CELEX: 62008TJ0299
Konkurents
Kartellid
Naatriumkloraadi turg
EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus
Rikkumise süüks panemine
Kaitseõigused
Põhjendamiskohustus
Karistuste ja sanktsioonide isiklikkuse põhimõte
Karistuste seaduslikkuse põhimõte
Süütuse presumptsioon
Hea halduse põhimõte
Õiguskindluse põhimõte
Võimu kuritarvitamine
Trahvid
Raskendav asjaolu
Hoiatamine
Kergendav asjaolu
Koostöö haldusmenetluses
Oluline lisaväärtus

Vaidluse taust
Euroopa Ühenduste Komisjon karistas 11. juuni 2008. aasta otsusega K(2008) 2626 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja Euroopa Majanduspiirkonna
(EMP) lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/38.695 – Naatriumkloraat) (edaspidi „vaidlustatud otsus”)
teiste ettevõtjate hulgas hageja Elf Aquitaine SA‑d, mis oli kuni 2006. aastani Arkema France’i (varem Atochem SA, seejärel
Elf Atochem SA, seejärel Atofina SA ja Arkema SA) emaettevõtja, sest ta osales kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses naatriumkloraadi
turul EMP‑s ajavahemikul 11. maist 1995 kuni 9. veebruarini 2000, mis puudutab hagejat ja Arkema France’i (vaidlustatud otsuse
põhjendused 12–15 ja artikkel 1).
Naatriumkloraat on tugevalt oksüdeeriv aine, mida saadakse naatriumkloriidi vesilahuse elektrolüüsil diafragmata rakus. Naatriumkloraati
võib toota kristalliseerunult või lahusena. Seda kasutatakse peamiselt kloordioksiidi tootmiseks, mida omakorda kasutatakse
tselluloosi- ja paberitööstuses keemilise tselluloosi pleegitamiseks. Seda kasutatakse vähemal määral ka joogivee puhastamiseks,
tekstiili pleegitamiseks, herbitsiidides ja uraani puhastamiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 2).
Peamised konkurendid naatriumkloraadi turul EMP‑s olid 1999. aastal järgmised ettevõtjad. Kõigepealt EKA Chemicals AB‑l (edaspidi
„EKA”), kelle ainuaktsionär oli Akzo Nobel’i kontsern, oli sellel turul 49% suurune turuosa. Finnish Chemicals Oy‑le, kelle
kaudne ainuosanik oli Erikem Luxembourg SA (edaspidi „ELSA”), kuulus sellest turust 30% suurune osa. Edasi Arkema France’il,
kelle aktsiatest 97,55% kuulus hagejale ajavahemikus 1992–2000, oli sellel turul 9% suurune turuosa. Viimaks Aragonesas Industrias
y Energia SAU‑le (edaspidi „Aragonesas”), kelle ainu- või suuraktsionär oli ajavahemikus 1992–2000 otseselt või kaudselt Uralita
SA, kuulus sarnaselt Solvay SA/NV‑ga sellel turul 5% suurune turuosa, samas kui teistele tootjatele kuulus sellel turul kumulatiivselt
2% suurune turuosa (vaidlustatud otsuse põhjendused 13, 14, 25–30, 42 ja 46).
EKA esitas 28. märtsil 2003 komisjonile trahvide eest kaitse saamise taotluse vastavalt komisjoni 19. veebruari 2002. aasta
teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02,
lk 155; edaspidi „2002. aasta koostööteatis”), seoses kartellikokkuleppe olemasoluga naatriumkloraadi turul (edaspidi „kartellikokkulepe”).
EKA rajas selle taotluse dokumentaalsetele tõenditele ja suulisele avaldusele (vaidlustatud otsuse põhjendused 54–55).
Komisjon tegi 30. septembril 2003 otsuse, andes EKA‑le kooskõlas 2002. aasta koostööteatise punktiga 15 tingimusliku kaitse
trahvide eest (vaidlustatud otsuse põhjendus 55).
Komisjon esitas 10. septembril 2004 Finnish Chemicals’ile, Arkema France’ile ja Aragonesas’ile teabenõuded kooskõlas nõukogu
16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta
(EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 18 lõikega 2 (vaidlustatud otsuse põhjendus 56).
Arkema France esitas 18. oktoobril 2004 oma vastuses eespool punktis 6 nimetatud komisjoni teabenõudele taotluse 2002. aasta
koostööteatise alusel (vaidlustatud otsuse põhjendus 57).
Finnish Chemicals esitas 29. oktoobril 2004 komisjonile taotluse 2002. aasta koostööteatise alusel ning andis talle suuliselt
teavet kartellikokkuleppe kohta. Finnish Chemicals kinnitas seda taotlust 2. novembri 2004. aasta kirjas ning esitas samal
ajal dokumentaalsed tõendid oma osalemise kohta kõnealuses rikkumises (vaidlustatud otsuse põhjendus 58).
Alates 4. novembrist 2004 esitas komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 lõike 2 kohased teabenõuded nimelt Arkema France’ile,
Aragonesas’ele, EKA‑le ja Finnish Chemicals’ile. Kahe viimasega komisjon ka kohtus. Mis puudutab hagejat, siis komisjon esitas
talle esimest korda teabenõude 11. aprillil 2008 (vaidlustatud otsuse põhjendused 59–65).
Komisjon teavitas 11. juuli 2007. aasta kirjas Arkema France’i oma kavatsusest lükata tema 2002. aasta koostööteatise alusel
esitatud taotlus tagasi (vaidlustatud otsuse põhjendus 563).
Sama kuupäeva kandvas kirjas teavitas komisjon samuti Finnish Chemicals’i oma kavatsusest vähendada 2002. aasta koostööteatise
alusel tema trahvisummat 30–50% (vaidlustatud otsuse põhjendus 583).
Komisjon võttis 27. juulil 2007 vastu vastuväited, mille adressaadid lisaks hagejale olid EKA, Akzo Nobel NV, Finnish Chemicals,
ELSA, Arkema France, Aragonesas ja Uralita. Nad vastasid sellele ettenähtud tähtaja jooksul (vaidlustatud otsuse põhjendused 66
ja 67).
Arkema France ja hageja kasutasid 20. novembril 2007 oma õigust anda suuliselt selgitusi ärakuulamise eest vastutava ametniku
juures (vaidlustatud otsuse põhjendus 68).
Komisjon tegi 11. juunil 2008 vaidlustatud otsuse, mis tehti hagejale teatavaks 16. juunil 2008.
Vaidlustatud otsuses märgib komisjon sisuliselt, et Arkema France, EKA, Finnish Chemicals ja Aragonesas järgisid naatriumkloraadi
turu stabiliseerimise strateegiat, mille lõppeesmärk oli jagada omavahel ära naatriumkloraadi müügimahud, kooskõlastada tarbijate
suhtes kohaldatavat hinnapoliitikat ja seeläbi maksimeerida oma marginaali. Kartellikokkuleppe toimimine seisnes konkurentide
vahelistes kahe- või mitmepoolsetes sagedastes kontaktides ja telefonivestlustes, ilma et alati oleks järgitud kindlaksmääratud
skeemi. Komisjoni arvates toimus kõnealune salajane tegevus alates 21. septembrist 1994 EKA ja Finnish Chemicals’i puhul,
alates 17. maist 1995 Arkema France’i puhul, alates 16. detsembrist 1996 Aragonesas’e puhul ja alates 13. veebruarist 1997
ELSA puhul. See tegevus kestis kuni 9. veebruarini 2000 vähemalt Arkema France’i, EKA, Finnish Chemicals’i ja Aragonesas’e
puhul (vaidlustatud otsuse põhjendused 69–71).
Mis puudutab eelkõige Arkema France’i rikkumist, siis märgib komisjon, et vaidlustatud otsuses esitatud asjaoludest ilmneb,
et Arkema France osales otseselt kõnealuses konkurentsivastases tegevuses. Komisjon leiab samuti, et rikkumise kogu kestuse
jooksul kuulus hagejale üle 97% Arkema France’i aktsiakapitalist. Sel põhjusel on komisjon arvamusel, et mõistlik oli arvata,
et ta pidi oma tegevuse kooskõlla viima oma emaettevõtja määratletud poliitikaga ning et ta ei saanud seega tegutseda iseseisvalt.
Komisjon järeldab seega, et võib eeldada, et hageja avaldas Arkema France’ile otsustavat mõju, mis on kooskõlas tema loetletud
täiendavate andmetega (vaidlustatud otsuse põhjendused 384 ja 386).
Mis puudutab eelkõige Arkema France’ile ja hagejale määratud trahvi summa arvutamist, siis tugines komisjon suunistele määruse
nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (ELT 2006, C 210, lk 2; edaspidi
„suunised”) (vaidlustatud otsuse põhjendus 498).
Kõigepealt märgib komisjon, et Arkema France’ile määratava trahvi põhisumma kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta summat,
milleks on kõnealuse kartellikokkuleppega seotud toodete müügiväärtusest 19%. Kuna Arkema France osales rikkumises vähemalt
neli aastat ja kaheksa kuud, siis ühelt poolt leiab komisjon, et see summa tuleb korrutada viiega, et võtta arvesse rikkumise
kestust. Teiselt poolt peab komisjon selleks, et hoiatada kõnealuseid ettevõtjaid, eelkõige Arkema France’i mitte osalema
hindade kindlaksmääramist puudutavates horisontaalsetes kokkulepetes, vajalikuks määrata täiendav trahvisumma, mis vastab
19%‑le nimetatud müükide väärtusest. Seega jõuab ta järeldusele, et Arkema France’ile ja hagejale tuleb määrata solidaarselt
trahv summas 22 700 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 510 ja 521–523).
Lisaks mis puudutab trahvi põhisumma kohandamist, siis märgib komisjon raskendavate asjaolude raames, et ta karistas vaidlustatud
otsuse tegemise ajal juba Arkema France’i kolmes otsuses, milles viimane loeti vastutavaks eelneva salajase tegevuse eest.
Ühelt poolt leiab komisjon sisuliselt, et Arkema France’i tegevuse korduvuse tõttu on põhjendatud, et tema trahvi põhisummat
suurendatakse 90%. Teiselt poolt ei viita komisjon Arkema France’i ega hagejaga seoses ühelegi kergendavale asjaolule, mis
võiks põhjendada trahvi vähendamist. Iseäranis leiab komisjon, et võttes arvesse kõiki kõnealuseid asjaolusid, ei ole „mitte
ühegi erandliku asjaoluga” põhjendatud Arkema France’i trahvi vähendamine väljaspool 2002. aasta koostööteatise kohaldamisala
(vaidlustatud otsuse põhjendused 525, 526, 538 ja 544).
Edasi märgib komisjon sisuliselt, et selleks et tagada trahvide piisavalt hoiatav mõju ning võttes arvesse asjaolu, et hageja
muu käive peale rikkumisega seotud kaupade käibe on iseäranis suur, ja viimaks, et see käive ületab absoluutarvudes kaugelt
teiste asjaomaste ettevõtjate käivet, tuleb tema trahvi põhisummat suurendada 70% (vaidlustatud otsuse põhjendused 545, 548
ja 559).
Lisaks tõdeb komisjon, et trahvid, mida võib määrata eelkõige Arkema France’ile ja hagejale, on 10% madalamad nende vastavast
kogukäibest 2007. aastal ning et trahvid, mida võib neile määrata enne 2002. aasta koostööteatise kohaldamist, on esiteks
Arkema France’i puhul 43 130 000 eurot ning teiseks hageja puhul 38 590 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 551 ja 552).
Viimaks tõdeb komisjon, et Arkema France’i trahvi ei saa kuidagi vähendada 2002. aasta koostööteatise alusel, kuna tema esitatud
teabel ei ole olulist lisaväärtust selle teatise punkti 21 tähenduses. Seevastu leiab komisjon, et Finnish Chemicals esitas
talle tõendid, millel on oluline lisaväärtus sama teatise punkti 21 tähenduses. Seetõttu vähendas komisjon selle trahvi summat
50%, mis Finnish Chemicals’ile muidu oleks määratud (vaidlustatud otsuse põhjendused 580, 588 ja 591).
Vaidlustatud otsuse resolutsiooni artiklid 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 1
Osaledes kõnealusel ajavahemikul kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses, et leppida kokku müügimahtudes ja hinnas, vahetada
tundlikku äriteavet hindade ja müügimahtude kohta ning kontrollida konkurentsivastaste kokkulepete täitmist naatriumkloraadi
EMP turul, rikkusid järgmised ettevõtjad EÜ artiklit 81 ja EMP lepingu artiklit 53:
a) [EKA] 21. septembrist 1994 kuni 9. veebruarini 2000;
b) Akzo Nobel […] 21. septembrist 1994 kuni 9. veebruarini 2000;
c) Finnish Chemicals […] 21. septembrist 1994 kuni 9. veebruarini 2000;
d) [ELSA] 13. veebruarist 1997 kuni 9. veebruarini 2000;
e) Arkema France […] 17. maist 1995 kuni 9. veebruarini 2000;
f) [hageja] 17. maist 1995 kuni 9. veebruarini 2000;
g) Aragonesas […] 16. detsembrist 1996 kuni 9. veebruarini 2000;
h) Uralita […] 16. detsembrist 1996 kuni 9. veebruarini 2000.
Artikkel 2
Artiklis 1 osutatud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:
a)      EKA […] ja Akzo Nobel […] solidaarselt: 0 eurot;
b)      Finnish Chemicals […]: 10 150 000 eurot, millest solidaarselt järgmise ettevõtjaga: [ELSA] (likvideerimisel): 50 900 eurot;
c)      Arkema France […] ja [hageja] solidaarselt: 22 700 000 eurot;
d)      Arkema France […]: 20 430 000 eurot;
e)      [hageja]: 15 890 000 eurot;
f)      Aragonesas […] ja Uralita […] solidaarselt: 9 900 000 eurot.
[…]”
Vaidlustatud otsuse resolutsiooni artiklis 3 määrab komisjon, et selle otsuse artiklis 1 nimetatud ettevõtjaid peavad esiteks
rikkumise viivitamata lõpetama, kui nad ei ole seda juba teinud, ning teiseks hoiduma igasugusest selle otsuse artiklis 1
kirjeldatud tegevuse või käitumise kordamisest ning igasugusest tegevusest või käitumisest, millel on sama või sarnane eesmärk
või mõju.
Vaidlustatud otsuse resolutsiooni artiklis 4 loetletakse vaidlustatud otsuse adressaadid, kelleks on selle otsuse artiklis 1
toodud ettevõtjad.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas 1. augustil 2008 Üldkohtu kohtukantseleile käesoleva hagiavalduse.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (teine koda) alustada suulist menetlust. Üldkohus esitas hagejale
ja komisjonile teatud küsimused. Samuti palus ta viimasel esitada teatud dokumendid. Välja arvatud ümberkirjutus EKA suulisest
taotlusest trahvide eest kaitse saamiseks, mille esitamisest komisjon keeldus, vastasid pooled nendele nõuetele määratud tähtaja
jooksul.
Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 2. juuni 2010. aasta kohtuistungil.
Üldkohus kohustas 11. juuni 2010. aasta määrusega T‑299/08: Elf Aquitaine
vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata) esiteks komisjoni esitama ümberkirjutuse EKA suulisest taotlusest trahvide
eest kaitse saamiseks ning teiseks lubas selle dokumendiga hageja advokaatidel tutvuda Üldkohtu kantseleis. Komisjon esitas
määratud tähtaja jooksul selle dokumendi, millega hageja advokaadid tutvusid Üldkohtu kantseleis. Vastuses Üldkohtu kirjalikule
küsimusele märkis hageja, et kuigi ta ei suuda kinnitada selle dokumendi vastavust sellele, millega tal võimaldati tutvuda
komisjoni haldusmenetluses, puudub tal igasugune alus kahelda, et tegemist on sama dokumendiga.
Suuline menetlus lõpetati 16. juulil 2010.
Hageja palub Üldkohtul:
–        esimese võimalusena tühistada EÜ artikli 230 alusel vaidlustatud otsus hagejat puudutavas osas;
–        teise võimalusena tühistada EÜ artikli 229 alusel trahvisumma, mis on talle määratud vaidlustatud otsuse artikli 2 punktides c
ja e, või vähendada seda summat;
–        igal juhul mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
1.
Esimese võimalusena esitatud nõuded vaidlustatud otsuse osaliseks tühistamiseks
Vaidlustatud otsuse tühistamiseks hagejat puudutavas osas esitatud nõue põhineb kümnel väitel. Esimene väide puudutab nende
normide rikkumist, mis reguleerivad rikkumise eest äriühingute kontsernis vastutuse omistamist. Teine väide puudutab kuue
aluspõhimõtte rikkumist seeläbi, et talle omistati vastutus kõnealuse rikkumise eest. Kolmas väide puudutab tema esitatud
kaudsete tõendite kogumi moonutamist. Neljas väide puudutab põhjenduste vastuolu vaidlustatud otsuses. Viies väide puudutab
hea halduse põhimõtte rikkumist. Kuues väide puudutab õiguskindluse põhimõtte rikkumist. Seitsmes väide puudutab võimu kuritarvitamist.
Kaheksas väide puudutab asjaolu, et talle isiklikult trahvi määramine on põhjendamatu. Üheksas väide puudutab nende põhimõtete
ja normide rikkumist, mis reguleerivad Arkema France’ile ja talle endale solidaarselt määratud trahvi arvutamist. Kümnes väide
puudutab 2002. aasta koostööteatise sätete rikkumist.

Esimene väide, et rikutud on neid norme, mis reguleerivad rikkumise eest äriühingute kontsernis vastutuse omistamist
Hageja esimene väide, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuses norme, mis reguleerivad rikkumise eest äriühingute kontsernis
vastutuse omistamist, on jaotatud viieks osaks.
Esimene osa, mis puudutab kõnealuse rikkumise eest hagejale vastutuse omistamisel õigusnormi rikkumist
–       Poolte argumendid
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon rikkus õigusnormi, leides vaidlustatud otsuse põhjenduses 369, et ta ei pidanud konkreetsete
elementidega tõendama eeldust, mille kohaselt emaettevõtja, kellele kuulub oma tütarettevõtjas ainuosalus, teostab tegelikult
viimase üle sisuliselt otsustavat mõju (edaspidi „otsustava mõju teostamise eeldus”).
Esiteks ilmneb nii ulatuslikust kohtupraktikast kui ka komisjoni varasemast otsustuspraktikast, et ta peab otsustava mõju
teostamise eeldust tõendama seda mõju kinnitavate konkreetsete andmetega. Nendest andmetest peab ilmnema see, kas emaettevõtja
oli rikkumisega seotud, kas ta oli sellest teadlik või kas kontsernisisene korraldus võimaldas tal konkreetselt sekkuda tema
tütarettevõtja kaubanduspoliitikasse. Eelkõige leiab hageja, et komisjon tugines peaaegu neljakümne aasta jooksul enne 19. jaanuari
2005. aasta otsuse K(2004) 4876 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/E‑1/37.773
– Monokloroäädikhape) (ELT 2006, L 353, lk 12; edaspidi „monokloroäädikhappe otsus”) vastuvõtmist konkreetsetele andmetele,
mis kinnitavad otsustava mõju teostamise eeldust. Ta täpsustab samuti, et 1. oktoobri 2008. aasta otsuse K(2008) 5476 (lõplik)
[EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/C.39181 – Küünlavahad) (ELT C 295, lk 17; edaspidi
„küünlavahade otsus”) põhjenduses 574 tunnistas komisjon, et enne 2005. aastat ei omistanud ta vastutust rikkumise eest emaettevõtjale,
ilma et ta oleks esitanud konkreetsed andmed, mis kinnitavad nimetatud eeldust.
Teiseks märgib hageja, et 10. detsembri 2003. aasta otsuses K(2003) 4570 (lõplik) [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53
alusel algatatud menetluses (juhtum COMP/E‑2/37.857 – Orgaanilised peroksiidid) (EÜT 2005, L 110, lk 44; edaspidi „orgaaniliste
peroksiidide otsus”) ei omistanud komisjon hagejale vastutust rikkumise eest, mille eest otsuses määrati karistus, kuna komisjon
leidis, et Arkema France oli turul täiesti iseseisev.
Kolmandaks väidab hageja sisuliselt, et komisjoni kohustust lähtuda EÜ artikli 81 kohaldamisel täiendavatest andmetest, mis
kinnitavad otsustava mõju teostamise eeldust, toetab kohtupraktika, mis käsitleb riigi osalusega äriühingu poolt võetud meetme
riigile süükspanemist riigiabiõiguses. Selles osas viitab ta Euroopa Kohtu 16. mai 2002. aasta otsusele kohtuasjas C‑482/99:
Prantsusmaa
vs.
komisjon, (EKL 2002, lk I‑4397) ja Üldkohtu 26. juuni 2008. aasta otsusele kohtuasjas T‑442/03: SIC
vs.
komisjon (EKL 2008, lk II‑1161). Kohtupraktika kohaselt ei saa vastavalt EÜ artiklile 295 äriühingute kontserni eraõiguslikku
aktsionäri kohelda võrdse kohtlemise põhimõttest tulenevalt halvemini kui riigi osalusega aktsionäri.
Neljandaks väidab hageja, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 369 asuv komisjoni hinnang, mille kohaselt viimane ei pea kinnitama
otsustava mõju teostamise eeldust täiendavate andmetega, mis tõendavad emaettevõtja kontrolli tema tütarettevõtja üle, on
vastuolus lahendustega, mida kasutatakse paljudes liidu liikmesriikides, näiteks Belgia, Prantsusmaa, Itaalia ja Ühendkuningriik,
samuti Ühendriigid, mille mõju ühenduse konkurentsiõigusele on vaieldamatu. Ühelt poolt kasutas kõigis neis riikides siseriiklik
konkurentsiamet andmete kogumit, et tõendada tütarettevõtja iseseisvat tegevust oma emaettevõtjast. Teiselt poolt, kuigi see
on tõsi, et komisjon ei ole seotud liikmesriikide siseriiklike konkurentsiametite kasutatavate lahendustega, pidi ta siiski
neid arvesse võtma, lähtudes tihedama koostöö mehhanismidest, mis juhivad tema suhteid nende ametitega Euroopa konkurentsivõrgustikus.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et olles vaidlustatud otsuse põhjendustes 369–372 meenutanud kohtupraktikat, mis puudutab filiaali
rikkumise süükspanemist tema emaettevõtjale, tõdes komisjon selle otsuse põhjendustes 386 ja 387 järgmist:
„(386) Rikkumise kogu kestuse jooksul kuulus [hagejale] üle 97% [Arkema France’i] aktsiakapitalist. Võttes arvesse asjaolu,
et taolistel asjaoludel on mõistlik arvata, et tütarettevõtja peab oma tegevuse kooskõlla viima emaettevõtja määratletud poliitikaga
(ta ei saa tegutseda seega iseseisvalt) ning et emaettevõtjal puuduvad oma tütarettevõtja jaoks selle poliitika määratlemise
hetkel takistused, võib eeldada, [et hagejal] oli otsustav mõju [Arkema France’i] üle. Lisaks esinevad muud elemendid, mis
kinnitavad eeldust, et [hageja] mõju oli tõepoolest määrav. Kõigepealt nimetas [hageja] kõik [Arkema France’i] nõukogu liikmed.
