada/eeldada, et on toimunud diskrimineerimine?
b)
Kas asjaolud, et elektriarvestid on paigaldatud tänavatel elektripostide külge sellisele kõrgusele, et tarbijatel ei ole võimalik arvestite näite visuaalselt kontrollida, üksnes kahes linnaosas, mida tuntakse romade linnaosadena, välja arvatud teadaolevad erandid nimetatud linnaosade teatavates piirkondades, ja kõikides teistes linnaosades on elektriarvestid paigaldatud madalamale (kuni 1,70 m kõrgusele), nii et nende näite saab visuaalselt kontrollida, üldjuhul on arvestid paigaldatud tarbija korterisse, maja fassaadile või piirdeaia külge, toovad kaasa tõendamiskoormise ülemineku vastustajale?
c)
Kas asjaolud, et kahes romade linnaosadena tuntud linnaosas ei ela mitte ainult romad, vaid ka muu etnilise päritoluga isikud, ja/või vastavalt sellele, kui suur osa elanikest nendes kahes linnaosas peab ennast ise tõepoolest romadeks, ja/või jaotusvõrguettevõtja arvates on nimetatud linnaosades elektriarvestite 7 m kõrgusele paigaldamise põhjused üldteada, välistavad tõendamiskoormise ülemineku vastustajale?
6.
Sõltuvalt viiendale küsimusele antavast vastusest:
a)
kui direktiivi 2000/43 artikli 8 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nõutav on diskrimineerimise olemasolu eeldamine, ja kui eelnimetatud asjaolud toovad kaasa tõendamiskoormise ülemineku vastustajale, siis millist liiki diskrimineerimist võib nimetatud asjaolude põhjal eeldada – otsest diskrimineerimist, kaudset diskrimineerimist ja/või ahistamist?
b)
kas direktiivi 2000/43 sätted lubavad otsest diskrimineerimist ja/või ahistamist õigustada põhjendatud huviga, mille saavutamise vahendid on vajalikud ja sobivad?
c)
kas jaotusvõrguettevõtja taotletud ja tema poolt rõhutatud põhjendatud huve arvestades saab kahes linnaosas kohaldatud meedet õigustada olukorras, kus:
—
meetme kohaldamine tuleneb nimetatud linnaosades tasumata jäetud arvete suurest hulgast, tarbijate sagedastest korrarikkumistest, mis kahjustavad või ohustavad elektriseadmete turvalisust, kvaliteeti, püsivat ja ohutut toimimist, ja meedet kohaldatakse kollektiivselt, sõltumata sellest, kas konkreetne tarbija tasub elektrienergia jaotamise ja tarnimise eest esitatud arveid, ja sõltumata sellest, kas konkreetne tarbija on toime pannud rikkumise (manipuleerinud elektriarvesti näitudega, teostanud ebaseadusliku ühendamise elektrivõrguga ja/või tarbinud elektrit ebaseaduslikult, ilma et arvesti oleks elektritarbimist fikseerinud ja ilma et tarbija oleks elektri eest tasunud, või sekkunud elektrivõrku muul viisil, mis kahjustab või ohustab elektrivõrgu turvalist, kvaliteetset, püsivat ja ohutut toimimist);
—
iga võrreldava rikkumise eest on õigusnormides ja jaotuslepingu tüüptingimustes ette nähtud tsiviilõiguslik, haldusõiguslik ja kriminaalõiguslik vastutus;
—
jaotuslepingu tüüptingimuste artikli 27 lõikes 2 ette nähtud klausel – jaotusvõrguettevõtja tagab tarbija asjaomase kirjaliku taotluse alusel elektriarvesti näitude visuaalse kontrollimise võimaluse – ei võimalda tegelikult tarbijal teda puudutavaid näite isiklikult ja korrapäraselt kontrollida;
—
on olemas võimalus paigaldada asjaomase kirjaliku taotluse alusel tasu eest kontrollarvesti tarbija korterisse;
—
meede häbimärgistab omalaadselt ja nähtavalt tarbija mistahes kujul avalduvat ebaausust, kuna jaotusvõrguettevõtja on väitnud, et meetme kohaldamise põhjused on üldteada;
—
elektriarvestite kaitseks rikkumise eest on olemas muud tehnilised meetodid ja vahendid;
—
jaotusvõrguettevõtja esindaja märgib, et teise linna romade linnaosas kohaldatud sarnane meede ei suutnud elektriarvestite rikkumisi reaalselt ära hoida;
—
ühes nimetatud linnaosadest püstitatud elektrirajatise, nimelt trafojaama puhul ei eeldata, et seda tuleb kaitsta samasuguste meetmetega nagu elektriarvesteid?”
Euroopa Kohtu pädevus
KZD esitab oma eelotsusetaotluses põhjused, miks ta leiab, et ta on „kohus” ELTL artikli 267 tähenduses. Ka Bulgaaria valitsus ja Euroopa Komisjon leiavad, et KZD on selline kohus ja seega on Euroopa Kohus pädev vastama eelotsuse küsimustele, mille see organ on talle esitanud. CEB ja CRB seevastu kahtlevad selles küsimuses ja väidavad esiteks, et KZD otsused ei ole täitmiseks kohustuslikud, teiseks ei ole selle organi sõltumatus piisavalt tagatud ja kolmandaks ei lõpe nimetatud organi pooleliolev menetlus kohtuotsuse jõudu omava lahendiga.