Lisaks oli ajavahemikus 1994–1999 [P.] üheaegselt [Arkema France’i] ja [hageja] nõukogu ning [Arkema France’i] juhatuse liige.
Sama oli [I.] puhul, kes oli ajavahemikus 1994–1998 [Arkema France’i] juhatuse liige ning ajavahemikus 1994–1997 [hageja]
nõukogu liige. Samuti oli [W.] ajavahemikus 1994–1999 [Arkema France’i] juhatuses ning 1999. aastal määrati ta [hageja] nõukogu
liikmeks. Lisaks oli mitu isikut, nagu [D.] (1994–2000) ja [R.] (1994–1997) samal ajal [Arkema France’i] ja [hageja] nõukogu
liikmed. Arvestades isikute erinevaid kattumisi [Arkema France’i] juhtimis- ja kontrolliorganites, kelle liikmed (juhtimisorganite
osas) nimetas [hageja] ja kelle ta võis eeldatavasti ka tagasi kutsuda, on selge, et viimane oli teadlik [Arkema France’i]
kõigist otsustest ning võis neid otsuseid iga hetk mõjutada. Lisaks ei olnud ühtegi teist olulist aktsionäri, kes oleks suutnud
mõjutada tütarettevõtja kaubanduspoliitikat.
(387) Võttes arvesse eeldust, mis põhineb [hageja] osalusel [Arkema France’is] rikkumise hetkel (üle 97%) ning organisatsioonilistel
seostel, leiab komisjon, et [hagejal] oli otsustav mõju oma tütarettevõtja [Arkema France’i] tegevuse üle.”
Lisaks lükkas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 396–415 tagasi argumendid, mille Arkema France ja hageja esitasid
oma märkustes vastusena vastuväiteteatisele ning millega vaidlesid nad vastu kõnealuse rikkumise eest vastutuse omistamises
hagejale.
Seega tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest, mis on esitatud eespool punktides 41 ja 42, et komisjon luges kõnealuse rikkumise
eest hageja vastutavaks eelduse alusel, mille kohaselt on emaettevõtjal, kellele kuulub oma tütarettevõtjas rohkem kui 97%
suurune osalus, otsustav mõju tütarettevõtja üle. Komisjon leidis samuti, et esiteks oli see eeldus kooskõlas täiendavate
andmetega, mille ta tõi välja vaidlustatud otsuses, ning et teiseks ei võimaldanud Arkema France’i ja hageja märkustes vastuseks
vastuväiteteatisele esitatud argumendid seda eeldust ümber lükata.
Seega tuleb kontrollida, kas – nagu kinnitab hageja – komisjon rikkus õigusnormi, leides, et ainuüksnes asjaolust, et hagejale
kuulub rohkem kui 97% suurune osalus Arkema France’is, piisab, et lugeda ta vastutavaks kõnealuse rikkumise eest.
Oma 10. septembri 2009. aasta otsuses kohtuasjas C‑97/08 P: Akzo Nobel jt
vs.
komisjon (EKL 2009, lk I‑8237, punkt 54) meenutas Euroopa Kohus, et konkurentsiõigus on suunatud ettevõtjate tegevusele (7. jaanuari
2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg
Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 59), ja et ettevõtja mõiste hõlmab mis tahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata
selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P,
C‑202/02 P, C‑205/02 P kuni C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 112; 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑222/04: Cassa di Risparmio di Firenze jt,
EKL 2006, lk I‑289, punkt 107, ja 11. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑205/03 P: FENIN
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑6295, punkt 25).
Euroopa Kohus on ka täpsustanud, et mõistet „ettevõtja” tuleb selles kontekstis mõista kui majandusüksust, ja seda isegi siis,
kui õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (vt eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus
Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 55, ja seal viidatud kohtupraktika).
Juhul kui selline majandusüksus rikub konkurentsinorme, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest
vastutada (vt eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 56, ja seal viidatud kohtupraktika).
Konkurentsiõiguse rikkumine tuleb üheselt süüks arvata juriidilisele isikule, kellele võidakse trahv määrata, ning talle tuleb
edastada vastuväiteteatis. Samuti on oluline, et vastuväiteteatises oleks märgitud, millises rollis juriidilisele isikule
väidetavaid asjaolusid ette heidetakse (vt eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 57, ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et tütarettevõtja tegevuse võib süüks arvata emaettevõtjale eelkõige siis, kui tütarettevõtja
– olgugi et tal on eraldi õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult, vaid rakendab peamiselt talle emaettevõtja
poolt antud juhiseid, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte üksust
ühendavad (vt eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 58, ja seal viidatud kohtupraktika).
See on nii seetõttu, et sellises olukorras kuuluvad emaettevõtja ja tema tütarettevõtja samasse majandusüksusesse ja moodustavad
seega ühe ettevõtja eespool punktides 45 ja 46 viidatud kohtupraktika tähenduses. Seega võimaldab asjaolu, et emaettevõtja
ja tema tütarettevõtja kujutavad endast ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse
emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega (vt eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus
Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 59, ja seal viidatud kohtupraktika).
Juhul kui emaettevõtjale kuulub 100% suurune osalus ühenduse konkurentsinorme rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis,
võib esiteks see emaettevõtja kõnealuse tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju avaldada ja teiseks esineb ümberlükatav
eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele (vt eespool punktis 45
viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 60, ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtjale kuulub kogu osalus tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis,
et järeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale. Seega võib komisjon lugeda tütarettevõtjale
määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtja, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus
see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt (vt
eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 61, ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi on tõsi, et Euroopa Kohus tugines 16. novembri 2000. aasta otsuses kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon (EKL 2000, lk I‑9925, punktid 28 ja 29) lisaks 100% suurusele osalusele tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis
muudele asjaoludele, nagu see, et vastu ei vaidlustatud emaettevõtja mõju tema tütarettevõtja kaubanduspoliitikale, ning mõlema
äriühingu ühine esindamine haldusmenetluses, tõstis Euroopa Kohus need asjaolud esile siiski üksnes eesmärgil kirjeldada tõendite
kogumit, millele Üldkohus oli oma põhjendused rajanud, mitte aga selleks, et seada nimetatud eelduse kohaldamine sõltuvusse
selliste täiendavate tõendite esitamisest, mis puudutavad emaettevõtja mõju tegelikku avaldamist (vt eespool punktis 45 viidatud
kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 62, ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõikidest nendest kaalutlustest tuleneb, et emaettevõtja omab oma tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, esineb
ümberlükatav eeldus, et see emaettevõtja avaldab oma tütarettevõtja tegevusele otsustavat mõju (vt eespool punktis 45 viidatud
kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 63, ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleneb Üldkohtu praktikast, et kui emaettevõtjale kuulub peaaegu täielikult osalus tema tütarettevõtja aktsia- või
osakapitalis, võib sellest mõistlikult järeldada, et see tütarettevõtja ei otsusta iseseisvalt oma tegevuse üle turul ning
et järelikult moodustab ta koos oma emaettevõtjaga ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses (vt selle kohta Üldkohtu 30. septembri
2003. aasta otsus kohtuasjas T‑203/01: Michelin
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑4071, punkt 290, ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb esiteks tõdeda, et hageja ei vaidle vastu sellele, nagu märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 386,
et hageja osalus kõnealuste asjaolude aset leidmise ajal Arkema France’i aktsiakapitalis oli suurem kui 97%, täpsemalt 97,55%,
nagu see on tuvastatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 13. Teiseks, kuigi hageja väidab, et Arkema France’il peale tema enda
teise aktsionäri puudumine ei saa toetada otsustava mõju teostamise eeldust, ei esita ta siiski ühtegi argumenti, mis seaks
kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduses 396 asuva komisjoni hinnangu, mille kohaselt on asjaolu, et emaettevõtjale kuulub
peaaegu kogu osalus tema tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis, võrdsustatav kogu osaluse omamisega selles aktsia- või osakapitalis,
kuna üldjuhul „ei ole vähemusaktsionäridel sellisel juhul ühtegi eriõigust peale nende pelga õiguse osaleda tütarettevõtja
kasumi jaotamisel”.
Järelikult eeldas komisjon kooskõlas eespool punktides 45–55 toodud kohtupraktikaga vaidlustatud otsuses õigesti, et hagejal
oli otsustav mõju Arkema France’i üle, lähtudes järeldusest, et talle kuulus äriühingu aktsiakapitalis peaaegu kogu osalus.
Mitte ükski hageja esitatud argument ei lükka seda järeldust ümber.
Esiteks mis puudutab argumente, mille kohaselt tuleb esiteks nii kohtupraktikast kui komisjoni otsuste tegemise praktikast,
mis eelnes monokloroäädikhappe otsuse tegemisele, et komisjon peab otsustava mõju teostamise eeldust toetama konkreetsete
andmetega, siis tuleb need argumendid põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nagu tuleneb eespool punktidest 45–55, tuleneb see
väljakujunenud kohtupraktikast – millele tugines Euroopa Kohus eespool punktis 45 viidatud kohtuotsuses Akzo Nobel jt
vs.
komisjon –, et komisjon ei pea seda eeldust toetama lisaandmetega. Lisaks, isegi kui – nagu komisjon leidis oma küünlavahade
otsuses – tema otsuste tegemise praktika, mis eelnes monokloroäädikhappe otsuse tegemisele, seisnes otsustava mõju teostamise
eelduse toetamises täiendavate andmetega, ei mõjuta selline tõdemus siiski eespool punktis 57 toodud järeldust, mille kohaselt
tugines komisjon vaidlustatud otsuses õigesti üksnes asjaolule, et hagejale kuulus peaaegu kogu osalus Arkema France’i aktsiakapitalis,
selleks et eeldada, et tal oli viimase üle otsustav mõju.
Teiseks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata argument, et komisjon rikkus õigusnormi, omistades vastutuse kõnealuse rikkumise
eest hagejale, kuigi ta ei teinud seda nii orgaaniliste peroksiidide otsuses. Esiteks nagu ilmneb eespool punktidest 45–55,
kuna komisjon omistas EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ettevõtja mõiste täpse tõlgenduse alusel vaidlustatud otsuses vastutuse
kõnealuse rikkumise eest hagejale, siis pelk asjaolu, et komisjon ei omistanud talle süüd varasemas otsuses, milles karistati
Arkema France’i, ei saa kahtluse alla vaidlustatud otsuse õiguspärasust selles osas. Teiseks, kuna komisjonil on õigus, mitte
aga kohustus panna rikkumise eest vastutus emaettevõtjale (vt selle kohta Euroopa Kohtu 24. septembri 2009. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P: Erste Group Bank jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑8681, punkt 82, ja Üldkohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02 kuni
T‑264/02 ja T‑271/02: Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punkt 331), siis pelk asjaolu, et komisjon ei teinud seda nii orgaaniliste peroksiidide otsuses,
ei tähenda, et ta oleks hilisemas otsuses kohustatud andma sama hinnangu (vt selle kohta Üldkohtu 20. aprilli 1999. aasta
otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94 kuni T‑307/94, T‑313/94 kuni T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94:
Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, nn PVC II kohtuotsus, EKL 1999, lk II‑931, punkt 990).
Kolmandaks tuleb see argument tulemusetuse tõttu tagasi lükata osas, milles hageja väidab sisuliselt, et eespool punktis 38
viidatud kohtuotsuses Prantsusmaa
vs
. komisjon (punktid 50–52, 55 ja 56) ja eespool punktis 38 viidatud kohtuotsuses SIC
vs
. komisjon (punktid 94, 95, 98, 99, 101–105 ja 107) kinnitatakse, et komisjon peab esitama täiendavad andmed, et toetada otsustava
mõju teostamise eeldust, millele ta tugines EÜ artikli 81 kohaldamisel. Nimelt ei ole kõnealused punktid, mis puudutavad küsimust,
kas riigi osalusega ettevõtja võetud meedet saab omistada riigile ning järelikult kas sellist meedet saab lugeda riigiabiks
EÜ artikli 87 tähenduses, esiteks seotud EÜ artikli 81 rikkumise eest vastutuse emaettevõtjale omistamise tingimustega ning
teiseks ei välista need EÜ artikli 81 rikkumise puhul otsustava mõju teostamise eelduse olemasolu, mille õiguspärasust on
liidu kohtud sõnaselgelt tunnustanud, nagu nähtub eespool punktides 45–55 toodud kohtupraktikast.
Neljandaks tuleb tulemusetuse tõttu tagasi lükata argument, mille kohaselt on paljudes Euroopa Liidu liikmesriikides ja Ühendriikides
kohtupraktika alusel sisuliselt nõutav, et emaettevõtja otsustav mõju oma tütarettevõtja üle tugineks konkreetsetele andmetele.
Nimelt lisaks asjaolule, et nende riikide kohtupraktika ei ole komisjonile siduv ega ole asjakohane õiguslik raamistik, mida
arvesse võttes tuleks vaidlustatud otsuse õiguspärasust uurida, ei tähenda otsustava mõju teostamise eelduse tunnustamise
puudumine nende riikide kohtupraktikas – isegi kui see puudumine tõeks osutus – igal juhul, et see oleks ühenduse õiguses
õigusvastane.
Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb esimene osa osaliselt põhjendamatuse ja osaliselt tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab äriühingute õigusliku ja majandusliku iseseisvuse põhimõtete rikkumist
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et kui otsustava mõju teostamise eeldust ei toeta, nagu see oli komisjoni otsuste tegemise praktikas, mis eelnes
monokloroäädikhappe otsuse tegemisele, täiendavad andmed, mis kinnitavad emaettevõtja sekkumist tema tütarettevõtja tegevusse
rikkumisega seotud turul, ei ole selline eeldus kooskõlas juriidilise isiku iseseisvuse põhimõttega, kuna see toob kaasa emaettevõtja
automaatse vastutuse tema tütarettevõtja toime pandud rikkumiste eest.
Esiteks väidab hageja, et üksnes nõuetekohaselt põhjendatud erandi korral juriidilise isiku majandusliku iseseisvuse põhimõttest
võib emaettevõtjat lugeda osaks EÜ artikli 81 tähenduses ettevõtja tegevusraadiusest. Sellise erandliku oletuse korral võidakse
emaettevõtjale omistada vastutus tema tütarettevõtja toime pandud rikkumise eest ning mõista temalt välja trahv solidaarselt
selle tütarettevõtjaga, kuid talle ei saa isiklikult määrata trahvi.
Hageja märgib, et liidu liikmesriikide äriühinguõigus tunnustab juriidiliste isikute õigusliku iseseisvuse põhimõtet, seda
ka tütarettevõtjate puhul, kelle aktsia- või osakapitalis on emaettevõtjal ainuosalus. See põhimõte tuleneb juriidilise isiku
õigusvõimega kaasnevatest õigustest ning annab nimelt täieliku teovõime ja oma vara igale äriühingule, kes on täielikult vastutav
oma tegevuse eest, sealhulgas oma majandustegevuse tagajärgede eest turul. Selles osas täpsustab hageja, et kohtupraktikas
on tunnustatud tütarettevõtja majandusliku iseseisvuse põhimõtet, mis tuleneb tütarettevõtja õiguslikust iseseisvusest. See
põhimõte on ka kaasaegse majanduse hea toimimise põhielement. Järelikult on hageja ja Arkema France kui eraldiseisvad juriidilised
isikud mõlemad õiguslikult ja majanduslikult iseseisvad.
Teiseks kinnitab hageja, et tütarettevõtja majandusliku iseseisvuse põhimõte kujutab endast juriidilise isiku õigusvõimega
kaasnevate kõigi õiguste tütarettevõtja poolt kasutamise konkreetset väljendust. Esiteks ilmneb suure osa liidu liikmesriikide
õiguse analüüsist, et juriidilise isiku iseseisvuse põhimõte on osa õiguslikest põhialustest, millele tugineb ühiskondliku
elu korraldus ja millest saab kõrvale kalduda üksnes erandlikel asjaoludel, nagu see tuleneb erinevate liikmesriikide kohtupraktikast.
Teiseks ei tohi komisjon konkurentsiõiguse kohaldamisel jätta tähelepanuta liidu liikmesriikide kohtute praktikat, sest vastasel
korral võib ohtu sattuda erinevate konkurentsiõiguste ühisosa Euroopa ja rahvusvahelises konkurentsivõrgustikus.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et kõnealuse rikkumise eest talle vastutuse omistamisega rikkus komisjon äriühingute õigusliku ja
majandusliku iseseisvuse põhimõtteid.
Ilma et oleks vajalik võtta seisukoht äriühingute õigusliku ja majandusliku iseseisvuse põhimõtete ulatuse või isegi nendest
põhimõtetest teisena nimetatu suhtes, piisab, kui tõdeda, et nendest põhimõtetest ei tulene igal juhul, et äriühing, kelle
aktsia- või osakapitalis kuulub kogu või peaaegu kogu osalus teisele äriühingule, tegutseb turul tingimata iseseisvalt pelgalt
asjaolu tõttu, et tal on õigusvõime või omad majanduslikud vahendid. Selline eeldus välistab nimelt täielikult arvukad võimalused,
mis on praktikas emaettevõtjal, kellele kuulub oma tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis kogu või peaaegu kogu osalus, mõjutada
viimase tegevust formaalselt või mitteformaalselt.
Seega ei ole komisjon rikkunud õigusliku ja majandusliku iseseisvuse väidetavaid põhimõtteid, millele hageja käesolevas asjas
viitas.
Hageja need argumendid ei ole tulemuslikud. Esiteks mis puudutab argumente, mille kohaselt on otsustava mõju teostamise eeldus
vastuolus liidu teatavates liikmesriikides kohaldatava õigusega, siis tuleb need argumendid põhjendamatuse tõttu tagasi lükata
samadel põhjustel, kui eespool punktis 62 toodud, nimelt kuna nende riikide õigus ei kujuta endast asjakohast õiguslikku raamistikku,
mida arvestades tuleb vaidlustatud otsuse õiguspärasust hinnata. Teiseks osas, milles hageja väidab, et kuna komisjon omistas
talle vastutuse kõnealuse rikkumise eest, rikkus viimane sellega liidu liikmesriikides kohaldatavat äriühinguõigust ning järelikult
subsidiaarsuse põhimõtet, tuleb tõdeda, et EÜ artikli 81 lõikega 1 on kooskõlas see, et kui majandusüksus rikub konkurentsinorme,
peab ta vastutama selle rikkumise eest, mille eest on komisjonil õigus karistada määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel.
Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas osa, mis puudutab faktiviga, et andmed, millele komisjon tugines vaidlustatud otsuses, ei toeta otsustava mõju teostamise
eeldust
–       Poolte argumendid
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon rikkus õigusnormi ja tegi ilmseid hindamisvigu, kui ta leidis, et vaidlustatud otsuse
põhjenduses 386 esitatud kolm täiendavat elementi (vt eespool punkt 41) toetavad otsustava mõju teostamise eeldust. Selles
osas väidab ta sisuliselt, et esiteks asjaolu, et ta nimetas oma filiaali juhatuse liikmed, ning teiseks asjaolu, et Arkema
France’i viis nõukogu või juhatuse liiget olid tema nõukogus või juhatuses, ei saa toetada seda eeldust.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Eespool punktides 52–55 toodud kohtupraktika kohaselt ei pea komisjon toetama täiendavate elementidega otsustava mõju teostamise
eeldust, mida tal on õigus kasutada, kui emaettevõtjale kuulub oma tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis kogu või peaaegu
kogu osalus, vaid vastupidi peab hageja selle eelduse ümberlükkamiseks esitama tõendid, mis on piisavad, et näidata, et tema
tütarettevõtja tegutses turul iseseisvalt.
Seega isegi kui tuleks tõdeda, et komisjon tugines – nagu kinnitab hageja – vaidlustatud otsuse põhjenduses 386 valesti andmetele,
mis ei saanud toetada otsustava mõju teostamise eeldust, ei saa selline viga igal juhul kahtluse alla seada asjaolu, et ta
võis õigesti tugineda pelgale tõdemusele, et hagejale kuulub peaaegu kogu osalus tema tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis,
et eeldada, et tal oli otsustav mõju viimase üle.
Järelikult tuleb kolmas osa tulemusetuse tõttu tagasi lükata, ilma et oleks vajalik kontrollida hageja argumente, milles sisuliselt
vaidlustatakse nende andmete asjakohasus, mida komisjon võttis vaidlustatud otsuses arvesse otsustava mõju teostamise eelduse
toetamisel.
Neljas osa, mis puudutab asjaolu, et komisjon leidis valesti, et hageja ei ole esitanud andmete kogumit, mis lükkab ümber
otsustava mõju teostamise eelduse
–       Poolte argumendid
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon tõdes valesti, et ta ei esitanud asjassepuutuvate andmete kogumit, mis lükkavad ümber
otsustava mõju teostamise eelduse ning tuvastavad esiteks Arkema France’i iseseisvuse turul ning teiseks tema poolt sekkumise
puudumise tema tütarettevõtja kaubanduspoliitikasse. Ta täpsustab, et vastupidi komisjoni kinnitusele ei piirdu tema esitatud
andmete kogum selle asjaolu tuvastamisega, et ta ei osalenud kartellikokkuleppes või et ta ei olnud sellest teadlik.
Esiteks leiab hageja, et asjassepuutuvate andmete kogumiga ei tõendanud ta Arkema France’i iseseisvust turul.
Esmalt meenutab hageja kõigepealt, et nagu ta märkis esimese väite esimeses osas (vt eespool punkt 37), tunnustas komisjon
orgaaniliste peroksiidide otsuses Arkema France’i iseseisvust turul. Lisaks väidab ta, et oma 3. mai 2006. aasta otsuses vesinikperoksiid
ja perboraat (juhtum COMP/F/38.620) (ELT L 353, lk 54; edaspidi „vesinikperoksiidi otsus”) ei püüdnud komisjon kuidagi toetada
otsustava mõju teostamise eeldust ühegi konkreetse elemendiga, tõdedes niisiis, et puuduvad andmed, mis võimaldavad seda eeldust
toetada. Viimaks kuna naatriumkloraat kuulub orgaaniliste peroksiidide otsuses ja vesinikperoksiidi otsuses viidatud toodetega
samasse perekonda, ei saanud komisjon käesolevas asjas õigesti väita, et hageja sekkus Arkema France’i kaubandusstrateegiasse.
Teiseks väidab hageja, et Arkema France kuulub kontserni, mida iseloomustab selle tütarettevõtjate detsentraliseeritud juhtimine,
ning et järelikult tegutses hageja kontserni emaettevõtjana üksnes igapäevase majandustegevuseta valdusühinguna, ilma et ta
oleks kuidagi sekkunud oma tütarettevõtjate igapäevasesse juhtimisse. Sel põhjusel ei oleks komisjon pidanud lugema teda vastutavaks
kõnealuse rikkumise eest, kuna samal põhjusel ei teinud ta seda ka ühe emaettevõtja puhul, keda ta karistas oma 20. oktoobri
2004. aasta otsuses, mis on seotud EÜ […] artikli 81 lõike 1 kohase menetlusega (juhtum COMP/C.38.238, Toortubakas – Hispaania)
(EÜT 2007, L 102, lk 14; edaspidi „Hispaania toortubaka otsus”).
Kolmandaks väidab hageja, et Arkema France on alati oma kaubandusstrateegia iseseisvalt määratlenud.