Selles osas on sissejuhatuseks kohane meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võtab Euroopa Kohus, kui ta hindab seda, kas eelotsusetaotluse esitanud organ on „kohus” ELTL artikli 267 tähenduses – mis on üksnes liidu õiguse valdkonda kuuluv küsimus –, arvesse järgmiste asjaolude kogumit: organi õiguslik alus, alalisus, otsuste kohustuslikkus, menetluse võistlevus, õigusnormide kohaldamine organi poolt ning tema sõltumatus (vt eelkõige 14. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-196/09: Miles jt, EKL 2011, lk I-5105
, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
Pealegi võib liikmesriigi kohus saata asja Euroopa Kohtule vaid juhul, kui tegemist on poolelioleva vaidlusega ja see kohus peab vastava menetluse raames tegema kohtuotsuse jõudu omava lahendi (vt eelkõige 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-53/03: Syfait jt, EKL 2005, lk I-4609
, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb küsimusele, kas organ võib Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust esitada, vastata kriteeriumide põhjal, mis puudutavad nii tema asutamist kui ka ülesandeid. Nii võib liikmesriigi organit pidada „kohtuks” ELTL artikli 267 tähenduses, kui ta täidab õigusemõistmise ülesandeid, samas ei saa teda muude, eeskätt haldusülesannete täitmisel kohtuna tunnustada (vt eelkõige 26. novembri 1999. aasta määrus kohtuasjas
C-192/98: ANAS, EKL 1999, lk I-8583
, punkt 22).
Siit tulenevalt on selleks, et teha kindlaks, kas liikmesriigi organit, millele seadus annab erinevat laadi ülesanded, tuleb pidada „kohtuks” ELTL artikli 267 tähenduses, vaja kontrollida, mis laadi ülesandeid ta täidab konkreetses õiguslikus kontekstis, millega seoses ta Euroopa Kohtu poole pöördub (vt eespool viidatud kohtumäärus ANAS, punkt 23).
Käesolevas kohtuasjas tuleb niisiis märkida, et kuigi KZD täidab direktiivi 2000/43 artiklis 13 osutatud võrdse kohtlemise edendamise eest vastutava organina erinevaid ülesandeid, mille puhul ei ole üldse tegemist õigusemõistmisega, tuleb antud juhul – lähtudes neist ülesannetest, mida KZD täidab selles menetluses, milles on esitatud käesolev eelotsusetaotlus – kontrollida, kas seda organit saab või ei saa pidada „kohtuks” ELTL artikli 267 tähenduses.
Selles osas nähtub ZZD artiklist 50, et KZD pooleliolevad menetlused, milles esitati käesolev eelotsusetaotlus, võivad olla algatatud kas vastavalt nimetatud artikli punktile 1 selle isiku kaebuse alusel, kes peab end diskrimineerimise ohvriks, või füüsiliste ja juriidiliste isikute või riigi- ja omavalitsusorganite avalduse alusel, nagu näeb ette sama artikli 50 punkt 3, või viimaks KZD omal algatusel vastavalt selle artikli punktile 2.
Käesolevas kohtuasjas nähtub KZD hinnangutest, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 24, et V. Belov pöördus nimetatud organi poole nii ZZD artikli 50 punkti 1 alusel kui isik, keda põhikohtuasjas vaidlustatud meede otseselt puudutab, kui ka ZZD artikli 50 punkti 3 alusel, tegutsedes ühtlasi mõlema linnaosa teiste elanike nimel, keda meede puudutab.
Just neid ülesandeid arvesse võttes, mida KZD täidab sellise pöördumise korral, tuleb antud juhul hinnata, kas seda organit tuleb pidada „kohtuks” ELTL artikli 267 tähenduses.
Selles osas tuleb nentida, et neist erinevaist asjaoludest, millele tuginevad CEB ja CRB, võib nii mõnigi tekitada kahtlust, kas põhikohtuasjas ZZD artikli 50 punktide 1 ja 3 alusel läbiviidav menetlus lõpeb kohtuotsuse jõudu omava lahendiga käesoleva kohtuotsuse punktis 39 meenutatud tähenduses.
Esiteks nähtub ZZD artikli 50 punktist 2, et samasuguse asja, nagu on arutusel menetluses, milles esitati käesolev eelotsusetaotlus, oleks KZD samadel faktilistel asjaoludel võinud võtta menetlusse omal algatusel. Euroopa Kohtule esitatud teabe põhjal ilmneb, et olenemata tingimustest, milles selle organi poole artikli 50 alusel pöörduti, st kas on tegemist kaebuse, avalduse või oma algatusega, viib nimetatud organ läbi sisuliselt sarnase menetluse, mille käigus tal on ulatuslikud volitused teostada uurimist vaidluse asjaolude väljaselgitamiseks vajalike tõendite kogumise eesmärgil. Ka tulemused, milleni kaebuse või avalduse alusel või omal algatusel menetlusse võetud asjas jõutakse, on sarnased, nimelt tehakse ettekirjutus tuvastatud diskrimineerimise lõpetamiseks ja võidakse määrata trahvid selle toimepanejatele.