Ühelt poolt erinevalt vastuväiteteatise punktis 324 komisjoni kinnitatust ning ärakuulamise eest vastutava ametniku juures
komisjoni antud selgitustest ei olnud hageja mitte kunagi määranud kindlaks ega kinnitanud Arkema France’i tegevuskava või
konkreetselt naatriumkloraadiga seotud tegevuseelarvet. Vastupidi, Arkema France’il olid asjaolude aset leidmise ajal kõik
vajalikud organisatsioonilised, õiguslikud ja rahalised meetmed ning vahendid, et määratleda naatriumkloraadiga seotud tegevuste
kaubandusstrateegia ning juhtida neid tegevusi.
Teiselt poolt esitab hageja rea argumente, millega ta soovib kinnitada, et Arkema France tegutses turul iseseisvalt. Kõigepealt
oli Arkema France’il täielik pädevus sõlmida lepinguid ilma oma emaettevõtja eelneva nõusolekuta, mis andis talle võimaluse
juhtida oma kaubanduspoliitikat täielikult iseseisvalt. Edasi määratles Arkema France alati vabalt nende toodete või teenuste
valiku, mida ta turustas naatriumkloraadi turul, sest hageja ei andnud oma tütarettevõtjale kunagi ühtegi juhendit või suunist
tema tootmise, kohaldatavate hindade ja tema toodangu müügivõimaluste kohta. Lisaks oli Arkema France’il täielik vabadus määratleda
oma emaettevõtja sekkumiseta oma müügieesmärgid ning brutomarginaalid, kuna hageja ükski töötaja ei saanud seda liiki otsuste
tegemisel vahele astuda. Peale selle ei olnud hageja esindatud turgudel ega neile järgnevatel või eelnevatel turgudel, kus
tema tütarettevõtja tegutses. Viimaks tuli Arkema France naatriumkloraadi turule enda nimel ja arvel, mitte kui tema esindaja
või kaubandusagent.
Neljandaks oli hageja arvates Arkema France’il täielik rahaline iseseisvus. Selline järeldus tuleneb eespool punktides 81–85
esitatud kaalutlustest ning tema väga tagasihoidlikust tegevusest seoses naatriumkloraadiga kontsernis vaidlusaluste asjaolude
toimumise ajal. Ta lisab, et tema rahaline kontroll Arkema France’i üle oli väga üldine ning ei saanud seega puudutada naatriumkloraadiga
seotud tegevust.
Viiendaks väidab hageja, et Arkema France ei teavitanud teda oma tegevusest turul ning et ainus raamatupidamisaruanne, mille
Arkema France enda kohta esitas, jäi rangelt valdusühingu kohustuste piiridesse, arvestades kohaldamisele kuuluvaid raamatupidamiseeskirju
ja finantsõigusnorme. Seega jäi see raamatupidamisaruanne väga üldisele tasemele ning ei puudutanud Arkema France’i kaubanduspoliitikat.
Kuuendaks märgib hageja, et arvestades eespool punktides 81–87 toodud kaalutlusi kogumis, oleks komisjon pidanud esiteks tõdema,
et Arkema France’i tegevus ei allunud tema emaettevõtja juhistele. Teiselt poolt tuleneb nii kohtupraktikast kui komisjoni
otsuste tegemise praktikast, et kõik hageja esitatud andmed otsustava mõju teostamise eelduse ümberlükkamiseks on tema tütarettevõtja
iseseisvuse tõendamisel asjakohased. Lükates tagasi hageja poolt talle esitatud andmed, keeldus komisjon tegelikult sellest
tõendamisviisist nimetatud eelduse ümberlükkamisel.
Teiseks väidab hageja, et komisjon leidis vaidlustatud otsuse põhjenduses 370 valesti, et tõenduslik jõud puudub sellel, et
ta ei osalenud oma tütarettevõtja toime pandud rikkumises ning ta ei olnud sellest rikkumisest teadlik, et välistada tema
vastutus, ning seda hoolimata asjaolust, et komisjon tunnistas vaidlustatud otsuses sõnaselgelt, et hageja ei olnud kõnealuse
rikkumisega kunagi otseselt või kaudselt seotud. Rikkumises osalemist või sellest teadlik olemist võtavad komisjon ja liidu
kohtud nimelt emaettevõtjale selle rikkumise eest vastutuse omistamisel asjakohase tõendina arvesse.
Kolmandaks märgib hageja, et komisjon tõdes vaidlustatud otsuse põhjenduses 403 valesti, et asjaolu, et ta ei tulnud naatriumkloraadi
turule EMP‑s ega selle toote eelnevatele või järgnevatele turgudele, ei kujuta endast tõendit tema iseseisvuse kohta. Selline
seisukoht on vastuolus kohtupraktikaga, nagu see ilmneb Üldkohtu 12. septembri 2007. aasta otsusest kohtuasjas T‑30/05: Prym
ja Prym Consumer
vs
. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata).
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et ta on esitanud kogumi andmeid, mis tõendavad Arkema France’i iseseisvust naatriumkloraadi turul
ning tema sekkumise puudumist oma tütarettevõtja kaubanduspoliitikasse.
Tuleb meenutada, et ühelt poolt – nagu see tuleneb eelkõige eespool punktides 52–55 viidatud kohtupraktikast – kui komisjon
tugineb otsustava mõju teostamise eeldusele, et omistada vastutus rikkumise eest emaettevõtjale, peab viimane selle eelduse
ümber lükkama, esitades piisavad tõendid, millest nähtub, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt. Teiselt poolt
selleks et tõendada, et tema tütarettevõtja on turul iseseisev, ning lükata see eeldus ümber, peab emaettevõtja esitama kõik
andmed organisatsiooniliste, majanduslike ja õiguslike sidemete kohta tema enda ja oma tütarettevõtja vahel, mis tõendavad,
et nad ei moodusta ühte majandusüksust.
Käesoleval juhul tuleb seega kontrollida, kas komisjon tõdes õigesti, et hageja esitatud andmete kogumiga ei ole võimalik
tõendada Arkema France’i iseseisvust turul ning lükata ümber otsustava mõju teostamise eeldus.
Esiteks mis puudutab hageja argumenti, et orgaaniliste peroksiidide otsuses ja vesinikperoksiidi otsuses esitatud komisjoni
seisukohast ilmneb, et Arkema France tegutses turul iseseisvalt, siis tuleb see põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Kõigepealt
tuleb esiteks märkida, et hageja tõlgendab neid otsuseid valesti, kuna komisjon ei järeldanud, et Arkema France tegutses iseseisvalt
kas eelkõige naatriumkloraadi turul või üldiselt kõigil teistel tema turustatavate toodete turgudel. Nimelt nagu ilmneb eelkõige
orgaaniliste peroksiidide otsuse artiklist 1, piirdus komisjon Arkema France’i (varem Atofina) karistamisega, ilma et ta oleks
võtnud seisukohta küsimuses, kas tuleks vastutus selle rikkumise eest omistada hagejale. Teiselt poolt tuleb tõdeda, et vesinikperoksiidi
otsuses tõdes komisjon sisuliselt eelkõige selle otsuse põhjenduses 427, et vastutus kõnealuse rikkumise eest selles otsuses
tuleb omistada hagejale. Seega ei võimaldanud kumbki neist otsustest järeldada, et komisjon tõdes käesoleva juhtumiga sarnastel
asjaoludel, et Arkema France tegutses turul iseseisvalt.
Lisaks kuna – nagu on märgitud eespool punktis 60 – komisjonil on võimalus, mitte aga kohustus omistada vastutus rikkumise
eest emaettevõtjale ning kuna komisjon omistas EÜ artikli 81 täpse tõlgenduse alusel käesoleval juhul vastutuse kõnealuses
rikkumises hagejale, ei saa võimalikust järeldusest, et eelnevates asjades komisjon kas leidis, et vastutust sellisel viisil
omistada ei tulnud, või toetas otsustava mõju teostamise eeldust täiendavate andmetega, igal juhul käesolevas asjas tuletada,
et ta rikkus õigusnormi, omistades vastutuse kõnealuse rikkumise eest hagejale.
Teiseks mis puudutab hageja argumente, et Arkema France’i iseseisvust kinnitab Elf Aquitaine’i kontserni detsentraliseeritud
juhtimine ning asjaolu, et oli üksnes „igapäevase majandustegevuseta valdusühing”, kes ei sekkunud oma tütarettevõtjate igapäevasesse
juhtimisse, ning järelikult et komisjon ei oleks pidanud omistama talle vastutust rikkumises, nagu ta jättis selle ühe teise
emaettevõtja suhtes Hispaania toortubaka otsuses omistamata, siis tuleb need samuti põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõigepealt tuleb esiteks märkida, et väidet, et hageja on „igapäevase majandustegevuseta valdusühing”, ei toeta ükski konkreetne
asjaolu, millest ilmneks, et tal puudus otsustav mõju oma tütarettevõtja üle. Teiseks nagu ilmneb eespool punktis 60 toodud
kohtupraktikast, ei saa asjaolu, et komisjon ei omistanud Hispaania toortubaka otsuses vastutust rikkumises emaettevõtjale,
mingil juhul kahtluse alla seada järeldust, et sellise omistamise tingimused vaidlustatud otsuses on täidetud.
Lisaks omab äriühingute kontserni kontekstis valdusühing igal juhul osalusi erinevates äriühingutes ning tema ülesanne on
tagada nende ühtne juhtimine. Seega ei saa välistada, et hagejal oli otsustav mõju oma tütarettevõtja tegevuse üle, kuna hageja
koordineeris eelkõige finantsinvesteeringuid Elf Aquitaine’i kontsernis. Lisaks kujutab erinevate osakondade ja talituste
vahel hageja erinevate tegevuste jagamine, mis kuulub detsentraliseeritud juhtimise hulka, endast tavalist nähtust äriühingute
kontsernis, nagu kontsern, mille emaettevõtja oli hageja. Seega ei lükka see argument kuidagi ümber eeldust, et hageja ja
Arkema France moodustavad ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses.
Kolmandaks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ka argumendid, milles hageja kinnitab esiteks, et Arkema France määratles
alati iseseisvalt oma kaubandusstrateegia naatriumkloraadi turul, kuna hageja ei määranud mitte kunagi kindlaks ega kinnitanud
Arkema France’i tegevuskava või konkreetselt selle tootega seotud tegevuseelarvet ning viimasel oli sisuliselt võime tegutseda
iseseisvalt turul, ning teiseks, et Arkema France’il oli täielik rahaline iseseisvus, kuna kontroll oma tütarettevõtja üle
oli väga üldine.
Lisaks asjaolule, et hageja argumente ei toeta ükski konkreetne asjaolu, tuleb kõigepealt märkida, et asjaolust, et hageja
ei määranud mitte kunagi kindlaks ega kinnitanud Arkema France’i tegevuskava või tegevuseelarvet, ei saa tuletada, et ta ei
oleks saanud neid muuta, need tagasi lükata või kontrollida nende kohaldamist.
Peale selle ei saa välistada, et hagejal oli otsustav mõju tema tütarettevõtja tegevuse üle, koordineerides nimelt finantsinvesteeringuid
Elf Aquitaine’i kontsernis.
Viimaks, nagu hageja lisaks väitis oma vastuses vastuväiteteatisele (vt selle vastuse lk 71) ja nagu see ilmneb vaidlustatud
otsuse põhjendusest 392, kui hageja kontrollis oma tütarettevõtja kõige olulisemaid kohustusi, kinnitab see asjaolu vaid komisjoni
järeldust, et see tütarettevõtja ei olnud hagejast sõltumatu.
Neljandaks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja argument, et Arkema France ei teavitanud teda oma tegevusest turul
ning esitas enda osas vastavalt Prantsuse õigusele ja oma põhikirjale vaid väga üldise raamatupidamisaruande. Lisaks asjaolule,
et tuleb märkida, et seda argumenti ei kinnita ükski konkreetne tõend, räägib sellele argumendile vastu ka see, et nagu eespool
punktis 103 märgiti, möönab hageja, et ta kontrollis oma tütarettevõtja kõige olulisemaid kohustusi.
Viiendaks tuleb osas, milles hageja väidab, et ta ei osalenud kunagi rikkumises, et ta ei olnud sellest teadlik ning et ta
ei tulnud naatriumkloraadi turule eelnevale ega järgnevale turule, samuti mitte sellele turule, mis oli tema jaoks vähetähtis,
tõdeda, et selliste elementidega ei saa tõendada Arkema France’i iseseisvust. Kõigepealt tuleb meenutada, et nagu tuleneb
kohtupraktikast, ei anna komisjonile õigust adresseerida trahve määrav otsus äriühingute kontserni emaettevõtjale mitte rikkumisele
ässitav side emaettevõtja ja tema tütarettevõtja vahel ega ka seda enam emaettevõtja seotus nimetatud rikkumisega, vaid asjaolu,
et nad moodustavad ülalmainitud tähenduses üheainsa ettevõtja (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Michelin
vs
. komisjon, punkt 290). Edasi ei saa mingeid järeldusi teha ka asjaolust, et hageja ja Arkema France tegutsesid eraldiseisvatel
turgudel või et naatriumkloraadi turg oli hageja jaoks vähetähtis. Seega tuleb tõdeda, et kontsernis, nagu see, mille emaettevõtja
on hageja, kujutab ülesannete jaotamine tavapärast nähtust, mis ei saa ümber lükata eeldust, et hageja ja Arkema France moodustasid
ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses. Seega tuleb need argumendid ainetutena tagasi lükata.
Kuuendaks, mis puudutab hageja argumenti, et komisjon ei tunnistanud tegelikult õigust lükata ümber otsustava mõju teostamise
eeldus, kuna ta leidis, et talle hageja esitatud andmete alusel ei ole võimalik tõendada Arkema France’i iseseisvust, siis
tuleb see argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Vaidlustatud otsuses komisjon ei vaielnud nimelt vastu hageja õigusele
esitada andmeid, mis lükkavad ümber otsustava mõju teostamise eelduse, vaid pärast seda, kui ta oli kontrollinud talle hageja
poolt esitatud andmete kogumit, leidis komisjon õigesti, nagu ilmneb eespool punktides 95–105 esitatud järeldustest, et selle
kogumi elemendid ei võimalda nimetatud eeldust ümber lükata.
Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb jõuda järeldusele, et komisjon leidis õigesti, et hageja ei ole esitanud tõendeid,
mis lükkaksid ümber otsustava mõju teostamise eelduse.
Järelikult tuleb esimese väite neljas osa osaliselt põhjendamatuse ning osaliselt tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Viies osa, mis puudutab otsustava mõju teostamise eelduse muutmist ümberlükkamatuks eelduseks
–       Poolte argumendid
Hageja kinnitab, et lükates tagasi andmete kogumi, mille ta oli esitanud komisjonile, muutis komisjon otsustava mõju teostamise
eelduse, mis peaks olema ümberlükatav eeldus, ümberlükkamatuks eelduseks.
Esiteks väidab hageja, et lihtsa eelduse muutmine ümberlükkamatuks eelduseks kahjustab süütuse presumptsiooni põhimõtet. Kõigepealt
kujutab see muutmine endast
probatio diabolica
’t, nimelt tõendit, mida ei ole võimalik kummutada, ning seega kohtupraktikast tulenevalt lubamatut tõendit. Edasi täpsustas
hageja kohtuistungil, et selline eeldus on vastuolus süütuse presumptsiooni põhimõttega, mis on sätestatud esiteks Roomas
4. novembril 1950 allkirjastatud Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis (edaspidi „EIÕK”), nii nagu seda on tõlgendanud
Euroopa Inimõiguste Kohus oma 7. oktoobri 1988. aasta otsuses kohtuasjas Salabiaku
vs.
Prantsusmaa (A‑seeria, nr 141‑A, lk 28), ning teiseks 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste
hartas (ELT C 364, lk 1), millel on EL lepingu artikli 6 lõike 1 esimese lõigu kohaselt sama õiguslik väärtus kui aluslepingutel.
Viimaks, vastates kohtuistungil Üldkohtu küsimustele, täpsustas hageja, et ta leiab, et eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus
Akzo Nobel jt
vs
. komisjon on vastuolus eespool toodud sätetega.
Teiseks leiab hageja, et komisjon muutis vaidlustatud otsuses esitatud otsustava mõju teostamise eelduse ümberlükkamise võimatuks.
Esiteks ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 396 ja 412, et komisjon tõdeb, et otsustava mõju teostamise eeldust on praktikas
peaaegu võimatu ümber lükata, sest komisjon märgib otsuses nimelt, et „see eeldus osutub tõeks peaaegu kõigil juhtudel”.
Teiseks keeldus komisjon arvesse võtmast andmeid, mille hageja oli esitanud otsustava mõju teostamise eelduse ümberlükkamiseks,
samas kui sellised andmeid, kui nendele viitas komisjon, võimaldasid viimasel seda eeldust toetada.
Kolmandaks nähtub vaidlustatud otsuse põhjenduse 401 lõpust, et komisjon leiab valesti, et emaettevõtjat tuleb lugeda rikkumise
eest vastutavaks, olenemata sellest, kas ta on oma tütarettevõtja tegevusse sekkunud või mitte, kas ta on viimasel lasknud
vabalt tegutseda või mitte ning kas ta oli tütarettevõtja toime pandud rikkumistest teadlik või mitte.
Neljandaks jättis komisjon tegemata kohased järeldused oma tõlgendusveast, mille tegemist ta ärakuulamise eest vastutava ametniku
juures tunnistas ja mille ta tegi seoses Arkema France’i 18. oktoobri 2004. aasta märkustega, mille viimane oli tema teabenõudele
talle 10. septembril 2004 esitanud ning milles komisjon ajas segamini Elf Atochemi ja hageja.
Viiendaks tugines komisjon vaidlustatud otsuses mitte konkreetsetele asjaoludele, mis kinnitavad hageja otsustavat mõju Arkema
France’i kaubandusalasele juhtimisele, vaid pelgalt tõendamata kinnitustele, mis kujutasid endast teisi eeldusi ja oletusi,
mida ta kunagi ei kontrollinud.
Kuuendaks tuleb asjaolust, et hageja esitatud andmete kogum lükati tervikuna tagasi, järeldada, et komisjon nõuab negatiivseid
dokumentaalseid tõendeid emaettevõtja sekkumise puudumise kohta oma tütarettevõtja kaubanduspoliitikasse.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et kuna komisjon lükkas tagasi tema esitatud andmed, muutis komisjon otsustava mõju teostamise eelduse
ümberlükkamatuks eelduseks. Niisugune eeldus on õigusvastane nii EIÕK ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta suhtes kui ka arvestades
Euroopa Liidu kohtute ja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat.
Selles osas tuleb märkida, et kooskõlas eespool punktis 52 viidatud kohtupraktikaga ei nõutud hagejalt, et ta esitaks tõendi
selle kohta, et ta ei sekkunud oma tütarettevõtja juhtimisse, vaid üksnes, et ta esitaks piisavad tõendid, millest ilmneks,
et tema tütarettevõtja tegutses kõnealusel turul iseseisvalt.
Asjaolu, et hageja ei ole käesoleval juhul esitanud tõendeid, mis lükkaksid otsustava mõju teostamise eelduse ümber, nagu
see ilmneb esimese väite neljanda osa analüüsimisel (vt eespool punktid 95–106), ei tähenda siiski, et seda eeldust ei saa
mingil juhul ümber lükata.
Sel põhjusel tuleb tulemusetuse tõttu esiteks tagasi lükata eespool punktis 110 esitatud hageja argument, mille kohaselt on
sisuliselt otsustava mõju teostamise eeldus, mille komisjon esitas vaidlustatud otsuses ja mille õiguspärasust on Euroopa
Kohus tunnustanud eespool punktis 45 viidatud kohtuotsuses Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, vastuolus süütuse presumptsiooni põhimõttega, nagu see on esiteks sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas
ja EIÕK‑s ning nagu seda on teiseks tõlgendanud Euroopa Inimõiguste Kohus ja liidu kohtud. Teiseks tuleb põhjendamatuse tõttu
tagasi lükata eespool punktides 111–117 esitatud argumendid, mille kohaselt leidis komisjon sisuliselt valesti, et talle hageja
esitatud andmed kinnitasid, et tal ei olnud Arkema France’i üle otsustavat mõju, kuna – nagu tuvastati esimese väite neljanda
osa raames (vt eespool punktid 95–106) – asjaolu tõttu, et mitte ühestki hageja esitatud kaudsest tõendist ei olnud käesoleval
juhul võimalik järeldada Arkema France’i iseseisvust turul, omistas komisjon vaidlustatud otsuses vastutuse rikkumise eest
hagejale.
Seega tuleb osaliselt põhjendamatuse ning osaliselt tulemusetuse tõttu tagasi lükata esimese väite viiendas osas ning järelikult
esimene väide tervikuna.

Teine väide, et kõnealuse rikkumise eest hagejale vastutuse omistamisega on rikutud kuut aluspõhimõtet
Hageja väidab sisuliselt, et kuna komisjon pani talle süüks Arkema France’i rikkumise, rikkus komisjon kuut aluspõhimõtet.
Käesolev väide koosneb seega kuuest osast.
Esimene osa, mis puudutab hageja kaitseõiguste rikkumist
–       Poolte argumendid
Hageja leiab sisuliselt, et tema kaitseõigusi on rikutud enne ja pärast vastuväiteteatise talle esitamist.
Esiteks väidab hageja kõigepealt, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 406 asuva komisjoni hinnangu, mille kohaselt ta ei pidanud
tema suhtes üles näitama erilist hoolsust enne vastuväiteteatisest teatamist, lükkab ümber kohtupraktika, nagu see tuleneb
Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsusest kohtuasjas C‑194/99 P: Thyssen Stahl
vs
. komisjon (EKL 2003, lk I‑10921) ja 21. septembri 2006. aasta otsusest kohtuasjas C‑105/04 P: Nederlandse Federatieve Vereniging
voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs
. komisjon (EKL 2006, lk I‑8725). Hageja leiab nimelt, et komisjon oleks pidanud enne vastuväiteteatise saatmist kasutama
oma uurimispädevust, et saada hagejalt andmed, mis toetavad otsustava mõju teostamise eeldust, selle asemel et rahulduda Arkema
France’i esitatuga. Kohtuistungil täpsustas ta, et selline kohustus tuleneb ka Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsusest kohtuasjas
T‑99/04: AC-Treuhand
vs
. komisjon (EKL 2008, lk II‑1501) ning komisjoni hea tava koodeksist EL toimimise lepingu artiklite 101 ja 102 kohta (edaspidi
„hea tava koodeks”), mis kohtuistungi kuupäeval oli kättesaadav komisjoni Internetilehel.
Edasi, kuna puudusid hageja suhtes hoolsad uurimismeetmed, võeti temalt õigus enne vastuväiteteatise vastuvõtmist selgitada
Elf Aquitaine’i kontserni toimimise viisi, tema suhteid Arkema France’iga ning tema puhtalt passiivset rolli tema tegevuse
juhtimisel seoses naatriumkloraadiga. Tal oli ka võimatu kontrollida Arkema France’i esitatud sellise teabe tõelevastavust,
mille viimane palus lugeda konfidentsiaalseks, nagu hageja käive, mille Arkema France oli esitanud komisjonile vastusena teabenõudele.