Teiseks on selge, et KZD võib – nagu ta on teinud ka käesolevas asjas – omal algatusel kaasata menetlusse teisi isikuid peale nende, keda kaebuse või avaldusega tema poole pöördunud isik on nimeliselt ära märkinud, st kui KZD leiab, et need menetlusosalised võivad olla vastutavad väidetava diskrimineerimise eest, millele kaebuse või avalduse esitaja osutab, ja/või kellele võidakse selle eest trahv määrata.
Kolmandaks on Euroopa Kohtule esitatud teabe põhjal selge ka see, et kui esitatakse kaebus KZD otsuse peale, mis on tehtud ZZD artikli 50 alusel algatatud menetluse tulemusena, on see organ vastustajaks halduskohtus, kelle pädevuses on kaebuse lahendamine. Lisaks juhul, kui halduskohus, kelle poole pöörduti, tühistab KZD otsuse, võib see organ esitada tühistamisotsuse peale kaebuse Varhoven administrativen sadile.
Neljandaks paistab halduskohtumenetluse seadustikust tulenevat ka see – mida CEB ja CRB on istungil väitnud ja mida on kinnitanud V. Belov –, et kui esitatakse kaebus KZD otsuse peale, mis on tehtud sellise menetluse raames nagu põhikohtuasjas, siis võib see organ oma otsuse tagasi võtta tingimusel, et ta saab selle menetlusosalise nõusoleku, kellele otsus on soodus.
Kõigi nende asjaolude põhjal võib järeldada, et otsus, mille KZD teeb menetluse tulemusena, mis on algatatud tulenevalt pöördumisest nimetatud organi poole ZZD artikli 50 ja eeskätt selle artikli punktide 1 ja 3 alusel, osutub sisuliselt haldusakti laadi otsuseks ja tegemist ei ole kohtuotsuse jõudu omava lahendiga ELTL artiklis 267 sätestatud mõistet „kohus” käsitleva Euroopa Kohtu praktika tähenduses.
Lisaks on selles osas oluline täpsustada, et kuna KZD sellise otsuse saab, nagu juba märgitud, edasi kaevata halduskohtusse, mille otsuse peale võib omakorda esitada apellatsioonkaebuse Varhoven administrativen sadile, siis selline kohtusse edasikaebamise kord võimaldab tagada ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusetaotluste esitamise mehhanismi tõhususe ning liidu õiguse ja antud juhul eeskätt direktiivi 2000/43 ühetaolise tõlgendamise, mille kindlustamine on aluslepingu nimetatud sätte eesmärk. ELTL artikli 267 sõnastuse kohaselt võivad liikmesriigi kohtud nimelt esitada – või teatud juhtudel peavad esitama – Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse siis, kui liidu õiguse kehtivust või tõlgendamist käsitlev otsus on vajalik nende kohtute otsuse tegemiseks.
Samuti olgu märgitud, et Euroopa Kohtule on esitatud Varhoven kasatsionen sadi (kõrgem kassatsioonikohus) 22. jaanuari 2009. aasta otsus ja Varhoven administrativen sadi 27. oktoobri 2010. aasta otsus, millest nähtub, et ZZD-ga on kehtestatud kaks alternatiivset ja iseseisvat menetlust, mis võimaldavad isikul, kes leiab nagu V. Belov, et ta on diskrimineeriva kohtlemise ohver, nõuda selle lõpetamist. Jättes kõrvale võimaluse rakendada haldusõiguslikku laadi menetlust nagu ZZD artikli 50 alusel põhikohtuasjas pooleliolev KZD menetlus, on huvitatud isikul tegelikult võimalus pöörduda diskrimineerimise lõpetamise ja võimaliku kahju väljamõistmise nõudes ka Rayonen sadi (ringkonnakohus) poole, kes lahendab tsiviilasju.
Kuna käesoleva kohtuotsuse punktis 51 tuvastatud asjaolu annab piisavalt alust järeldada, et kui KZD täidab sellist ülesannet, nagu tal on põhikohtuasjas, ei ole see organ „kohus” ELTL artikli 267 tähenduses, siis ei ole vaja kontrollida, kas KZD vastab muudele kriteeriumidele, mille alusel saab hinnata, kas eelotsusetaotluse esitanud organ on selline kohus, ega ole järelikult ka vaja teha otsust ülejäänud vastuväidete kohta, mille CEB ja CRB on selles küsimuses esitanud (vt selle kohta 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-517/09: RTL Belgium, EKL 2010, lk I-14093
, punkt 48).
Kõigist eeltoodud kaalutlustest selgub, et Euroopa Kohus ei ole pädev KZD esitatud eelotsuse küsimustele vastama.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

Euroopa Liidu Kohus ei ole pädev vastama Komisia za zashtita ot diskriminatsia 19. juuli 2011. aasta eelotsusetaotlusega esitatud küsimustele.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.