Lisaks kuna uurimine puudutas ajavahemikku pärast Arkema France’i lahkumist Elf Aquitaine’i kontsernist, ei olnud komisjonil
võimalik 18. mail 2006 saada täielikke vastuseid küsimustele, mis ta Arkema France’ile oli esitanud. Hageja kaotas seega võimaluse
esiteks lasta muuta tema suhtes esitatud etteheiteid, tõendades alates uurimise staadiumist võimatust omistada talle Arkema
France’i toime pandud rikkumine, ning teiseks vältida seda, et talle määratakse kaks eraldi trahvi. Ta lisas kohtuistungil,
et kuna vastuväiteteatis jõudis temani kuupäeval, mil Arkema France ei kuulunud enam Elf Aquitaine’i kontserni, ning uurimise
algusest oli möödunud neli aastat, ei olnud tal enam tõendeid, mis võimaldanuks kaitsta tal ennast tõhusalt selle teatise
teatavakstegemise päeval.
Viimaks raskendas hageja kaitsevõime rikkumist komisjoni ebaühtne ja vastuoluline seisukoht monokloroäädikhappe otsuses, 31. mai
2006. aasta otsuses K(2006) 2098 (lõplik), mis käsitleb [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 alusel algatatud menetlust
(juhtum COMP/F/38.645 – Metakrülaadid) (ELT 2006, L 322, lk 20; edaspidi „metakrülaatide otsus”), vesinikperoksiidi otsuses
ja vaidlustatud otsuses.
Peale selle märkis hageja kohtuistungil esiteks, et Euroopa Kohus on oma 8. juuli 1999. aasta otsuses kohtuasjas C‑199/92 P:
Hüls
vs
. komisjon (EKL 1999, lk I‑4287), 22. mai 2008. aasta otsuses kohtuasjas C‑266/06 P: Evonik Degussa
vs
. komisjon ja nõukogu (kohtulahendite kogumikus ei avaldata), ja 23. detsembri 2009. aasta otsuses kohtuasjas C‑45/08: Spector
Photo Group ja Van Raemdonck (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) kinnitanud, et trahvid konkurentsiõiguses kuuluvad
karistusõiguse valdkonda, ning teiseks, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta, mis jõustus 1. detsembril 2009, oli Üldkohtus
pooleliolevate kohtuasjade suhtes viivitamata kohaldatav. Selle raames väidab ta, et rikutud on tema põhiõigusi, kuna komisjon
leidis valesti, et „see on ettevõtja, mitte iga juriidiline isik eraldi, kelle põhiõigusi tuleb kaitsta”.
Teiseks kinnitab hageja, et vaidlustatud otsuse põhjendustest 402–406 tuleneb, et komisjon rikkus kohtupraktikas väljakujunenud
nõudeid, jättes hoolikalt analüüsimata nende kaudsete tõendite kogumi kõik elemendid, mille hageja oli esitanud otsustava
mõju teostamise eelduse ümberlükkamiseks, kuna komisjon piirdus nende elementide tagasilükkamisel põhjendamata kinnituste,
oletuste ja puhtalt teoreetiliste eeldustega, mis ei vasta Elf Aquitaine’i kontserni tegelikule toimimisele kõnealuste asjaolude
hetkel.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab, et komisjon rikkus tema kaitseõigusi, kuna esiteks ei võtnud ta enne vastuväiteteatise talle teatavaks tegemist
tema suhtes ühtegi uurimismeedet ning teiseks jättis pärast selle teatise teatavaks tegemist hoolikalt analüüsimata nende
kaudsete tõendite kogumi kõik elemendid, mille ta oli esitanud otsustava mõju teostamise eelduse ümberlükkamiseks.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab kaitseõiguste järgimine, et huvitatud ettevõtjal võimaldatakse haldusmenetluse
käigus esitada tõhusalt oma seisukoht nende väidetavate faktiliste asjaolude ja dokumentide tõelevastavuse ning asjakohasuse
kohta, millele komisjon viitab, et toetada oma väidet asutamislepingu rikkumise olemasolu kohta (Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 10, ja 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑310/93 P: BPB Industries ja British
Gypsum
vs
. komisjon, EKL 1995, lk I‑865, punkt 21).
Sarnaselt nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määrusega nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite 81 ja 82 rakendamise kohta (EÜT 1962,
13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3), mis tunnistati kehtetuks ja asendati määrusega nr 1/2003, on viimati nimetatud
määrus artikli 27 lõikes 1 sätestatud, et pooltele saadetakse vastuväiteteatis, milles peavad selgelt olema esitatud kõik
olulised asjaolud, millele komisjon tugines menetluse selles staadiumis (eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, punkt 67), et huvitatud isikud saaksid tõepoolest teada, millist tegevust komisjon neile ette heidab, ning kaitsta
end tõhusalt enne, kui komisjon teeb lõppotsuse. Selline vastuväiteteatis kujutab endast menetluslikku tagatist, millega kohaldatakse
ühenduse õiguse aluspõhimõtet, mis nõuab kaitseõiguste järgimist kogu menetluses (Euroopa Kohtu 3. septembri 2009. aasta otsus
liidetud kohtuasjades C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P: Papierfabrik August Koehler jt
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑7191, punkt 35).
See põhimõte nõuab muu hulgas, et vastuväiteteatis, mille komisjon saadab ettevõtjale, kellele ta kavatseb määrata karistuse
konkurentsieeskirjade rikkumise eest, sisaldaks tema vastu kasutatavaid peamisi asjaolusid, nagu ette heidetavad faktid, nendele
antav kvalifikatsioon ja tõendid, millele komisjon tugineb, selleks et nimetatud ettevõtjal oleks võimalik tema suhtes algatatud
haldusmenetluses oma argumente tulemuslikult esitada (vt eespool punktis 135 viidatud kohtuotsus Papierfabrik August Koehler jt
vs
. komisjon, punkt 36, ja seal viidatud kohtupraktika).
Eelkõige tuleb vastuväiteteatises üheselt täpsustada juriidiline isik, kellele võidakse trahvid määrata, vastuväiteteatis
tuleb edastada viimati nimetatule ning selles teatises peab olema märgitud, milline on selle isiku seisund, kellele väidetavaid
asjaolusid ette heidetakse (vt selle kohta eespool punktis 135 viidatud kohtuotsus Papierfabrik August Koehler jt
vs
. komisjon, punktid 37 ja 38).
Eeskätt vastuväiteteatisega teavitatakse asjaomast ettevõtjat kõikidest olulistest asjaoludest, millele komisjon selles menetlusstaadiumis
tugineb. Järelikult saab asjaomane ettevõtja oma kaitseõigusi täielikult kasutada alles pärast vastuväiteteatise saatmist
(vt Euroopa Kohtu 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑407/04 P: Dalmine
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑829, punkt 59, ja seal viidatud kohtupraktika, ning eespool punktis 126 viidatud kohtuotsus AC‑Treuhand
vs
. komisjon, punkt 48).
Mis puudutab hageja esimest etteheidet, mille kohaselt riivas komisjon tema kaitseõigusi, kuna ta ei võtnud enne vastuväiteteatise
talle teatavaks tegemist tema suhtes ühtegi uurimismeedet, siis tuleb märkida, et kuigi pooled ei esitanud Üldkohtule seda
vastuväiteteatist, tuleneb siiski üheselt hageja 27. septembri 2007. aasta märkustest vastusena sellele teatisele, et komisjon
teavitas teda, et ta kavatseb panna talle süüks Arkema France’i rikkumise otsustava mõju teostamise eelduse alusel. Hageja
oli seega teadlik etteheitest, mis oli esitatud tema vastu selles teatises, ning talle oli sellele teatisele vastamine tehtud
võimalikuks, mida ta kirjalikult tegelikult tegi. Lisaks ei vaidle hageja vastu, et talle oli ärakuulamise eest vastutava
ametniku juures antud võimalus esitada – mida ta tegelikult tegi – selle teatise kohta oma märkused.
Asjaolu, et komisjon ei võtnud enne vastuväiteteatise hagejale teatavaks tegemist tema suhtes ühtegi uurimismeedet, või ka,
et – nagu ta muide märkis – komisjon oli eelnevates otsustes omistanud või jätnud omistamata talle vastutuse muude tema tütarettevõtja
toime pandud rikkumiste eest, ei saa kahtluse alla seada järeldust, et komisjonil oli võimalik teda puudutavatest etteheidetest
teda esimest korda teavitada selles teatises. Nimelt oli hagejale antud võimalus teha haldusmenetluses oma seisukoht komisjoni
vastuväiteteatises toodud faktide ja asjaolude tegelikkuse ja asjakohasuse kohta tõhusalt teatavaks nii oma märkustes vastusena
sellele teatisele kui ka ärakuulamise eest vastutava ametniku juures.
Seega ei rikkunud komisjon hageja kaitseõigusi, kui ta jättis enne vastuväiteteatise talle teatavaks tegemist tema suhtes
uurimismeetmed võtmata.
Hageja ülejäänud argumendid ei lükka seda järeldust ümber.
Esiteks mis puudutab kohtuistungil hageja esitatud argumenti, mille kohaselt rikkus komisjon tema põhiõigusi – nagu need tulenevad
ühenduse kohtupraktikast ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartast –, kuna ta leidis valesti, et see on ettevõtja, mitte iga juriidiline
isik eraldi, kelle põhiõigusi tuleb kaitsta, siis tuleb see põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Lisaks asjaolule, et vaidlustatud
otsusest ega komisjoni materjalidest ei ilmne, et ta oleks andnud sellise hinnangu, tuleb tõdeda, nagu nähtub vaidlustatud
otsuse põhjendusest 66 ja selle otsuse resolutsiooni artiklist 4, et komisjon saatis vastuväiteteatise ning vaidlustatud otsuse
nii hagejale kui Arkema France’ile kummalegi eraldi, nii et haldusmenetluses ning vaidlustatud otsuse tegemisel järgis ta
kummagi äriühingu kaitseõigusi.
Teiseks tuleb samuti põhjendamatuse tõttu tagasi lükata argument, mille kohaselt tuleneb eespool punktis 126 viidatud kohtupraktikast,
et komisjon tõdes käesoleval juhul valesti, et ta ei pidanud hageja suhtes üles näitama erilist hoolsust.
Kõigepealt otsustas Euroopa Kohus eespool punktis 126 viidatud kohtuotsuses Thyssen Stahl
vs
. komisjon (punkt 31), et tuleb tõdeda, et komisjon rikub ettevõtja kaitseõigusi, kui esineb võimalus, et komisjoni poolt
normide eiramise tõttu oleks haldusmenetlus võinud viia teistsuguse tulemuseni. Selles punktis leidis Euroopa Kohus samuti,
et ettevõtja näitab, et selline rikkumine on aset leidnud, kui ta tõendab piisavalt, mitte et komisjoni otsusel oleks olnud
teistsugune sisu, vaid et ta oleks normi eiramise puudumisel oma kaitset saanud paremini teostada, näiteks asjaolu tõttu,
et ta oleks võinud oma kaitseks kasutada dokumente, millega tal haldusmenetluses tutvuda ei lubatud. Käesoleval juhul tuleb
nimelt tõdeda, et hageja ei tõenda, et asjaolu, et komisjon ei võtnud enne vastuväiteteatise talle teatavaks tegemist tema
suhtes ühtegi uurimismeedet, oleks võinud komisjoni viia vaidlustatud otsuses teistsuguse tulemuseni. Vastupidi hageja väidetule
oli tal nimelt võimalus teha vastuväiteteatise alusel teatavaks oma märkused Elf Aquitaine’i kontserni toimimise viisi kohta,
oma suhete kohta Arkema France’iga ning oma väidetavalt puhtalt passiivse rolli kohta tema tegevuse juhtimisel seoses naatriumkloraadiga.
Edasi otsustas Euroopa Kohus eespool punktis 126 viidatud kohtuotsuses Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied
vs
. komisjon (punktid 48–50 ja 56) nimelt, et takistada tuleb seda, et uurimisetapis kahjustatakse neid õigusi menetluse ülemäärase
kestuse tõttu heastamatult ja et selline kestus võiks takistada tõendite esitamist, millega tahetakse ümber lükata sellise
käitumise esinemist, mille tagajärjel tekib asjaomaste ettevõtjate vastutus. Käesoleval juhul tuleb aga märkida, et hageja
ei esita ühtegi konkreetset tõendit, millest ilmneks, et vaidlustatud otsuse tegemiseni viinud menetluse uurimisetapp oli
ülemäärase kestusega ning see takistas tal esitada andmeid, mis lükkavad ümber otsustava mõju teostamise eelduse.
Viimaks tõdes Üldkohus eespool punktis 126 viidatud kohtuotsuses AC-Treuhand
vs
. komisjon (punkt 56), et komisjon on kohustatud asjassepuutuvat ettevõtjat teavitama juba esimese uurimistoimingu tegemisel,
sealhulgas teabenõuetes, mille ta saatis ettevõtjale määruse nr 17 artikli 11 alusel, eelkõige uurimise esemest ja eesmärgist.
Selle kohtuotsuse punktis 58 meenutas Üldkohus samuti, et kohtupraktikast tuleneb, et üksnes siis, kui komisjoni poolt normi
eiramine mõjutab konkreetselt kõnealuse ettevõtja kaitseõigusi haldusmenetluses, võib selline eiramine tuua kaasa komisjoni
lõppotsuse tühistamise. Lisaks asjaolule, et sellest kohtuotsusest ei saa järeldada, et komisjon peab – nagu kinnitab hageja
– võtma enne vastuväiteteatise saamist ettevõtja suhtes uurimismeetmed, kui ta leiab, et tal on ka teavet, millega on sellise
teatise saatmine põhjendatud, tuleb käesoleval juhul märkida, et hageja ei esita ühtegi konkreetset asjaolu, mis kinnitaks,
et temalt võeti seetõttu võimalus esitada tõend selle kohta, et tal ei olnud otsustavat mõju Arkema France’i üle.
Kolmandaks mis puudutab argumenti, et komisjon rikkus hea tava koodeksit, kuna ta ei võtnud hageja suhtes ühtegi uurimismeedet,
siis tuleb esiteks tõdeda, et see koodeks, mida kohaldatakse vastavalt selle punktile 5 vaid pooleliolevatele ja tulevatele
kohtuasjadele alates koodeksi Euroopa Liidu Teatajas avaldamisest, võeti vastu pärast vaidlustatud otsuse tegemist ning seega
ei ole see käesoleva juhtumi asjaoludele kohaldatav. Teiseks tuleb igal juhul märkida, et selle koodeksi punktis 14 on eespool
punktis 126 viidatud kohtuotsust AC-Treuhand
vs
. komisjon (punkt 56) arvestades sätestatud, et „alates esimesest uurimismeetmest (tavaliselt teabenõue või kontrollimine)
teavitatakse ettevõtjat asjaolust, et tema suhtes viiakse läbi esialgset uurimist, ning sellise uurimise esemest ja eesmärgist”.
Seega ilma, et oleks vajalik võtta seisukoht selle koodeksi õigusjõu kohta, tuleb igal juhul tõdeda, et koodeks ei loo komisjonile
ühtegi kohustust võtta ettevõtja suhtes uurimismeetmed enne vastuväiteteatise vastuvõtmist.
Järelikult tuleb hageja esimene etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab hageja teist etteheidet, mille kohaselt rikkus komisjon tema kaitseõigusi, kuna ta ei kontrollinud hoolikalt
nende andmete kogumi kõiki elemente, mille hageja oli esitanud otsustava mõju teostamise eelduse ümberlükkamiseks, siis tuleb
tõdeda, et esiteks, nagu märgib komisjon, ei too hageja välja ühtegi vaidlustatud otsuses asuvad faktilist või õiguslikku
asjaolu, mille kohta ta ei saanud vastuses vastuväiteteatisele selgitusi anda. Teiseks tuleb viidata vaidlustatud otsuse põhjendustele 397–415,
et tõdeda, et komisjon vastas Arkema France’i ja hageja märkustes vastusena vastuväiteteatisele esitatud argumentidele põhjendatult
ja ammendavalt. Järelikult ei saa komisjonile ette heita, et ta rikkus selles osas hageja kaitseõigusi.
Seega tuleb hageja teine etteheide ning esimene osa tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab protsessuaalse võrdsuse põhimõtte rikkumist
Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjon rikkus protsessuaalse võrdsuse põhimõtet. See rikkumine tuleneb käesoleval juhul asjaolust, et
selle asemel et tuua välja konkreetsed asjaolud, mis võimaldavad anda teistsuguse selgituse käesoleva juhtumi asjaoludele,
nagu need tulenevad hageja esitatud andmete kogumist, piirdus komisjon uute oletuste ja eelduste esitamisega, kuigi vastavalt
kohtupraktikale oli hageja esitanud asjaolude kohta teistsuguse usutava selgituse, mis on vastuolus komisjoni omaga.
Kohtuistungil lisas hageja, et asjaolu, et komisjon ei viinud tema suhtes uurimist läbi hoolsalt, tõi endaga kaasa protsessuaalse
võrdsuse põhimõtte rikkumise osas, kus ta oleks võinud „säilitada tõendeid” ning „kaitsta end oma tütarettevõtja tegevusse
sekkumise süüdistuse eest”.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon rikkus protsessuaalse võrdsuse põhimõtet, sest kuna ta esitas andmete kogumi, mis selgitas
usutavalt asjaolu, et Arkema France tegutses iseseisvalt, pidi seega komisjon esitama konkreetsed tõendid, mis toetavad otsustava
mõju teostamise eeldust.
Tuleb meenutada, et protsessuaalse võrdsuse põhimõte, nagu ka eeskätt võistlevuse põhimõte, on õiglase kohtumenetluse mõistest
endast tulenevad põhimõtted (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 26. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑305/05: Ordre des
barreaux francophones et germanophone jt, EKL 2007, lk I‑5305, punkt 31; 2. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑89/08 P:
komisjon
vs.
Iirimaa jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 50, ning 17. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑197/09 RX‑II:
Réexamen M
vs.
EMEA, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 39 ja 40). See tähendab nimelt kohustust anda kummalegi poolele mõistlik
võimalus oma arvamuse esitamiseks tingimustes, mis ei asetaks ühte neist oma vastasega võrreldes oluliselt ebasoodsamasse
olukorda (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 27. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas Dombo Beheer BV
vs.
Madalmaad, A‑seeria, nr 274, punkt 33; 15. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas Ernst jt
vs.
Belgia, punkt 60, ja 18. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas Vezon
vs.
Prantsusmaa, punkt 31).
Vastupidi hageja väidetule ei ole ta käesoleval juhul komisjoniga võrreldes oluliselt ebasoodsamas olukorras asjaolu tõttu,
et viimane lähtus tema puhul otsustava mõju teostamise eeldusest, mis põhineb kapitali seoste olemasolul Arkema France’iga.
Nimelt kuna esiteks, nagu on märgitud eespool punktis 57, eeldas komisjon, et hagejal on otsustav mõju Arkema France’i üle,
õigesti asjaolu alusel, et talle kuulub peaaegu kogu osalus tütarettevõtja aktsiakapitalis, ning teiseks, nagu tuleneb eespool
punktides 139 ja 140 esitatud järeldustest, oli hagejal oma märkustes vastusena vastuväiteteatisele ning ärakuulamise eest
vastutava ametniku juures lubatud esitada kõik õiguslikud ja faktilised asjaolud selle eelduse ümberlükkamiseks, ei ole komisjon
käesoleval juhul rikkunud protsessuaalse võrdsuse põhimõtet.
Põhjendamatuse tõttu tuleb tagasi lükata kohtuistungil hageja esitatud argument, mille kohaselt rikkus komisjon protsessuaalse
võrdsuse põhimõtet, sest kui uurimine oleks tema suhtes alustatud, oleks ta saanud „säilitada tõendeid” selle kohta, et Arkema
France tegutses iseseisvalt, ning „kaitsta end oma tütarettevõtja tegevusse sekkumise süüdistuse eest”. Kõigepealt tuleb nimelt
meenutada, et hageja, kes oli Arkema France’i emaettevõtja 10. septembril 2004, mil komisjon saatis Arkema France’ile teabenõude,
võis alates sellest kuupäevast koguda võimalikke tõendeid oma tütarettevõtja iseseisvuse kohta. Lisaks ei toeta hageja vastavat
argumenti mitte ükski konkreetne asjaolu, millest tuleneks, et tõendid, mis olid vajalikud tema kaitseks, olid kadunud või
et vaidlustatud otsus oleks võinud olla teistsugune, kui tema suhtes oleks enne vastuväiteteatist võetud uurimismeede. Viimaks
ei lükka igal juhul see argument ümber eespool punktis 158 toodud järeldust, mille kohaselt oli hagejal oma märkustes vastusena
vastuväiteteatisele ning ärakuulamise eest vastutava ametniku juures lubatud esitada kõik otsustava mõju teostamise eelduse
ümberlükkamiseks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud.
Järelikult tuleb teise väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas osa, mis puudutab süütuse presumptsiooni rikkumist
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjon rikkus süütuse presumptsiooni, mis on EÜ asutamislepinguga ning EIÕK artikli 6 lõikega 2 tagatud
põhiõigus.
Esiteks märgib hageja, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 409–411 karistas komisjon teda EÜ artikli 81 rikkumise eest lähtudes
eeldusest, mida ei kinnitanud ükski konkreetne asjaolu ning mille tõttu jättis komisjon tähelepanuta tema esitatud vastupidist
kinnitavad tõendid. Niisugune vastutuse formaalne tuvastamine põhineb pelkadel vihjetel, mille Üldkohus 6. oktoobri 2005. aasta
otsuses liidetud kohtuasjades T‑22/02 ja T‑23/02: Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals
vs
. komisjon (EKL 2005, lk II‑4065, punkt 106) hukka mõistnud.
Kõigepealt oli komisjon kohustatud tuvastama ühelt poolt Arkema France’i ja teiselt poolt hageja süü konkreetselt ja mõlema
osas eraldi. Edasi ei olnud igal juhul hageja süü tuvastatud, kuna tema vastutuse tuvastamisel rikuti esiteks norme, mis reguleerivad
rikkumise eest emaettevõtjale vastutuse omistamist, ning teiseks tema kaitseõigusi.
Viimaks märkis hageja kohtuistungil, et tema suhtes uurimise puudumine kinnitab, et komisjon tegutses eelarvamuse alusel.
Hageja arvates põhineb vaidlustatud otsus sellel eelarvamusel, mis „püsis igavesti komisjoni menetluse tõttu ning mis on täna
täiesti lubamatu, arvestades Euroopa Liidu põhiõiguste harta nõudeid”, kuna lõppotsuse tegi institutsioon, kes samal ajal
„viib läbi uurimise, menetleb asja ja teeb otsuse”.
Teiseks kinnitab hageja kõigepealt, et kohaldades automaatselt tema suhtes otsustava mõju teostamise eeldust, lähtus komisjon
tema puhul süü ümberlükkamatust eeldusest, mis kujutab endast
probatio diabolica
’t ning on lubamatu. Ta märgib, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt peab mis tahes eeldus jääma kaitseõigusi kaitsvatesse
piiridesse (vt eespool punktis 110 viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus kohtuasjas Salabiaku
vs.
Prantsusmaa, punkt 28, ja 23. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas nr 34619/97: Janosevic
vs.
Rootsi, punkt 101). Edasi tuleb ühenduse kohtupraktikast, et välistada tuleb süü eelduse süstemaatiline kasutamine ning süü
mis tahes eeldust peab olema võimalik tõhusalt ümber lükata isikul, kelle suhtes seda kohaldati.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja viitab sisuliselt süütuse presumptsiooni rikkumisele, kuna komisjon karistas teda Arkema France’i toime pandud rikkumise
eest, esiteks toetamata otsustava mõju teostamise eeldust ning jättes tähelepanuta hageja esitatud andmete kogumi, mis hageja
arvates lükkab nimetatud eelduse ümber, ning teiseks rikkudes tema kaitseõigusi.
Kohtupraktika kohaselt tähendab süütuse presumptsioon seda, et kõiki süüdistatavaid peetakse süütuks kuni nende süü on õiguslikult
kindlaks tehtud. Süütuse presumptsiooniga on seega vastuolus rikkumises süüdistava isiku vastutuse formaalne tuvastamine või
sellele vihjamine menetlust lõpetavas otsuses, ilma et sellel isikul oleks olnud võimalik kasutada kaitseõiguse kasutamisega
kaasnevaid garantiisid tavalist käiku järgiva ja vaidluse sisu alusel põhjendatud otsuseni jõudva menetluse raames (Üldkohtu
12. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑474/04: Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑4225, punkt 76).
Käesoleval juhul puudub vaidlus selles, et hageja tütarettevõtja tunnistas kõnealuse rikkumise üles. Edasi, nagu on märgitud
eespool punktis 57, eeldas komisjon vaidlustatud otsuses õigesti, et hageja oli vastutav oma tütarettevõtja tegevuse eest
põhjusel, et talle kuulus tütarettevõtjas rohkem kui 97% suurune osalus. Kuna – nagu on tõdetud eespool punktis 107, hageja
otsustava mõju teostamise eeldust ümber ei lükanud, omistas komisjon õigesti talle vastutuse kõnealuse rikkumise eest.
Lisaks, nagu on märgitud teise väite esimese osa analüüsimisel, mis puudutab tema kaitseõiguste väidetavat rikkumist (vt eespool
punktid 139 ja 140), oli hagejale antud võimalus teha haldusmenetluses oma seisukoht komisjoni vastuväiteteatises toodud faktide
ja asjaolude tegelikkuse ja asjakohasuse kohta tõhusalt teatavaks nii oma märkustes vastusena sellele teatisele kui ka ärakuulamise
eest vastutava ametniku juures, nii et tal oli võimalik kasutada kaitseõiguse kasutamisega kaasnevaid garantiisid tavalist
käiku järgiva ja vaidluse sisu alusel põhjendatud otsuseni jõudva menetluse raames.
Viimaks, nagu on märgitud esimese väite viienda osa analüüsimisel (vt eespool punkt 121), siis asjaolu, et hageja ei esitanud
käesoleval juhul tõendeid otsustava mõju teostamise eelduse ümberlükkamise kohta, ei tähenda, et seda eeldust ei saa mingil
juhul ümber lükata ega ka seda – nagu märgib samuti hageja –, et komisjon pani talle süü ümberlükkamatu eelduse, mis kujutas
endast
probatio diabolica
’t, ega ka seda, et ta karistas teda üksnes „eelarvamuse” alusel, mida hagejal ei olnud võimalik ümber lükata.
Seega ei ole komisjon jätnud tähelepanuta süütuse presumptsiooni, kui ta eeldas hageja otsustavat mõju tema tütarettevõtja
üle.
Lisaks kuna hageja väitis kohtuistungil sisuliselt, et süütuse presumptsiooni, nagu see on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste
hartas, on käesoleval juhul rikutud, kuna komisjon on institutsioon, kes „viib läbi uurimise, menetleb asja ja teeb otsuse”,
siis tuleb tõdeda, et nagu komisjon väitis suuliselt, esitati see etteheide hilinenult, kuna see sõnastati esimest korda kohtuistungi
staadiumis ning seda ei saa pidada käesoleva väite täiendamiseks, nagu märgiti hagiavalduses, mille kohaselt on süütuse presumptsiooniga
vastuolus otsustava mõju teostamise eeldus, millele komisjon tugines vaidlustatud otsuses. Seega tuleb see etteheide Üldkohtu
kodukorra artikli 48 lõike 2 alusel lükata vastuvõetamatuse tõttu tagasi.
Järelikult tuleb teise väite kolmas osa osaliselt põhjendamatuse ning osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas osa, mis puudutab oma tegude eest vastutamise ja karistuste individuaalsuse põhimõtte rikkumist
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjon rikkus isikliku vastutuse põhimõtet ja sellega kaasnevat karistuste individuaalsuse põhimõtet,
kuna ühelt poolt lähtus ta hageja enda ja Arkema France’i väidetavalt moodustatud ettevõtja olemasolust ja vastutusest ning
teiselt poolt määras hagejale esiteks trahvi, mis talle määrati solidaarselt Arkema France’iga, ning teiseks isikliku trahvi,
kuigi ta oleks pidanud tunnistama kahe eraldiseisva majandusüksuse olemasolu, kuna puudusid konkreetsed elemendid otsustava
mõju teostamise eelduse toetamiseks. Nende põhimõtete rikkumist kinnitasid vaidlustatud otsuse põhjendused 313 ja 315, kus
viidati rikkumise kaasautori ja autori mõistetele. Komisjon kvalifitseeris sel viisil hageja valesti kõnealuse rikkumise kaasautoriks.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et kuna komisjon omistas talle vastutuse kõnealuse rikkumise eest, rikkus komisjon oma tegude eest
vastutamise ja karistuste individuaalsuse põhimõtet.
Karistuste ja sanktsioonide isiklikkuse põhimõtte kohaselt karistatakse füüsilist või juriidilist isikut üksnes asjaolude
eest, mida heidetakse sellele isikule individuaalselt ette (Üldkohtu 13. detsembri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑45/98 ja T‑47/98: Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon, EKL 2001, lk II‑3757, punkt 63), kusjuures seda põhimõtet kohaldatakse kõigis haldusmenetlustes, mis võivad lõppeda
konkurentsinormide alusel sanktsioonidega (Üldkohtu 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑304/02: Hoek Loos
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑1887, punkt 118).
Siiski, nagu ilmneb eespool punktides 45–50 toodud kohtupraktikast, peab see põhimõte arvestama ettevõtja mõistega EÜ artikli 81
tähenduses. Seega kui majandusüksus rikub konkurentsinorme, peab ta isikliku vastutuse põhimõtte kohaselt vastutama selle
rikkumise eest.
Nimelt nagu on juba märgitud eespool punktis 105, ei anna komisjonile õigust adresseerida trahve määrav otsus äriühingute
kontserni emaettevõtjale mitte rikkumisele ässitav side emaettevõtja ja tema tütarettevõtja vahel ega ka seda enam emaettevõtja
seotus nimetatud rikkumisega, vaid asjaolu, et nad moodustavad EÜ artikli 81 tähenduses üheainsa ettevõtja (vt selle kohta
eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Michelin
vs.
komisjon, punkt 292). Seega määrati isiklikult hagejale trahv rikkumise eest, mille toimepanijaks loeti ta ise majanduslike
ja õiguslike seoste tõttu, mis teda ühendasid Arkema France’iga ning mis võimaldasid tal määrata viimase tegevuse turul.
Seega ei riku kõnealuse rikkumise eest hagejale vastutuse omistamine karistuste ja sanktsioonide isiklikkuse põhimõtet.
Selles osas tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 313
ja 315, et komisjon pidas teda valesti rikkumise kaasautoriks või autoriks. Nimelt lisaks asjaolule, et nendes kaalutlustes
ei kvalifitseeri komisjon hagejat selliseks, ilmneb selgelt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduste 367–375, 386, 387, 396
ja 415 koos tõlgendamisest, et ta leidis, et kuna hagejal on otsustav mõju Arkema France’i üle ja et nad kujutavad endast
seega ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, tuli need äriühingud, kes moodustasid ettevõtja EÜ artikli 81 ja kes panid toime
rikkumise, lugeda selle eest vastutavateks.
Järelikult tuleb teise väite neljas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Viies osa, mis puudutab karistuste seaduslikkuse põhimõtte rikkumist
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et kuna komisjon rikkus oma tegude eest vastutamise ja karistuste individuaalsuse põhimõtet, rikkus komisjon
karistuste seaduslikkuse põhimõtet. Ta kinnitab, et teda karistati hoolimata sellest, et puuduvad igasugused õigusnormid,
mille alusel on võimalik karistada rikkumise eest, mida ei ole ettevõtja suhtes tuvastatud. Esiteks on määruse nr 1/2003 artikli 23
lõike 2 kohaselt lubatud komisjonil karistada üksnes ettevõtjaid, kes on „rikkumises osalenud”. Teiseks tuleneb suunistest,
et komisjoni karistamispädevust võib teostada üksnes „[määruses nr 1/2003] ette nähtud piires”.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon rikkus karistuste seaduslikkuse põhimõtet, karistades teda, kuigi määruse nr 1/2003
artikli 23 lõikes 2 ja suunistes ei ole sellist karistust ette nähtud.
Kohtupraktika kohaselt nõuab karistuste seaduslikkuse põhimõte, et seadus määratleks selgelt rikkumised ja nende eest määratavad
karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt
sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (eespool punktis 130 viidatud
kohtuotsus Evonik Degussa
vs.
komisjon ja nõukogu, punkt 39).
Tuleb märkida, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel võib komisjon otsusega määrata
trahvid ettevõtjatele, kes rikuvad nimelt EÜ artiklit 81.
Arvestades eespool punktis 188 viidatud sätteid ning kuna on tuvastatud, et hageja ja tema tütarettevõtja Arkema France moodustasid
ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses, võis komisjon käesoleval juhul karistuste seaduslikkuse põhimõtet rikkumata määrata kooskõlas
eespool punktis 50 viidatud kohtupraktikaga trahvi juriidilistele isikutele, kes on osa sellest ettevõtjast.
Järelikult tuleb teise väite viies osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuues osa, mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et käesolevas asjas on kahel viisil rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, mille kohaselt vastavalt kohtupraktikale
ei tohi sarnaseid olukordi kohelda erinevalt.
Esiteks väidab hageja, et komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna orgaaniliste peroksiidide otsuses ei omistatud
talle vastutust rikkumise eest, milles Arkema France oli osalenud, samas kui kõnealuste asjaolude aset leidmise ajal selles
otsuses Elf Aquitaine’i kontserni juhiti sama moodi nagu vaidlustatud otsuses kõnealuste asjaolude aset leidmise ajal. Selles
osas lisab ta, et komisjon rikkus seetõttu ka õiguskindluse põhimõtet.
Iseäranis märgib hageja, et tagasi tuleb lükata komisjoni argumendid, mille kohaselt asjaolu, et komisjon ei omistanud talle
varem vastutust kõnealuse rikkumise eest, ei takista sellise vastutuse omistamist vaidlustatud otsuses, et tal on ulatuslik
kaalutlusruum trahvide valdkonnas ning et ta ei ole seotud oma varasema otsuste tegemise praktikaga. Esiteks on ebajärjekindel,
et sarnastes olukordades võib komisjon talle vastutuse rikkumise eest omistada või seda mitte teha. Teiseks ei kuulu selline
õigus kaalutluspädevuse hulka, mis on talle antud konkurentsinormide tõhusa kohaldamise tagamiseks, vaid see on puhtalt ja
pelgalt meelevaldne, ilma et seda oleks liidu kohtutel võimalik kontrollida.
Teiseks väidab hageja, et rikutud on ühelt poolt tema enda ja teiselt poolt Akzo Nobel’i ja ELSA võrdse kohtlemise põhimõtet.
Selles osas märgib ta, et kuigi komisjon lähtub vaidlustatud otsuse põhjendustes 378–382 ja 481–483 konkreetsete andmete kogumist,
et toetada otsustava mõju teostamise eeldust seoses EKA ja ELSA‑ga, jätab ta esitamata konkreetsed tõendid tema puhul, et
omistada talle Arkema Finance’i rikkumine. Selline ebavõrdne kohtlemine ei ole mitte millegagi põhjendatud.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab võrdse kohtlemise põhimõte, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja
erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud (vt Euroopa Kohtu 3. mai
2007. aasta otsus kohtuasjas C‑303/05: Advocaten voor de Wereld, EKL 2007, lk I‑3633, punkt 56, ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab hageja esimest etteheidet, mille kohaselt rikkus komisjon nii võrdse kohtlemise põhimõtet kui ka õiguskindluse
põhimõtet, kuna ta ei omistanud talle vastutust kõnealuse rikkumise eest orgaaniliste peroksiidide otsuses, siis tuleb see
põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Ühelt poolt kuna komisjon oli orgaaniliste peroksiidide otsuse ja vaidlustatud otsuse
tegemise vahelisel ajal juba omistanud hagejale vastutuse kolmes otsuses, nimelt monokloroäädikhappe otsus, vesinikperoksiidi
otsus ja metakrülaatide otsus, tuvastatud rikkumiste eest, ei saanud ta tähelepanuta jätta sellise omistamise tingimusi. Teiselt
poolt tuleb meenutada, et nagu on märgitud eespool punktis 60, siis kuna komisjonil on õigus, mitte aga kohustus panna rikkumise
eest vastutus emaettevõtjale ning kuna sellise omistamise tingimused olid käesoleval juhul täidetud, siis pelk asjaolu, et
komisjon ei teinud seda nii orgaaniliste peroksiidide otsuses, ei tähenda, et ta oleks vaidlustatud otsuses kohustatud andma
sama hinnangu.
Lisaks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt on meelevaldne asjaolu, et komisjonil on kaalutlusruum,
mis võimaldab tal tütarettevõtja toime pandud rikkumise selle emaettevõtjale süüks panna. Seega kui komisjonil on eespool
punktis 60 viidatud kohtupraktikaga kooskõlas hindamisruum, et otsustada, kas vastutus rikkumise eest tuleb omistada emaettevõtjale,
siis on samuti tõsi, et tema otsus sellise omistamise kohta ei jää, nagu käesoleval juhul, välja liidu kohtute kontrolli alt,
kes peavad kontrollima, kas vastutuse niisuguse omistamise tingimused on täidetud.
Seega tuleb hageja esimene etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab hageja teist etteheidet, mille kohaselt on teda Akzo Nobel’i ja ELSA‑ga võrreldes vaidlustatud otsuses diskrimineerivalt
koheldud, kuna erinevalt viimastest jättis komisjon esitamata konkreetsed tõendid hageja puhul, selleks et omistada talle
vastutus kõnealuse rikkumise eest.
Esiteks põhineb see etteheide vaidlustatud otsuse valel tõlgendusel. Sarnaselt sellele, kuidas komisjon esitas täiendavad
andmed, et toetada eeldust, et Akzo Nobel’il oli otsustav mõju oma tütarettevõtja EKA üle (vaidlustatud otsuse põhjendus 378)
ning ELSA‑l oma tütarettevõtja Finnish Chemicals’i üle (vaidlustatud otsuse põhjendus 481), tõi komisjon samuti välja andmed,
mis toetavad eeldust, et hagejal oli otsustav mõju Arkema France’i üle (vaidlustatud otsuse põhjenduse 386).
Teiseks isegi kui vaidlustatud otsuses toetas komisjon otsustava mõju teostamise eeldust üksnes seoses Akzo Nobeli ja tema
tütarettevtja EKA puhul ning samuti ELSA ja tema tütarettevõtja Finnish Chemicalsi puhul, mitte aga hageja ja tema tütarettevõtja
puhul, ei sea see kahtluse alla selle otsuse õiguspärasust. Nagu ilmneb eespool punktis 77 esitatud hinnangust, ei pidanud
komisjon toetama seda eeldust, arvestades asjaolu, et Elf Aquitaine’ile kuulus peaaegu kogu osalus tema tütarettevõtjas. Seega
isegi kui eeldada, et need ettevõtjad olid sarnases olukorras, ei saa vaidlustatud otsuse tühistamist kaasa tuua asjaolu,
et komisjon otsustas toetada otsustava mõju teostamise eeldust üksnes neist mõnede puhul.
Järelikult tuleb hageja teine etteheide ning kuues osa tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna teise väite kuus osa tuleb tagasi lükata osaliselt põhjendamatuse, osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt tulemusetuse
tõttu, siis tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.

Kolmas väide, et moonutatud on hageja esitatud andmete kogumit
Poolte argumendid
Hageja väidab, et põhjendused, mis komisjon esitas vaidlustatud otsuse põhjendustes 400–404 selleks, et lükata tagasi hageja
esitatud andmete kogum, annavad tunnistust sellest, et komisjon moonutas teatud andmeid, üldistades neid, tehes oletusi ja
lähtudes tõendamata eeldustest. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 404 asuv komisjoni kinnitus, mille kohaselt vastavad käesoleva
juhtumi asjaolud sellistele oletustele, toetab lisaks fakti, et ta moonutas neid andmeid.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tõdeda, et selle väite toetuseks ei esita hageja ühtegi konkreetset tõendit, mis kinnitaks tema seisukohta,
et komisjon moonutas andmete kogumit, mille ta oli esitanud otsustava mõju teostamise eelduse ümberlükkamiseks. Edasi kuna
hageja väidab sisuliselt, et komisjon leidis valesti, et hageja poolt talle esitatud andmete kogum ei lükka ümber otsustava
mõju teostamise eeldust, siis tuleb jõuda järeldusele, et see väide kujutab endast esimese väite neljanda osa ümbersõnastust
ning järelikult tuleb see tagasi lükata samadel põhjendustel, nagu eespool punktides 95–107 toodud põhjendused, mille kohaselt
otsustati, et hageja esitatud andmete kogum ei võimalda seda eeldust ümber lükata.
Seega tuleb kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Neljas väide, et vaidlustatud otsuses toodud põhjendused on vastuolulised
Hageja väidab, et vaidlustatud otsus sisaldab kolme vastuolu, mille tõttu see on tühine. Vastusena Üldkohtu küsimustele kinnitas
hageja kohtuistungil, et selles osas pidas ta silmas põhjenduse puudumist. See väide koosneb kolmest osast.
Esimene osa, mis käsitleb EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ettevõtja mõiste kohaldamist puudutavate põhjenduste vastuolulisust
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et vaidlustatud otsuses on EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ettevõtja mõiste kohaldamist puudutavates põhjendustes
vastuolu.
Esiteks märgib hageja, et kui vaidlustatud otsuse põhjendustest 1 ja 320 tuleneb, et komisjon leidis, et selle otsuse adressaate
karistati nende osalemise eest kõnealuses rikkumises, siis komisjon märkis samal ajal sama otsuse põhjendustes 69, 384 ja 385
vastuoluliselt, et ta ei osalenud kunagi kõnealuses rikkumises.
Teiseks väidab hageja, et vaidlustatud otsuses on vastuolu põhjendustes, mis puudutavad EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ettevõtja
„tegevusraadiust”, mida komisjon võttis arvesse.
Esiteks luges komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 16 ja 385 Arkema France’i ainsaks ettevõtjaks, kes vastutab rikkumise
eest, samas kui selle otsuse põhjendustes 375 ja 415 leidis ta, et Arkema France’i toime pandud rikkumine tuleb hagejale omistada.
Teiseks esineb vastuolusid vaidlustatud otsuse põhjendustes, mis puudutavad hagejale määratud kahe trahvi summa arvutamist.
Selles osas väidab hageja, et komisjon määras vaidlustatud otsuses talle isikliku trahvi, kuigi ta ei osalenud rikkumises
ega olnud sellest teadlik ning et need kaks talle määratud trahvi arvutati tegevusraadiuste alusel, mis olid vastavad Arkema
France’ile ning mida ta ei saanud kuidagi mõjutada.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab EÜ artiklis 253 nõutav põhjendus olema kohandatud kõnealuse õigusakti olemusega
ja peab näitama selgelt ja ühemõtteliselt õigusakti koostanud institutsiooni arutluskäiku, et huvitatud isik saaks teada vastuvõetud
meetme põhjenduse ja pädev kohus võiks oma järelevalvet teostada. Põhjendus ei pea täpsustama kõiki asjakohaseid faktilisi
ja õiguslikke asjaolusid, kuna küsimust õigusakti põhjenduse kooskõlast EÜ artikliga 253 tuleb hinnata mitte üksnes akti sõnastuse
alusel, vaid ka selle konteksti ja kõiki antud asjasse puutuvaid õigusnorme arvestades (vt Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 63, ja seal viidatud kohtupraktika, ning eespool punktis 178 viidatud
kohtuotsus Hoek Loos
vs
. komisjon, punkt 58).
Samuti tuleneb kohtupraktikast, et juhul kui EÜ artikli 81 kohaldamise otsus puudutab mitut adressaati ja tekitab probleemi
rikkumise süükspanemise seisukohalt, peab see olema piisavalt põhjendatud iga adressaadi osas, eriti nende osas, kes vastavalt
sellele otsusele vastutavad selle rikkumise tagajärgede eest (Üldkohtu 28. aprilli 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑38/92: AWS
Benelux
vs
. komisjon, EKL 1994, lk II‑211, punkt 26). Nii peab komisjoni otsus, selleks et see oleks rikkumise toime pannud tütarettevõtjate
emaettevõtjate osas piisavalt põhjendatud, sisaldama üksikasjalikku ülevaadet põhjendustest, mis toetavad rikkumise nendele
äriühingutele süükspanemist (vt selle kohta Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑327/94: SCA Holding
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1373, punkt 80).
Ilma et oleks vajalik analüüsida vaidlustatud otsuse iga põhjendust, millele hageja viitab, tuleb käesoleval juhul tõdeda,
et eespool punktides 41 ja 42 esitatud vaidlustatud otsuse põhjendustest 386 ja 387 ilmneb üheselt, et just lähtudes järeldusest,
et hageja ja Arkema France moodustasid ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses, otsustas komisjon omistada talle Arkema France’i
toime pandud rikkumise ning määrata talle trahvid.
Isegi kui hageja viidatud vastuolud vaidlustatud otsuse põhjendustes osutusid tõeks, on samuti tõsi, et selles otsuses asuvad
põhjendused võimaldasid esiteks hagejal saada teada tema karistamise ja talle trahvide määramise kaalutlustest, mida kinnitab
asjaolu, et hageja vaidlustab nimelt oma kahes esimese väites vaidlustatud otsuse õiguspärasuse osas, milles komisjon omistas
talle vastutuse kõnealuse rikkumise eest, ning oma kaheksandas ja üheksandas väites asjaolu, et trahv määrati talle Arkema
France’iga solidaarselt ja isiklikult, ning teiseks Üldkohtul teostada oma kontrolli.
Lisaks, niivõrd kui hageja väidab, et põhjenduste vastuolu on tingitud asjaolust, et temale vaidlustatud otsuse artikli 2
punktides c ja e määratud trahvid arvutati Arkema France’ile „omaste tegevusraadiuste” alusel, tuleb see argument põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata. Selles osas tuleb nimelt märkida, et peale asjaolu, et hageja ei ole näidanud, milles seisneb trahvide
sellise arvutamise vastuolulisus, tuleneb isikliku trahvi määramine ja asjaolu, et selline trahv arvutatakse Arkema France’ile
omaste tegevusraadiuste alusel, otseselt suuniste kohaldamisest ning ei vaja vaidlustatud otsuses seega eraldi põhjendamist.
Neil asjaoludel tuleb neljanda väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine osa, mis käsitleb vaidlustatud otsuse põhjenduste vastuolulisust osas, mis puudutab hageja teadlikkust kõnealusest rikkumisest
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et vaidlustatud otsuse põhjenduste vahel on vastuolu seoses sellega, kas ta võis olla teadlik Arkema France’i
toime pandud rikkumisest. Esimesel korral kinnitas komisjon selles otsuses, et hageja oli tingimata teadlik Arkema France’i
tegevusest, kuna hageja ja Arkema France’i töötajad kattusid, seejärel teisel korral märkis ta vaidlustatud otsuse põhjenduses 401
vastuoluliselt, et hageja võis mitte teada oma tütarettevõtja konkurentsivastasest tegevusest.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Osas, milles hageja väidab, et vaidlustatud otsuse teatud põhjendused on vastuolulised asjaolu puhul, et ta oli kõnealusest
rikkumisest teadlik, tuleb tõdeda, et isegi kui sellised vastuolud osutuksid tõeseks, ei mõjuta see asjaolu, et kuna Arkema
France ja hageja moodustasid ühe ettevõtja EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, võis komisjon kooskõlas eespool punktides 45–55
toodud kohtupraktikaga omistada vastutuse kõnealuse rikkumise eest hagejale sõltumata asjaolust, et ta oli sellest teadlik
või et ta osales otseselt selles rikkumises, mis on asjaolu, mida komisjon ei pidanud tõendama. Seega ei mõjuta vaidlustatud
otsuse põhjenduste vastuolulisus igal juhul vaidlustatud otsuse õiguspärasust.
Järelikult tuleb neljanda väite teine osa tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas osa, mis käsitleb põhjenduste vastuolulisust osas, mis puudutab küsimust, milline peab oma laadilt olema emaettevõtja
poolt tütarettevõtja üle teostatav kontroll, selleks et viimase toime pandud rikkumise saaks emaettevõtjale süüks panna
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et vaidlustatud otsuse põhjendustes on kahekordne vastuolu.
Esiteks märgib hageja, et komisjon kinnitab õigesti vaidlustatud otsuse põhjenduses 407, et rikkumise eest vastutuse emaettevõtjale
omistamiseks tuleb tõendada viimase tõhusat kontrolli tema tütarettevõtja kaubanduspoliitika üle. Hageja esitatud andmete
kogumi komisjoni poolt kontrollimisel – nagu see ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 403 ja 404 – selgus, et komisjon
laiendas hageja selle tõhusa kontrolli kohaldamisala tema tütarettevõtja kaubanduspoliitikast kaugemale.
Teiseks väidab hageja, et vaidlustatud otsuse põhjendused 403 ja 404 on vastuolus selle otsuse põhjendusega 413, milles komisjon
kinnitab, et ta tugines vesinikperoksiidi otsuses üksnes eeldusele, et hagejal on otsustav mõju oma tütarettevõtja kaubanduspoliitika
üle.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt oma kahes esitatud etteheites, et vaidlustatud otsuse põhjendustes on vastuolud küsimuses, milline
peab oma laadilt olema emaettevõtja poolt tütarettevõtja üle teostatav kontroll, selleks et komisjon saaks emaettevõtjale
omistada vastutuse rikkumise eest.
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et isegi kui põhjenduste vastuolud vaidlustatud otsuses osutusid tõeks, ei mõjutanud need järeldust,
mille kohaselt ei rikkunud komisjon selles osas oma põhjendamiskohustust, kuna esiteks – nagu ilmneb esimese väite neljanda
osa analüüsimisest (vt eespool punktid 95–107) – oli hagejale antud võimalus saada teada põhjendused, mille tõttu komisjon
järeldas, et hageja esitatud andmed ei võimaldanud ümber lükata otsustava mõju teostamise eeldust, ja järelikult võimalus
vaidlustada nende õiguspärasus, ning teiseks oli Üldkohtul võimalik teostada oma kontrolli.
Seega tuleb neljanda väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu ja neljas väide tervikuna kui osaliselt põhjendamatu ja osaliselt
tulemusetu tagasi lükata.

Viies väide, et rikutud on hea halduse põhimõtet
Poolte argumendid
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon rikkus hea halduse põhimõtet.
Esiteks ei analüüsinud komisjon hoolikalt ja erapooletult kõiki asjassepuutuvaid faktilisi asjaolusid ja iseäranis teavet,
mille hageja esitas talle oma märkustes vastusena vastuväiteteatisele ning mis tõendasid selgelt ja täpset Arkema France’i
majanduslikku iseseisvust turul. Lisaks ei teostanud komisjon isiklikku ja konkreetset kontrolli hageja olukorra üle.
Teiseks seab hea halduse põhimõte komisjonile kohustuse kohaldada ettevõtjatele norme, mida ta kohaldab iseenda suhtes. Vaidlustatud
otsuse põhjenduses 358 meenutas komisjon, et tal on õigus tugineda kaudsete tõendite kogumile, et tõendada rikkumist, samas
kui ta keeldus tegelikult sellest tõendamisviisist käesoleval juhul hageja suhtes. Hageja viitab selles osas esimese väite
neljandale ja viiendale osale.
Kolmandaks väidab hageja, et erinevalt vaidlustatud otsuse põhjenduses 314 komisjoni märgitust nõuab hea halduse põhimõte,
nagu ta kinnitas seda oma märkustes vastusena vastuväiteteatisele, et komisjon peataks vaidlustatud otsuse tegemise, kuni
Euroopa Kohus lahendab hagid, mille ta oli esitanud monokloroäädikhappe otsuse, vesinikperoksiidi otsuse ja metakrülaatide
otsuse peale. Selles osas meenutab hageja, et see, et hagejat kohustatakse esitama uus hagi komisjoni otsuse tühistamiseks,
võib olla vastuolus menetlusökonoomia nõudega, nagu otsustas Üldkohus oma 21. oktoobri 2004. aasta otsuses kohtuasjas T‑36/99:
Lenzig
vs
. komisjon (EKL 2004, lk II‑3597).
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et juhtudel, kui liidu institutsioonidel on oma ülesannete täitmisel kaalutlusõigus,
on ühenduse õiguskorraga haldusmenetlustes antud tagatiste järgimine veelgi suurema tähtsusega. Nende tagatiste hulka kuuluvad
eelkõige pädeva institutsiooni kohustus uurida hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumi puhul tähtsust omavaid asjaolusid
(Euroopa Kohtu 21. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑269/90: Technische Universität München, EKL 1991, lk I‑5469, punkt 14;
Üldkohtu 24. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑44/90: La Cinq
vs
. komisjon, EKL 1992, lk II‑1, punkt 86, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑31/99: ABB Asea Brown Boveri
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑1881, punkt 99).
Käesoleval juhul tuleb eraldi uurida hageja kõiki kolme etteheidet, mille eesmärk on tõendada, et komisjon rikkus hea halduse
põhimõtet.
Esiteks mis puudutab hageja etteheidet, et komisjon ei analüüsinud hoolikalt ja erapooletult andmeid, mille hageja oli esitatud,
et ümber lükata otsustava mõju teostamise eeldus, ning ei analüüsinud tema konkreetset olukorda, siis tuleb see põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata. Lisaks asjaolule, et hageja ei esitanud ühtegi argumenti või eraldi tõendit, mis toetaks seda etteheidet,
tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 396–415, et komisjon analüüsis argumente, mille hageja esitas, et ümber lükata see
eeldus, ning lükkas need argumendid sõnaselgelt tagasi.
Teiseks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja etteheide, mille kohaselt rikkus komisjon sisuliselt hea halduse põhimõtet,
kuna käesoleval juhul ei nõustunud ta tegelikult sellega, et otsustava mõju teostamise eelduse ümberlükkamiseks võib kasutada
kaudsete tõendite kogumit, samas kui komisjon kasutas sellist tõendamisviisi. Selles osas tuleb tõdeda, et nagu on märgitud
esimese väite neljanda osa raames (vt eespool punktid 95–107), siis pärast seda, kui komisjon analüüsis hageja esitatud andmete
kogumi elemente, leidis ta, et need ei lükka ümber otsustava mõju teostamise eeldust. Seega ei ole komisjon kõnealuses osas
rikkunud hea halduse põhimõtet.
Kolmandaks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja etteheide, mille kohaselt oleks komisjon pidanud hea halduse ja
menetlusökonoomia põhimõtte kohaselt peatama tema suhtes algatatud menetluse käesolevas kohtuasjas, kuni Üldkohus lahendab
hagiavaldused, mille ta esitas monokloroäädikhappe otsuse, vesinikperoksiidi otsuse ja metakrülaatide otsuse peale. Kõigepealt
tuleb tõdeda, et lisaks asjaolule, et komisjoni otsuse puhul eeldatakse selle kehtivust seni, kuni see ei ole tühistatud või
kehtetuks tunnistatud (Euroopa Kohtu 15. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑137/92 P: komisjon
vs.
BASF jt, EKL 1994, lk I‑2555, punkt 48), ei kohusta mitte ükski õigusnorm komisjoni peatama otsuste tegemist kohtuasjades,
mis puudutavad erinevaid asjaolusid. Vastupidi hageja kinnitatule ei tulene peale selle eespool punktis 236 viidatud kohtuotsusest
Lenzing
vs
. komisjon (punkt 56), et komisjon oli käesoleval juhul menetlusökonoomia kaalutlustel kohustatud peatama vaidlustatud otsuse
vastuvõtmise seni, kuni Üldkohus lahendab hagiavaldused, mille hageja oli esitanud teiste teda karistavate otsuste peale.
Nimetatud kohtuotsuse punktis 58 tõdes Üldkohus sisuliselt, et kui muudetud on hagi esemeks olevat otsust, on pooltel lubatud
kohandada oma nõudeid selle uue asjaolu ilmnemise tõttu, kuna sellistel asjaoludel „on hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetlusökonoomia
nõudega vastuolus kohustada hagejat esitama Üldkohtule uus tühistamishagi”.
Järelikult tuleb hageja kolmas etteheide ning viies väide tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kuues väide, et rikutud on õiguskindluse põhimõtet
Poolte argumendid
Hageja väidab sisuliselt, et vaidlustatud otsuses seatakse tõsiselt ohtu õiguskindlus, mille suhtes oli tal õiguspärane ootus,
arvestades väljakujunenud kohtupraktikat, millele ta viitas esimese väite raames.
Esiteks põhineb kõnealuse rikkumise eest vastutuse hagejale omistamine vaidlustatud otsuses kriteeriumil, mis on nii uus kui
ka arusaamatu ning mis sõltub komisjoni heast tahtest, kui puuduvad igasugused konkreetsed tõendid emaettevõtja väidetava
sekkumise kohta tema tütarettevõtja kaubanduspoliitikasse.
Teiseks määras komisjon vaidlustatud otsuses esimest korda ja igasuguse õigusliku aluseta hagejale samade asjaolude eest kaks
eraldiseisvat, kuid kumulatiivset trahvi, millest üks määrati talle isiklikult.
Kolmandaks väidab hageja, nagu ta tegi seda juba neljanda väite esimeses osas, et kuna teda Arkema France’iga ühendavad seosed
on sarnased käesolevas kohtuasjas ja asjas, milles komisjon tegi orgaaniliste peroksiidide otsus, siis on arusaamatu, et komisjon
juhindus mõlemas asjas täiesti erinevatest lahendustest.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja etteheide, mille kohaselt rikkus komisjon õiguskindluse põhimõtet,
kuna ta otsustas omistada talle vastutuse kõnealuse rikkumise eest „uue” ja „arusaamatu” kriteeriumi alusel. Ühelt poolt,
nagu on tõdetud eespool punktis 197, omistas komisjon enne vaidlustatud otsuse tegemist hagejale vastutuse rikkumiste eest,
mille eest karistati kolmes otsuses, nimelt monokloroäädikhappe otsus, vesinikperoksiidi otsus ja metakrülaatide otsus. Seega
ei saanud ta õigesti väita, et emaettevõtjale rikkumise eest vastutuse omistamise tingimused ei olnud talle teada. Teiselt
poolt, nagu ilmneb eespool punktides 45–55 esitatud kohtupraktikast, ei ole otsustava mõju teostamise eeldus, millele komisjon
tugines vaidlustatud otsuses hageja karistamiseks, igal juhul „uus” ega „arusaamatu”.
Teiseks mis puudutab hageja etteheidet, mille kohaselt rikkus komisjon õiguskindluse põhimõtet, määrates talle esimest korda
ja igasuguse õigusliku aluseta samade asjaolude eest eraldiseisvat, kuid kumulatiivset trahvi, millest üks määrati isiklikult,
siis tuleb kõigepealt tõdeda, et vastavalt määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud
karistustele võib komisjon otsusega määrata trahvid ettevõtjatele, kes rikuvad EÜ artiklit 81. Kinnitust on leidnud see, et
määruse nr 17 artiklis 15 ja määruse nr 1/2003 artiklis 23 sätestatud sanktsioonide eesmärk on karistada ebaseadusliku tegevuse
eest ning ennetada sellise tegevuse kordumist (vt Üldkohtu 15. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑15/02: BASF
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑497, punkt 218, ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtupraktika kohaselt vastutab rikkumise eest füüsiline või juriidiline isik, kes juhib asjaomast ettevõtjat rikkumise toimepanemise
ajal, isegi kui rikkumise tuvastanud otsuse vastuvõtmise kuupäeval oli selle ettevõtte käitamise vastutus üle antud teisele
isikule (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑279/98 P: Cascades
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑9693, punkt 78).
EÜ artikli 81 alusel tehtud otsuse rakendamiseks ja täitmiseks tuleb see aga adresseerida üksusele, millel on õigusvõime (vt
selle kohta eespool punktis 45 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 59, ja eespool punktis 60 viidatud kohtuotsus PVC II, punkt 978). Seega kui komisjon teeb otsuse EÜ artikli 81
lõike 1 alusel, on ta kohustatud identifitseerima füüsilise või juriidilise isiku või isikud, kellele saab omistada vastutuse
kõnealuse ettevõtja tegevuse eest ja keda saab selle eest karistada ning kellele see otsus adresseeritakse (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 170/83: Hydrotherm Gerätebau, EKL 1984, lk 2999, punkt 11).
Lisaks tuleb meenutada, et suunised, mille komisjon võttis vastu trahvide summa arvutamiseks, tagavad ettevõtjate õiguskindluse,
arvestades et suunised määravad metodoloogia, mille kehtestas enda jaoks komisjon trahvide summa määramiseks (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 8. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑3/06 P: Groupe Danone
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑1331; edaspidi „Euroopa Kohtu otsus Danone”, punkt 23). Ametiasutus ei või konkreetsel juhul nendest
kõrvale kalduda, kui ta ei esita võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas olevaid põhjendusi (Euroopa Kohtu 18. mai 2006. aasta
otsus kohtuasjas C‑397/03 P: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑4429, punkt 91).
Suuniste punktide 9–11 kohaselt toimub trahvi summa kindlaksmääramine kahes etapis. Suuniste punktide 12–26 alusel peab komisjon
kõigepealt kindlaks määrama trahvi põhisumma, mis arvutatakse lähtuvalt kõnealuse ettevõtja müügiväärtuse protsendist, mida
korrutatakse kartellikokkuleppes osalemise kestusega ning millele lisatakse summa, mis vastab teatud protsendile nimetatud
müügiväärtusest, et ära hoida ettevõtjate osalemist kartellikokkulepetes. Seejärel võib komisjon suuniste punktide 27–29 alusel
võtta arvesse asjaolusid, mis toovad kaasa trahvisumma vähendamise või suurendamise. Suuniste punktist 28 tuleneb, et sisuliselt
võib korduvuse eest karistada trahvi põhisumma suurendamisega 100%‑iga rikkumise eest, mis on eelnevalt tuvastatud rikkumisega
samasugune või sarnane. Lisaks näevad suuniste punktid 30 ja 31 ette teatud asjaoludel suurendamise lisasumma. Nimelt suuniste
punkti 30 kohaselt „komisjon pöörab erilist tähelepanu sellele, et oleks tagatud trahvide piisavalt hoiatav mõju” ning „seepärast
võib ta suurendada nendele ettevõtjatele määratavat trahvi, kellel on lisaks rikkumisega seotud kaupade ja teenuste müügile
ka erakordselt suur käive”. Selles osas tuleb meenutada, et Üldkohus on tõdenud, et kui ettevõtja, kelle kogukäive on tunduvalt
suurem kartelli teiste osaliste käibest, suudab leida kergemini vajalikud rahalised vahendid oma trahvi tasumiseks, võib komisjon
sellel alusel suurendada nimetatud trahvi, et tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta
otsus liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 kuni T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01: Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑1181, punkt 241).
Käesoleval juhul tuleb ühelt poolt märkida, et nagu ilmneb eespool punktidest 18–23, määras komisjon vaidlustatud otsuses
vastavalt suuniste sätetele, mille sisu on kokku võetud eespool punktis 253, trahvi esiteks Arkema France’ile ja hagejale
solidaarselt summas 22 700 000 eurot, mis vastab trahvi põhisummale (vt selle otsuse artikli 2 punkt c), teiseks ainult Arkema
France’ile summas 20 430 000 eurot, mis vastab trahvi põhisumma korduvuse alusel suurendamisele 90% (selle otsuse artikli 2
punkt d) ja kolmandaks ainult hagejale summas 15 890 000 eurot (vt selle otsuse artikli 2 punkt e), mis vastab trahvi põhisumma
70‑protsendilisele suurendamisele, mis on seotud tema muu käibe suurusega peale rikkumisega seotud kaupade käibe.
Teiselt poolt tuleb rõhutada, et kuigi hageja ja Arkema France moodustasid kõnealuse rikkumise toimepanemise ajal ettevõtja
EÜ artikli 81 tähenduses, ei olnud seda ettevõtjat enam vaidlustatud otsuse tegemise ajal olemas, kuna nagu on märgitud eespool
punktis 1, ei kontrollinud hageja Arkema France’i enam alates 2006. aastast.
Neil asjaoludel on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikega 2 kooskõlas see, et komisjon võis esiteks määrata trahvi solidaarselt
hagejale ja Arkema France’ile, kes olid vaidlusaluste asjaolude aset leidmise ajal kaks äriühingut, kes moodustasid ettevõtja
EÜ artikli 81 tähenduses ning pidid vastutama kõnealuse rikkumise eest, ja teiseks eespool punktid 255 toodud asjaolu arvesse
võtmiseks suurendama suuniste punkti 30 alusel trahvi põhisummat üksnes hageja puhul, kelle eriti suur käive – nagu komisjon
tuvastas õigesti vaidlustatud otsuse põhjendustes 548 ja 549 – teiste karistatud üksustega võrreldes vaidlustatud otsuse tegemise
ajal võimaldas tal kergemini leida vajalikud rahalised vahendid trahvi tasumiseks.
Seega tegutses komisjon, kui ta määras Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt trahvi, mille summat suurendas ta hageja
puhul veel 70%, kooskõlas trahvisumma kindlaksmääramise pädevusega, mis on tal määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel
ning mida kohustub ta kasutama vastavalt suunistele. Hageja etteheide, et komisjon rikkus õiguskindluse põhimõtet, määrates
talle ilma õigusliku aluseta kaks eraldiseisvat, kuid kumulatiivset trahvi, tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmandaks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja etteheide, mille kohaselt rikkus komisjon õiguskindluse põhimõtet
„muutuvgeomeetriaga kaalutluse” tõttu, mida ta kasutas vaidlustatud otsuses ja vesinikperoksiidi otsuses. Lisaks asjaolule,
et nendes kahes otsuses omistas komisjon sarnaselt vastutuse kõnealuste rikkumiste eest hagejale otsustava mõju teostamise
eelduse alusel, tuleb igal juhul meenutada, et nagu see tuleneb eespool punktis 60 toodud kohtupraktikast, siis isegi kui
komisjon ei omistanud sel viisil vastutust varasemas otsuses, ei takista miski tal seda teha hilisemas otsuses.
Seega tuleb kuues väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Seitsmes väide, et võimu on kuritarvitatud
Poolte argumendid
Hageja väidab, et sellega, et komisjon omistas talle vastutuse kõnealuse rikkumise eest ning määras talle kaks kumulatiivset
trahvi, kuritarvitas komisjon võimu, mis tal on määruse nr 1/2003 alusel. Nimelt kaldusid talle määratud karistused kõrvale
määruse kohasest õiguspärasest eesmärgist, kuna komisjon püüdis maksimaalselt karistada ühte teist ettevõtjat, kes ei olnud
hageja, vaid käesoleval juhul tema tütarettevõtja, kes möönis oma vastutust kõnealuses rikkumises.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on otsuse puhul võimu kuritarvitamisega tegemist vaid juhul, kui objektiivsetest, asjakohastest
ja kooskõlas olevatest andmetest nähtub, et otsus on vastu võetud muudel eesmärkidel kui need, milleks see peaks mõeldud olema
(vt Üldkohtu 16. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑133/95 ja T‑204/95: IECC
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑3645, punkt 188, ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks osas, milles hageja väidab sisuliselt, et komisjon kuritarvitas võimu, omistades talle vastutuse kõnealuse rikkumise
eest, siis tuleb meenutada, et nagu on analüüsitud esimese väite viie osa raames, võis komisjon õigesti vastutust sel viisil
omistada, kuna Arkema France ja hageja olid üks ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses.
Teiseks osas, milles hageja väidab sisuliselt, et komisjon kuritarvitas võimu, määrates talle vaidlustatud otsuse artikli 2
punktis e isikliku trahvi, siis tuleb meenutada, et nagu seda on tõdetud kuuenda väite teise etteheite raames (vt eespool
punktid 249–257), suurendas komisjon määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel ning kooskõlas suuniste punktiga 30 trahvi
põhisummat üksnes hagejal.
Seega tuleb seitsmes väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kaheksas väide, et hagejale isikliku trahvi määramine on põhjendamatu
Poolte argumendid
Hageja väidab sisuliselt, et talle vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis e määratud trahv on õiguslikult põhjendamatu.
Esiteks leiab hageja, et talle määratud trahvil summas 15 890 000 eurot puudub õiguslik alus ning see rikub paljusid ühenduse
õiguse sätteid ja põhimõtteid.
Esiteks on hagejale isikliku trahvi määramine vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1 ning määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikega 2.
Ühelt poolt ei ole Arkema France’iga majandusüksuse puudumise tõttu hagejale isikliku trahvi määramine põhjendatud, kuna ta
ei osalenud kõnealuses rikkumises. Teiselt poolt on vastuoluline väita, et hageja ja Arkema France moodustavad ühe ja sama
ettevõtja, ning karistada isiklikult neist esimest, mis viib selleni, et tunnistatakse kahe ettevõtja olemasolu samas kontsernis.
Lisaks toob üksnes otsene osalemine rikkumises kaasa vastutuse, mille tõttu tuleb määrata isiklik karistus. Kohtuistungil
märkis hageja samuti, et selline trahv viib sama rikkumise eest kaks korda karistamiseni, mis on vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste
hartaga.
Teiseks rikub hagejale isikliku trahvi määramine suuniste punkti 30, kuna see punkt jätab võimaluse suurendada „ettevõtjatele
määratavat trahvi” ning et käesoleval juhul oli ainus „oluline” ettevõtja Elf Aquitaine’i kontsernis Arkema France.
Kolmandaks leiab hageja kõigepealt, et talle määratud isiklik trahv rikub igasuguse õigusliku aluse puudumise tõttu süütuse
presumptsiooni ning juriidilise isiku iseseisvuse, õiguspärasuse, oma tegude eest vastutamise ja karistuste individuaalsuse
põhimõtet. Lisaks rikkus komisjon selles osas teist korda seaduslikkuse põhimõtet, kuna suuniste punktis 30 ei ole täpsustatud
„hoiatava mõju nimel trahvi suurendamise” arvutamise parameetreid. Hagejale määratud trahvisumma suurendamine 70% ei põhine
seega õiguslikul alusel ning rikub seaduslikkuse põhimõtet, mille kohaselt peab karistusõigusakt olema piisavalt täpne. Kohtuistungil
märkis hageja samuti, et suunistel ei ole igal juhul õigusnormi õigusjõudu.
Teiseks väidab hageja, et kuna komisjon rajas vaidlustatud otsuse põhjendustes 545–549 Arkema France’ile määratud isikliku
trahvi väidetavale vajadusele tagada hoiatav mõju, „kuna ettevõtjal oli lisaks rikkumisega seotud kaupade ja teenuste müügile
suur kogukäive”, siis rikkus komisjon ühenduse õigust kahekordselt.
Esiteks on ühelt poolt ebaõiglane määrata hagejale hoiatamise tagamiseks isiklik trahv, samas kui seda trahvi arvutati Arkema
France’ile määratud trahvi põhisumma alusel, mida on juba hoiatamise tagamiseks eraldi suurendatud. Teiselt poolt ei ole hagejale
isikliku trahvi määramine asjakohane, kuna ettevõtjat, mille komisjoni arvates Arkema France ja hageja moodustasid, ei ole
enam alates 2006. aastast olemas. Lisaks kui hoiatamine on tegur, mida komisjon võib trahvi summa arvutamisel arvesse võtta,
ei ole see siiski trahvi enda õiguslik alus.
Teiseks leiab hageja, et komisjon ei saanud tugineda ainult tema kogukäibele, et määrata talle isiklik trahv, vaid ta oleks
pidanud üksnes arvesse võtma kõnealuse toote käibe väikest osakaalu ettevõtja kogukäibes, et kindlaks määrata trahvi summa.
Selles osas meenutab ta, et kohtupraktika kohaselt on ettevõtja kogukäibe olulisus vaid ligikaudne ja ebatäiuslik kriteerium
trahvisumma kindlaksmääramisel. Kuna ta ei olnud naatriumkloraadi turul EMP‑s, on tema majanduslik võime kahjustada konkurentsi
täiesti olematu.
Kolmandaks kinnitab hageja, et komisjon ei saanud tugineda metakrülaatide otsusele, et põhjendada talle isiklikult määratud
trahvi vajadust, kuna nimetatud otsuse peale on käesoleval ajal esitatud Üldkohtusse tühistamishagi.
Neljandaks väidab hageja, et ebaõiglane on arvutada talle isiklikult määratud trahvi vaidlustatud otsuse põhjendustes 511–523
toodud raskuse, kestuse ja hoiatava mõju teguritest lähtuvalt, mille parameetrid jäävad talle arusaamatuks, kuna ta ei olnud
teadlik kõnealusest rikkumisest ning ei saanud mõjutada neid parameetreid.
Viiendaks ei võtnud komisjon vaidlustatud otsuses hagejale isiklikult määratud trahvi arvutamisel piisavalt arvesse nelja
tegurit. Kõigepealt oleks komisjon pidanud arvesse võtma asjaolu, et Arkema France oli kõnealuse rikkumisega seotud lühema
aja kui EKA ja Finnish Chemicals. Edasi oleks komisjon pidanud arvesse võtma vaidlustatud otsuse põhjenduses 401 toodud kergendavat
asjaolu võimaliku hooletuse kohta, mida hageja oma tütarettevõtja suhtes üles näitas. Lisaks oleks tulnud arvesse võtta menetlusnormi
rikkumisi, mis kujutavad hageja teises väites loetletud põhiõiguste rikkumist. Viimaks oleks komisjon pidanud arvesse võtma
Arkema France’i koostööd haldusmenetluses.
Kuuendaks rikub hagejale isikliku trahvi määramine võrdse kohtlemise põhimõtet kahekordselt.
Esiteks on hageja vaidlustatud otsuses käsitletavate teiste emaettevõtjate, nimelt Akzo Nobel’i, ELSA ja Uralita seas ainus
emaettevõtja, kellele võidakse hoiatava mõju tagamiseks määrata isiklik trahv, samas kui selle trahvi puhul võeti ebaõiglaselt
kaks korda arvesse hoiatavat mõju.
Teiseks märgib hageja, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 524 tuleneb, et komisjon ümardas Arkema France’ile ja temale endale
määratud trahvi põhisummat allapoole vaid 54 000 eurot, samas kui Finnish Chemicals’ile ja EKA‑le määratud trahvide põhisummasid
ümardati allapoole vastavalt 660 000 eurot ja 213 500 eurot. Hagejale isiklikult määratud trahv arvutati nimelt selle esimese
baassumma alusel.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Hageja vaidleb sisuliselt vastu trahvile summas 15 890 000 eurot, mille komisjon määras talle vaidlustatud otsuse artikli 2
punkti e alusel. Selle raames esitab ta kuus etteheidet.
Oma esimeses etteheites esitab hageja kolm argumenti, mille kohaselt puudub komisjonil talle isikliku trahvi määramiseks õiguslik
alus.
Esiteks osas, milles hageja väidab, et talle vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis e määratud trahv 15 890 000 eurot ei põhine
ühelgi õiguslikul alusel ja rikub EÜ artikli 81 lõiget 1 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2, kuna Arkema France’iga
puudub majandusüksus, ning et selle trahvi määramine rikub suuniste punkti 30, kuna see punkt viitab vaid võimalusele suurendada
„ettevõtjatele määratavat trahvi”, ning et käesoleval juhul on ainus „oluline” ettevõtja Elf Aquitaine’i kontsernis Arkema
France, siis tuleb tõdeda, et see argument kujutab endast kuuenda väite teise etteheite ja seitsmenda väite ümbersõnastamist,
mis tuleb tagasi lükata samadel põhjendustel, nagu eespool punktides 249–257 ja 264 toodu. Vastavalt trahvisumma kindlaksmääramise
pädevusele, mis on komisjonil määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel, mida ta peab kohaldama kooskõlas suuniste sätetega,
suurendas ta hageja trahvi põhisummat 70%, võttes arvesse asjaolu, et tema eriti suur käive vaidlustatud otsuse tegemise ajal
võimaldas tal kergemini leida vajalikud rahalised vahendid trahvi tasumiseks.
Teiseks mis puudutab hageja argumenti, mille kohaselt temale määratud trahv summas 15 890 000 eurot rikub süütuse presumptsiooni
ning juriidilise isiku iseseisvuse, oma tegude eest vastutamise ja karistuste individuaalsuse põhimõtet, siis tuleb märkida,
et lisaks asjaolule, et tema viidatud rikkumisi ei kinnita ükski konkreetne argument, tuleb see argument tagasi lükata samadel
põhjendustel kui need, mis on esitatud esimese väite teises osas (vt eespool punktid 69–73) ning teise väite kolmandas (vt
punktid 167–174), neljandas (vt eespool punktid 177–183) ja viiendas (vt eespool punktid 186–190) osas. Kuna Arkema France
ja hageja moodustasid ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses, võis komisjon, ilma et ta oleks rikkunud juriidilise isiku iseseisvuse,
süütuse presumptsiooni, oma tegude eest vastutamise ja karistuste individuaalsuse põhimõtet, suurendada üksnes hageja trahvi
põhisummat tema eriti suure käibe alusel vaidlustatud otsuse tegemise ajal.
Kolmandaks mis puudutab hageja argumenti, et seaduslikkuse põhimõtte rikkumist iseloomustab käesoleval juhul ka see, et suuniste
punktis 30 ei ole piisavalt täpselt täpsustatud, et trahvi põhisummat võib 70% suurendada sellise asjaolu korral, siis tuleb
meenutada, et ühelt poolt ei ole suunised trahvisumma kindlaksmääramise õiguslik alus, vaid need täpsustavad üksnes määruse
nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaldamist (vt analoogia alusel eespool punktis 252 viidatud Euroopa Kohtu otsus Danone, punkt 28),
ja teiselt poolt kui trahvi põhisumma määratakse kindlaks rikkumise alusel, võetakse rikkumise raskuse aluseks palju teisi
tegureid, mille osas on komisjonil hindamisruum (eespool punktis 252 viidatud Euroopa Kohtu otsus Danone, punkt 25). Seega
võis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel ning kooskõlas suuniste punktiga 30, mida komisjon peab kohaldama
oma kaalutlusõiguse teostamisel, suurendada hageja trahvi põhisummat 70% asjaolu alusel, et teiste käesoleval juhul karistatud
üksustega võrreldes oli tal oma eriti suure käibe tõttu võimalik kergemini leida vajalikud rahalised vahendid trahvi tasumiseks.
Seega ei rikkunud komisjon käesoleval juhul tegutsedes seaduslikkuse põhimõtet. Hageja esimene etteheide tuleb järelikult
põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Oma teises etteheites vaidlustab hageja sisuliselt isikliku trahvi summa, mis määrati talle vaidlustatud otsuse artikli 2
punktis e.
Esiteks mis puudutab hageja argumenti, mille kohaselt on sisuliselt „ebaõiglane” määrata talle isiklik trahv hoiatamise tagamiseks,
samas kui see trahv arvutatakse solidaarselt Arkema France’ile ja hagejale määratud trahvi põhisumma alusel ning kui seda
trahvi on juba eraldi suurendatud hoiatamise tagamiseks, siis tuleb meenutada, et nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 523,
solidaarselt hagejale ja Arkema France’ile määratud trahv summas 22 700 000 eurot vastab trahvi põhisummale, mis kooskõlas
suuniste punktiga 25 sisaldab lisasummat 19% Arkema France’i müügiväärtusest (vt eespool punkt 18) „eesmärgiga hoida ära ettevõtjate
igasugust soovi osaleda hindade määramise, turu jagamise ja tootmise piiramise horisontaalkokkulepetes”. Seevastu üksnes hagejale
määratud trahv summas 15 890 000 eurot vastab 70%‑le trahvi põhisummale ning puudutab vastavalt suuniste punktile 30 seda,
et ettevõtjate puhul, kellel on lisaks rikkumisega seotud kaupade ja teenuste müügile ka erakordselt suur käive, „oleks tagatud
trahvide piisavalt hoiatav mõju”.
Seega tuleb tõdeda, et ühelt poolt Arkema France’i müügiväärtuse 19% suurune lisasumma, mida võetakse suuniste punkti 25 kohaselt
arvesse trahvi põhisumma arvutamisel, ning teiselt poolt nende suuniste punkti 30 alusel hageja trahvi eraldi suurendamine
vastavad hoiatamise tagamise kahele eraldiseisvale eesmärgile, mida komisjon võib õigesti arvesse võtta hagejale määratava
trahvi kindlaksmääramisel. Hageja vastav argument tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks tuleb tagasi lükata argument osas, milles hageja väidab, et komisjon oleks pidanud üksnes arvesse võtma kõnealuse
toote käibe väikest osakaalu ettevõtja kogukäibes, et kindlaks määrata talle isiklikult määratud trahvi summa. Nimelt nagu
tuleneb suuniste punktist 30, on konkreetselt juhul, kui kõnealuse ettevõtja käibe kogusumma ületab „erakordselt” kartellikokkuleppega
seotud kaupade müügiväärtust, komisjonil õigus määrata hoiatamise tagamiseks lisasumma.
Järelikult tule hageja teine etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Oma kolmandas etteheites kinnitab hageja, et komisjon ei saanud tugineda metakrülaatide otsusele, et põhjendada talle isiklikult
määratud trahvi vajadust, kuna nimetatud otsuse peale on käesoleval ajal esitatud Üldkohtusse tühistamishagi. Selles osas
tuleb ühelt poolt märkida, et nagu tuleneb eespool punktis 241 viidatud kohtupraktikast eeldatakse, komisjoni otsuse puhul
selle kehtivust seni, kuni see ei ole tühistatud või kehtetuks tunnistatud. Seega ei keela ükski õigusnorm, et komisjon viitab
vaidlustatud otsuses oma kaalutluste põhjendamiseks metakrülaatide otsusele. Teiselt poolt igal juhul, isegi kui liidu kohtud
tühistavad metakrülaatide otsuse, ei mõjuta see vaidlustatud otsuse õiguspärasust, kuna nagu on märgitud eespool punktides 256
ja 257, määras komisjon määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel ja vastavalt suuniste punktile 30 käesolevas asjas hagejale
isikliku trahvi.
Järelikult tuleb hageja kolmas etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Oma neljandas etteheites väidab hageja, et ebaõiglane on arvutada talle isiklikult määratud trahvi Arkema France’ile omastest
raskuse, kestuse ja hoiatava mõju teguritest lähtuvalt, mille parameetrid jäävad talle arusaamatuks, tehes seda isegi siis,
kui ta ei olnud teadlik kõnealusest rikkumisest ning ei saanud mõjutada neid parameetreid.
Selles osas tuleb tõdeda, et hageja ei esita ühtegi argumenti ega tõendit, mis seaks kahtluse alla selle, et – nagu on tõdetud
eespool punktides 256 ja 257 – komisjon määras käesolevas asjas hagejale isikliku trahvi määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2
alusel ja vastavalt suuniste punktile 30. Asjaolu, kas viimane oli kõnealusest rikkumisest teadlik ja kas talle määratud isiklik
trahv põhineb Arkema France’i puudutavatel andmetel, ei sea seda järeldust kahtluse alla.
Järelikult tuleb neljas etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Oma viiendas etteheites väidab hageja, et komisjon jättis talle määratud isikliku trahvi arvutamisel arvesse võtmata neli
tegurit. Hageja arvates oleks ta pidanud arvesse võtma esiteks asjaolu, et Arkema France oli kõnealuse rikkumisega seotud
lühema aja kui EKA ja Finnish Chemicals, teiseks kergendavat asjaolu, mida komisjon möönis vaidlustatud otsuse põhjenduses 401
ning mis puudutab võimalikku hooletust, mida hageja oma tütarettevõtja suhtes üles näitas, kolmandaks menetlusnormi rikkumisi,
mis kujutavad teises väites loetletud põhiõiguste rikkumist, ja neljandaks Arkema France’i koostööd haldusmenetluses.
Selles osas tuleb meenutada, et nagu on märgitud eespool punktis 254, vastab hagejale määratud trahv summas 15 890 000 eurot
eranditult suuniste punktis 30 ette nähtud trahvi põhisumma suurendamisele 70%. Isegi kui eespool punktis 297 loetletud asjaolud
oleksid tõeks osutunud, ei pidanud komisjon neid üldsegi arvesse võtma, et kasutada sellist suurendamise määra.
Seega tuleb viies etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Oma kuuendas etteheites väidab hageja, et asjaolu, et talle määrati isiklik trahv, rikub võrdse kohtlemise põhimõtet kahekordselt.
Esiteks väidab hageja, et võrdse kohtlemise põhimõtet rikuti sellega, et ta on vaidlustatud otsuses käsitletavate teiste emaettevõtjate,
nimelt Akzo Nobel’i, ELSA ja Uralita seas ainus emaettevõtja, kellele võidakse määrata suuniste punkti 30 alusel isiklik trahv,
samas kui selle trahvi puhul võeti ebaõiglaselt kaks korda arvesse hoiatavat mõju.
Selles osas tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt nõuab võrdse kohtlemise põhimõte, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks
erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud (vt eespool
punktis 196 viidatud kohtuotsus Advocaten voor de Wereld, punkt 56, ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et nagu komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjendustes 548 ja 549, ilma et hageja oleks sellele
vastu vaielnud, oli hageja käive oluliselt suurem teistest ettevõtjatest, kellele vaidlustatud otsuses trahv määrati, kuna
hageja käive oli 139 389 miljonit eurot, samas kui EKA, ELSA ja Uralita käive oli vastavalt 550 miljonit eurot, 509 000 eurot
ja 1095 miljonit eurot. Seega ei olnud hageja oma oluliselt suurema käibe osas teiste karistatud ettevõtjatega võrreldes nendega
sarnases olukorras, millega on põhjendatud see, et komisjon kohtles hagejat nendest ettevõtjatest erinevalt.
Järelikult ei ole komisjon rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta kooskõlas suuniste punktiga 30 suurendas hagejale
määratud trahvi. Seega tuleb hageja esimene argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks mis puudutab hageja argumenti, mille kohaselt tuleb vaidlustatud otsuse põhjendusest 524, et komisjon ümardas talle
Arkema France’iga solidaarselt määratud trahvi summat allapoole üksnes 54 000 euro võrra, samas kui Finnish Chemicals’ile
ja EKA‑le määratud trahvide summasid ümardati allapoole vastavalt 666 000 euro ja 213 500 euro võrra, siis tuleb kõigepealt
meenutada, et suuniste punkti 26 kohaselt „kasutab komisjon põhisumma kindlaksmääramisel ümardatud arvandmeid”.
Edasi, nagu tuleneb komisjoni vastusest Üldkohtu kirjalikele küsimustele ning sisedokumendist, mille ta sellega seoses esitas,
selgitades meetodit, mida ta kasutas vaidlustatud otsuses kõnealustele üksustele määratud trahvide summade ümardamiseks allapoole,
siis tuleb esiteks tõdeda, et komisjon vähendas EKA ja Akzo Nobel’i trahvisummat 116 243 541 eurolt 116 000 000 eurole, Finnish
Chemicals’i trahvisummat 68 773 445 eurolt 68 000 000 eurole, ELSA trahvisummat 42 322 120 eurolt 42 000 000 eurole, Arkema
France’i ja hageja trahvisummat 22 754 400 eurolt 22 700 000 eurole ning viimaks Aragonesas’e ja Uralita trahvisummat 9 969 300 eurolt
9 900 000 eurole. Teiselt poolt tuleneb nendest allapoole ümardamistest, nagu komisjon selles dokumendis sisuliselt selgitab,
et iga asjaomase trahvi summat ümardas ta allapoole kuni madalama miljoni euroni, kui allapoole ümardamine ei toonud kaasa
selle trahvi summast üle 2% vähendamist, ning kuni madalama saja tuhande euroni juhtudel, kui allapoole ümardamine miljoni
euroni oleks kaasa toonud selle trahvi vähendamise üle 2%.
Seega kui EKA ja Akzo Nobel’i, Finnish Chemicals’i ja ELSA trahvi vähendati, see tähendab vastavalt summas 243 541 eurot,
773 445 eurot ja 322 120 eurot, mis on absoluutarvudes palju rohkem, kui seda tehti suuniste punkti 26 alusel ühelt poolt
Arkema France’i ja hageja ning teiselt poolt Aragonesas’e ja Uralita puhul, nimelt vastavalt 54 400 eurot ja 69 300 eurot,
siis on samuti tõsi, et komisjoni kasutatud meetodit kohaldati ühetaoliselt iga ettevõtja puhul, keda karistati, ning et see
meetod on objektiivselt põhjendatud, kuna komisjon võis oma kaalutlusõigusest tulenevalt trahvisumma kindlaksmääramisel leida,
et nende trahvide summade ümardamine allapoole ei tohi igal juhul endaga kaasa tuua trahvi vähendamist üle 2%.
Järelikult tuleb tõdeda, et komisjon ei rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta ümardas allapoole hagejale ja Arkema
France’ile solidaarselt määratud trahvi summat. Eespool toodud kaalutlusi kogumis arvestades tuleb kaheksas väide tervikuna
põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Üheksas väide, et rikutud on neid põhimõtteid ja norme, mis reguleerivad Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt määratud
trahvi arvutamist
Hageja vaidlustab sisuliselt trahvisumma, mis määrati talle vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis c Arkema France’iga solidaarselt.
See väide koosneb kahest osast.
Esimene osa, mis puudutab vigu Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt määratud trahvi summa arvutamises
–       Poolte argumendid
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon jättis talle Arkema France’iga solidaarselt vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis c
määratud trahvi summa arvutamisel arvesse võtmata teatud elemendid.
Esiteks vaidlustab hageja vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis c talle Arkema France’iga solidaarselt määratud trahvi summa,
viidates neljale argumendile, mille ta esitas kaheksanda väite viiendas etteheites, milles ta vaidles vastu trahvile, mis
määrati talle vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis e (vt eespool punkt 297). Seega väidab ta esiteks, et komisjon oleks pidanud
arvesse võtma asjaolu, et Arkema France oli seotud kõnealuse rikkumisega lühema aja kui EKA ja Finnish Chemicals. Teiseks
oleks komisjon pidanud arvesse võtma vaidlustatud otsuse põhjenduses 401 toodud kergendavat asjaolu võimaliku hooletuse kohta,
mida hageja oma tütarettevõtja suhtes üles näitas. Kolmandaks oleks komisjon pidanud arvesse võtma menetlusnormi rikkumisi,
mis kujutavad tema teises väites loetletud põhiõiguste rikkumist. Neljandaks leiab hageja, et komisjon oleks pidanud arvesse
võtma Arkema France’i koostööd haldusmenetluses.
Teiseks viitab hageja esimesele argumendile, mille ta esitas kaheksanda väite kuuendas etteheites (vt eespool punkt 278) ja
millega ta väidab, et komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna temale üksi määrati isiklik trahv, samas kui teistele
emaettevõtjatele määrati vaidlustatud otsuses üksnes trahv solidaarselt oma tütarettevõtjatega.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Esiteks mis puudutab hageja nelja argumenti, milles hageja ei nõustu vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis c määratud trahvi
summa arvutamisega, siis tuleb esiteks põhjendamatuse tõttu tagasi lükata tema argument, mille kohaselt tuleb seda trahvi
vähendada asjaolu tõttu, et hageja oli seotud kõnealuse rikkumisega lühema aja kui EKA ja Finnish Chemicals. Selles osas tuleb
nimelt tõdeda, et nagu vaidlustatud otsuse põhjendusest 522 sõnaselgelt ilmneb, võttis komisjon kooskõlas suuniste punktiga 24
arvesse Arkema France ja hageja puhul kordajat 5, mis vastab kartellikokkuleppes nende osalemise kestusele pikkusega 4 aastat
ja 8 kuud, samas kui ta kohaldas kordajat 5,5 EKA ja tema emaettevõtja ning Finnish Chemicals’i ja tema emaettevõtja puhul
nende osalemise tõttu kõnealuses rikkumises 5 aasta ja 4 kuu pikkusel ajavahemikul. Seega tuleb hageja vastav argument põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.
Teiseks osas, milles hageja tugineb kergendavale asjaolule, mida komisjon tema puhul vaidlustatud otsuse põhjenduses 401 tunnistas
ja mis tuleneb „võimalikust hooletusest”, mida ta oma tütarettevõtja suhtes üles näitas, tuleb ühelt poolt tõdeda, et see
argument põhineb selle põhjenduse valesti mõistmisel. Vastupidi hageja väidetule ei leia komisjon siiski selles põhjenduses,
et hooletus, mida hageja näitas üles oma tütarettevõtja tegevuse kontrollimisel, kujutab endast kergendavat asjaolu, vaid
vastupidi, et „hooletus, mille puudumist näitasid oma ülesannete täitmisel üles [Arkema France’i] ja [hageja] juhatus, mis
nähtub täpsemalt asjaolust, et mõlema äriühingu põhikirjajärgsed organid ja juhtorganid jätsid väidetavalt tähelepanuta oma
töötajate tegevuse, ei saa anda neile argumenti, et vabaneda vastutusest oma tegevuse eest”. Teiselt poolt ei esita hageja
igal juhul ühtegi argumenti, et toetada oma pretensiooni, mille kohaselt leidis komisjon valesti, et tema „võimalik hooletus”
tema tütarettevõtja üle järelevalve teostamisel põhjendaks trahvi vähendamist. Järelikult tuleb see argument põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.
Kolmandaks, mis puudutab hageja argumenti, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma tema nende põhiõiguste rikkumisi, mille
ta tõi välja oma teises väites, selleks et vähendataks tema trahvi, mis talle määrati solidaarselt Arkema France’iga, siis
tuleb meenutada, et nagu seda tõdeti selle väite analüüsimisel (vt eespool punkt 204, ei ole komisjon toime pannud ühtegi
hageja viidatud rikkumist. Seega tuleb nimetatud argument samuti põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljandaks tuleb seoses argumendiga, mille kohaselt komisjon oleks pidanud arvesse võtma Arkema France’i koostööd haldusmenetluses,
tõdeda, et hageja ei too käesolevas väites esile ühtegi konkreetset argumenti, milles ta vaidleks vastu vaidlustatud otsuse
põhjendustes 543 ja 544 ning 561–580 asuvatele komisjoni hinnangutele, mille kohaselt ei ole Arkema France’i pakutava koostööga
sisuliselt põhjendatud see, et tema trahvi vähendatakse 2002. aasta koostööteatise kohaldamise raames või väljaspool seda.
Seega tuleb nimetatud argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks mis puudutab hageja argumenti, mille kohaselt rikkus komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet osas, milles teiste emaettevõtjate
hulgas määrati üksnes hagejale isiklik trahv, siis tuleb see põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nimelt tuleb meenutada, et
hagejale vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis e määratud trahv – nagu tõdeti kuuenda väite raames (vt eespool punkt 254)
– vastab talle nimetatud otsuse artikli 2 punktis c solidaarselt Arkema France’iga määratud trahvi põhisumma 70% suurendamisele
asjaolu tõttu, et tema käive, mis oli eriti suur teiste karistatud üksustega võrreldes vaidlustatud otsuse tegemise ajal,
võimaldas tal kergemini leida vajalikud rahalised vahendid selle trahvi tasumiseks. Kuna vaidlus puudub selles, et teistel
ettevõtjatel, keda karistati vaidlustatud otsuses, ei ole sellist suurendamist põhjendavat käivet, siis tuleb tõdeda, et hageja
ei olnud nende äriühingutega sarnases olukorras, mille tõttu oleks komisjon pidanud neid kohtlema ühtemoodi.
Järelikult tuleb üheksanda väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist seoses Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt määratud trahviga
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, arvestades asjaolu, et talle ja Arkema France’ile solidaarselt
määratud trahv on kõige suurem nende hulgas, mis määrati vaidlustatud otsuses karistatud ettevõtjatele.
Esiteks, nagu hageja ka oma kaheksanda väite kuuenda etteheite raames leidis (vt eespool punkt 279), oli talle endale ja Arkema
France’ile solidaarselt määratud trahvi põhisumma ümardamine allapoole väiksem Finnish Chemicals’ile ja EKA‑le määratud trahvide
põhisummade ümardamisest.
Teiseks ei võetud Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt määratud trahvi puhul vastavalt suunistele piisavalt arvesse
kahte tegurit. Esiteks jättis komisjon piisavalt arvesse võtmata Arkema France’i väikese käibe naatriumkloraadi turul EMP‑s,
võrreldes EKA käibega, kes oli trahvide eest kaitstud, ning Finnish Chemicals’i käibega, kellele määrati trahv, mis on neli
korda väiksem Arkema France’i omast. Teiseks ei võtnud komisjon piisavalt arvesse Arkema France’i väikest turuosa, mis on
9% naatriumkloraadi turul, võrreldes esiteks EKA turuosaga, mis on viis korda suurem, ning teiseks Finnish Chemicals’i omaga,
mis on kolm korda suurem. Selles osas märgib hageja samuti, et Arkema France’i turuosa ning Aragonesas’e ja Solvay turuosa
vaheline erinevus on vaid neli punkti.
Kolmandaks väidab hageja, et talle Arkema France’iga solidaarselt määratud trahv ei võta piisavalt arvesse Arkema France’i
tagasihoidlikumat osalemist kõnealuses rikkumises, võrreldes EKA ja Finnish Chemicals’iga.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Esiteks mis puudutab hageja etteheidet, mille kohaselt oli talle endale ja Arkema France’ile solidaarselt määratud trahvi
põhisumma ümardamine allapoole väiksem Finnish Chemicals’ile ja EKA‑le määratud trahvide põhisummade ümardamisest, siis tuleb
tõdeda, et see etteheide on täiesti identne kaheksanda väite kuuenda etteheitega (vt eespool punkt 279). Seega tuleb see etteheide
põhjendamatuse tõttu tagasi lükata samadel põhjendustel, nagu eespool punktides 305–308 toodud põhjendused, mille kohaselt
tõdeti sisuliselt, et selle trahvisumma allapoole ümardamise meetodit kohaldati ühetaoliselt kõigi vaidlustatud otsuses karistatud
ettevõtjate suhtes ning et see meetod oli objektiivselt põhjendatud.
Teiseks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja etteheide, mille kohaselt rikkus komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet,
kuna ta ei võtnud piisavalt arvesse ühelt poolt Arkema France’i väikest käivet naatriumkloraadi turul EMP‑s, võrreldes EKA
ja Finnish Chemicals’i käibega, ning teiselt poolt Arkema France’i väikest turuosa sellel turul.
Ühelt poolt tuleb tõdeda, et hageja ei esita argumente ega tõendeid, mis kinnitaksid, et arvestades asjaolusid, mida komisjon
võttis arvesse hagejale endale ja Arkema France’ile solidaarselt määratud trahvi kindlaksmääramisel, kohaldas komisjon vaidlustatud
otsuses suuniseid diskrimineerivalt. Teiselt poolt, kui Arkema France’ile ja hagejale määratud trahvi summa ning EKA‑le ja
Akzo Nobeli’le ning ELSA‑le ja Finnish Chemicals solidaarselt määratud trahvide summade vahel on oluline erinevus hoolimata
asjaolust, et Arkema France’i turuosa oli naatriumkloraadi turul EMP‑s väiksem kui EKA‑l ja Finnish Chemicals’il, siis on
see põhjendatud asjaoluga, et EKA et Akzo Nobel vabastati täielikult trahvi maksmisest ning et 10% piirmäär Finnish Chemicals’i
käibest, kelle trahvi vähendati 2002. aasta koostööteatise kohaldamise raames 50%, oli peaaegu poole väiksem hageja omast
(vt vaidlustatud otsuse põhjendustes 524 ja 552 asuvad tabelid).
Kolmandaks mis puudutab hageja etteheidet, et trahv, mille komisjon määras talle solidaarselt Arkema France’iga, ei võta piisavalt
arvesse viimase vähest osalemist rikkumises, võrreldes EKA ja Finnish Chemicals’i osalemisega, siis tuleb märkida, et lisaks
asjaolule, et hageja ei esita ühtegi argumenti või tõendit oma dokumentides selle etteheite toetuseks, ei vaidle ta vastu
ka põhjendustele, mille komisjon esitas hageja vastavate argumentide tagasilükkamiseks vaidlustatud otsuse põhjenduses 536
ning mille kohaselt nimelt „ta hoidis tihedaid kontakte oma konkurentidega kogu oma osalemise kestel kartellis”, „need algsed
kontaktid kinnitasid juba tema aktiivset osalemist [kõnealustes] konkurentsivastastes kokkulepetes”, või veel, et hageja kinnitus,
mille kohaselt „ta ei saanud olla vahendajaks EKA ja Finnish Chemicals’i vahel oma väikese turuosa tõttu, on selgelt ümber
lükatud [vaidlustatud otsuses] toodud tõenditega”.
Seega tuleb kolmas etteheide ja järelikult kogu üheksas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kümnes väide, et rikutud on 2002. aasta koostööteatise sätteid
Hageja väidab, et komisjon tegi faktivigu ja rikkus õigusnorme, kuna ta ei vähendanud 2002. aasta koostööteatise alusel hageja
trahvi. See väide koosneb kahest osast.
Esimene osa, mis puudutab trahvi 2002. aasta koostööteatise alusel vähendamisest keeldumist
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjon rikkus 2002. aasta koostööteatist, kuna ta ei vähendanud hagejale ja Arkema France’ile solidaarselt
määratud trahvi asjaolu tõttu, et hageja esitatud tõendid ei olnud piisavad. Selles osas leiab ta, et kuna komisjon on seotud
selle teatise sätetega, puudus viimasel alus jätta kas põhjendamatult või abstraktselt ja „jonnakalt” vähendamata hagejale
määratud mõlemad trahvid.
Esiteks, nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 554, 561, 581 ja 584, puudub vaidlus selles, et Arkema France oli pärast
EKA‑d esimene ettevõtja, kes esitas komisjonile kartelli kohta tõendeid.
Teiseks tuleneb hageja arvates vaidlustatud otsuse põhjendustest endist, et vastupidi vaidlustatud otsuse põhjendustes 568–580
esitatud komisjoni hinnangutele tugines komisjon kõnealuse rikkumise tuvastamisel Arkema France’i esitatud tõenditele. Selles
osas viitab ta vaidlustatud otsuse põhjendustele 38 ja 46 ning 63. joonealusele märkusele, põhjendusele 76 ja 116. joonealusele
märkusele, põhjendusele 94 ja 136. joonealusele märkusele, põhjendusele 98 ja 142. joonealusele märkusele, põhjendustele 243
ja 251 ning 302. joonealusele märkusele, põhjendustele 254, 255, 259, 260, 273, 314, 344, 355, 589, 593 ja 594 ning 118.,
259., 293., 337., 540. ja 542. joonealusele märkusele. Lisaks võimaldasid Arkema France’i esitatud tõendid hageja arvates
kinnitada teatud hulka kõnealuse rikkumisega seotud asjaolusid, nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 568, 569, 571–573,
575 ja 576. Lisaks tuleneb vaidlustatud otsuse põhjenduse 344 algusest, et Aragonesas tõdes, et Arkema France’i esitatud teabel
oli oluline lisaväärtus.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon rikkus 2002. aasta koostööteatise sätteid, kuna ta ei vähendanud Arkema France’i trahvi
30–50%, kuigi ta oli esimene ettevõtja, kes esitas komisjonile olulise lisaväärtusega tõendid, pärast EKA‑d, kes sai kaitse
trahvide eest.
Vastavalt 2002. aasta koostööteatise punktile 20 „[e]ttevõtjate puhul, kes ei täida [trahvist vabanemiseks vajalikke] tingimusi,
võib siiski vähendada kehtestatava trahvi määra”.
2002. aasta koostööteatise punktis 21 on sätestatud, et „[s]elleks, et ettevõtja trahvi saaks vähendada [selle teatise punkti 20
alusel], peab ta esitama komisjonile kahtlustatava rikkumise kohta tõendid, millel on komisjoni valduses olevate tõenditega
võrreldes oluline lisaväärtus, ning lõpetama oma osaluse kahtlustatavas rikkumises hiljemalt tõendite esitamise ajal”.
2002. aasta koostööteatise punkti 23 punkti b esimeses lõigus on ette nähtud kolm trahvi vähendamise vahemikku. Nimelt esimesel
ettevõtjal, kes täidab selle teatise punktis 21 sätestatud tingimused, on õigus trahvi vähendamisele vahemikus 30–50%, teisel
ettevõtjal vahemikus 20–30% ning järgmistel ettevõtjatel trahvi vähendamisele kõige enam 20%.
2002. aasta koostööteatise punkti 23 punkti b teises lõigus on märgitud, et „[k]õigis nimetatud rühmades trahvi vähendamise
taseme kindlaksmääramisel võtab komisjon arvesse [selle teatise] punktis 21 sätestatud tingimustele vastavate tõendite esitamise
aega ja nende lisaväärtust” ning et „[p]eale selle võib komisjon arvesse võtta ettevõtja poolt pärast andmete esitamist tehtud
koostöö ulatust ja järjepidevust”.
Kohtupraktika kohaselt on komisjonil trahvide arvutamise meetodi küsimustes ulatuslik kaalutlusõigus ning ta võib sellega
seoses võtta arvesse mitut asjaolu, mille hulgas on asjaomaste ettevõtjate koostöö komisjoni talituste läbi viidava uurimise
ajal. Selles raamistikus peab komisjon andma keerulisi faktilisi hinnanguid, näiteks selliseid, mis puudutavad iga ettevõtja
koostööd (Euroopa Kohtu 10. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑328/05 P: SGL Carbon
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑3921, punkt 81, ja Üldkohtu 28. aprilli 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑456/05 ja T‑457/05:
Gütermann ja Zwicky
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 219).
Lisaks saab kartelliosaliste tehtud koostöö hindamise raames vaidluse aluseks olla üksnes komisjoni ilmselge hindamisviga,
kuna komisjonil on ulatuslik kaalutlusruum ettevõtja koostöö kvaliteedi ja kasulikkuse hindamisel, eeskätt võrreldes teiste
ettevõtjate panusega (eespool punktis 341 viidatud kohtuotsus SGL Carbon
vs
. komisjon, punkt 88). Tuleb samuti meenutada, et kuigi komisjon on kohustatud põhjendama, miks tema hinnangul on ettevõtjate
poolt koostööteatise alusel komisjonile esitatud tõendid sellise väärtusega, et need kas õigustavad määratud trahvi vähendamist
või mitte, on seevastu ettevõtjad, kes soovivad komisjoni otsust vaidlustada, kohustatud tõendama, et ilma teabeta, mille
need ettevõtjad komisjonile vabatahtlikult edastasid, ei oleks viimane suutnud rikkumist olulises osas tõendada ja seega trahve
määravat otsust vastu võtta (eespool punktis 60 viidatud kohtuotsus Erste Group Bank jt
vs
. komisjon, punkt 297).
Peale selle lähtub konkurentsiõiguse rikkumises osalenud ettevõtjate trahvide vähendamine koostöö korral kaalutlusest, et
selline koostöö hõlbustab komisjoni tööd rikkumise tuvastamisel ja vajaduse korral sellele lõpu tegemisel (eespool punktis 45
viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 399, ja Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑338/94: Finnboard
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1617, punkt 363). Vähendamise põhjust silmas pidades ei või komisjon jätta arvestamata esitatud
informatsiooni kasulikkust, mis sõltub tingimata juba komisjoni valduses olevatest tõenditest (eespool punktis 341 viidatud
kohtuotsus Gütermann ja Zwicky
vs
. komisjon, punkt 220).
Lisaks ilmneb kohtupraktikast, et juhul, kui ettevõtja koostööna üksnes kinnitab vähem täpsel ja otsesel viisil teavet, mida
teine ettevõtja on koostöö käigus juba andnud, ei saa selle ettevõtja koostööd – kuigi see ei pruugi olla komisjoni jaoks
täiesti kasutu – pidada võrreldavaks koostööga, mida tegi esimesena kõnealuse teabe esitanud ettevõtja. Avaldus, mis piirdub
juba komisjoni valduses oleva avalduse teatavas ulatuses kinnitamisega, ei hõlbusta tegelikult komisjoni ülesande täitmist
märkimisväärselt. Seega ei ole see piisav, et õigustada trahvisumma vähendamist koostöö alusel (vt selle kohta Üldkohtu 8. juuli
2004. aasta otsus kohtuasjas T‑44/00: Mannesmannröhren-Werke
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑2223, punkt 301; 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑4407, edaspidi „Üldkohtu otsus Danone”, punkt 455, ja eespool punktis 341 viidatud kohtuotsus
Gütermann ja Zwicky
vs
. komisjon, punkt 222).
Lõpuks ei anna uurimise käigus ettevõtja tehtud koostöö õigust mingisugusele trahvi vähendamisele, kui see koostöö ei olnud
midagi enamat kui määruse nr 1/2003 artiklist 18 tulenevate kohustuste täitmine (vt selle kohta Üldkohtu 10. märtsi 1992. aasta
otsus kohtuasjas T‑12/89: Solvay
vs
. komisjon, EKL 1992, lk II‑907, punktid 341 ja 342, ning eespool punktis 344 viidatud Üldkohtu otsus Danone, punkt 451).
Käesoleval juhul tuleb esmalt märkida, et vaidlust ei ole selle üle, et esiteks, nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 561,
oli Arkema France pärast EKA‑d teine ettevõtja, kes esitas 2002. aasta koostööteatise alusel taotluse. Seega tuleb kontrollida,
nagu väidab hageja, et kas vaidlustatud otsuse igast põhjendusest, mida hageja loetleb ja mis on esitatud eespool punktis 333,
tuleneb, et Arkema France esitas komisjonile andmeid, millel on oluline lisaväärtus 2002. aasta koostööteatise punkti 21 tähenduses.
Esiteks mis puudutab hageja etteheidet, mille kohaselt pidi sisuliselt vähendatama tema trahvi kooskõlas 2002. aasta koostööteatisega,
kuna ta oli esimene ettevõtja, kes esitas vaidlustatud otsuse põhjendustes 38, 46, 344, 355 ja 589 ja 63. joonealuses märkuses
nimetatud teabe, siis tuleb tõdeda, et komisjon ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta tõdes, et sellisel teabel ei olnud olulist
lisaväärtust.
Esiteks mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendusi 38 ja 46 ning 63. joonealust märkust, siis tuleb märkida, et need puudutavad
Arkema France’i esitatud teavet oma tootmisvõimsuse ja müügiväärtuse ning naatriumkloraadi turul EMP‑s olevate ettevõtjate
turuosade kohta. Kuna see teave ei ole eespool punktis 344 viidatud kohtupraktika tähenduses midagi enamat, kui määruse nr 1/2003
artiklist 18 Arkema France’ile tulenevate kohustuste täitmine, tuleb tõdeda, et sellel teabel ei olnud olulist lisaväärtust.
Teiseks tuleb vaidlustatud otsuse põhjenduse 344 osas märkida, et komisjon märkis seal ära Aragonesas’e esitatud argumendi,
mille kohaselt „komisjoni esitatud tõendid tuginevad peamiselt EKA, Finnish Chemicals’i ja [Arkema France’i] poolt [2002. aasta
koostööteatise raames] esitatud nõuetele”. Selles osas tuleb märkida, et kuna selles põhjenduses piirdus komisjon Aragonesas’e
sõnastatud argumendi väljatoomisega, ei saa sellest tuletada, et komisjon tunnistas, et Arkema France oli esitanud komisjonile
olulise lisaväärtusega teavet, või et see argument tõendab, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kuna ta välistas, et Arkema
France’i esitatud teabel on oluline lisaväärtus.
Kolmandaks mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 355, siis märgib komisjon selles sisuliselt, et „avalduse esitanu huvide
vastaseid avaldusi tuleb üldjuhul lugeda eriti usaldusväärseteks tõenditeks”. Selles osas tuleb tõdeda, et komisjoni sellisest
üldisest hinnangust ei saa järeldada, et Arkema France’i esitatud teave võimaldas tal käesoleval juhul lihtsustada märkimisväärselt
komisjoni ülesannet, võimaldades tal tuvastada rikkumise asjaolud, ning seega ei saa järeldada, et teave oli olulise lisaväärtusega.
Neljandaks märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 589, et „Finnish Chemicals’i esitatud tõendite väärtuse hindamisel
tuleb rõhutada, et ajal, mil [ta] võttis ühendust komisjoniga, oli [viimasel] juba tõendeid, mille olid talle esitanud EKA,
Finnish Chemicals (oma vastuses 10. septembri 2004. aasta teabenõudele, kuna [Finnish Chemicals] ei teinud enamat, kui temalt
paluti) ja [Arkema France]”. Selles osas tuleb märkida, et kuigi selle põhjenduse sõnastust võiks tõlgendada nii, et komisjon
leidis, et Arkema France esitas „tõendeid”, ei saa käesoleval juhul sellisele tõlgendusele siiski tugineda, arvestades komisjoni
poolt selle hinnangu andmise konteksti ning tema kaalutlusi vaidlustatud otsuses. Nimelt kuna komisjon andis selle hinnangu
Finnish Chemicals’i esitatud teabe lisaväärtuse hindamise kontekstis, püüab komisjon eelkõige rõhutada, et oma toimikus asuva
teabe alusel peab komisjon analüüsima seda, kas Finnish Chemicals’i esitatud teabel on oluline lisaväärtus, mitte aga seda,
kas Arkema France esitas olulise lisaväärtusega teavet. Lisaks ei sea see hinnang kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjendustes 561–580
komisjoni tehtud järeldusi, mille kohaselt tuleb tagasi lükata kõik vaidlustatud otsuses toodud hageja ja Arkema France’i
argumendid, milles väidetakse, et viimane esitas teabe, millel on oluline lisaväärtus. Viimaks ei tõenda vaidlustatud otsuse
põhjenduses 589 komisjoni sõnastatud hinnang mingil juhul, et arvestades Arkema France’i esitatud teavet, pani komisjon toime
ilmse hindamisvea, kuna ta tõdes, et sel teabel ei ole olulist lisaväärtust.
Teiseks mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendusi 76, 254, 255, 259 ja 273 ning nendega kaasnevat 116. ja 337. joonealust
märkust, millele hageja viitab, siis tuleb tõdeda, et komisjon ei ole teinud ühtegi ilmset hindamisviga, kui ta tõdes, et
sellel teabel ei ole olulist lisaväärtust.
Mis puudutab kõigepealt vaidlustatud otsuse põhjendust 76 ja sellega kaasnevat 116. joonealust märkust, siis kirjeldab komisjon
nendes kartelli üldist toimimist, mida iseloomustasid eelkõige „sagedased kontaktid kahe- või mitmepoolsete koosolekute ning
telefonivestluste vormis, ilma et alati oleks siiski järgitud konkreetset skeemi”. Komisjon lisab sellele, et „[Arkema France’i]
sõnul koostati kohe kartelli toimimise alguses loetelu ühistest klientidest ja müügimahtudest, mis igal kartelliosalisest
naatriumkloraadi tootjal oli lubatud neile tarnida”, ning et „[Arkema France] siiski ei esitanud kõnealust loetelu komisjonile”.
Lisaks asjaolule, et EKA suulisest trahvide eest kaitse saamise taotlusest ilmneb, et viimane oli komisjoni teavitanud kõnealuste
ettevõtjate vaheliste kontaktide laadist, ei olnud sellel teabel, mida Arkema France ei kinnitanud ühegi dokumentaalse tõendiga,
eespool punktis 343 viidatud kohtupraktika tähenduses olulist lisaväärtust.
Teiseks märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 254 ja sellega kaasnevas 305. joonealuses märkuses, et Arkema France
avaldas, et „[tema esindaja L.] arvab mäletavat ühte Finnish Chemicals’i ja [Arkema France’i] vahelist koosolekut, mille eesmärk
oli mõista, miks [kliendile] MODO kohaldatavaid jagamisreegleid enam ei järgitud”, ning et „sellel koosolekul, mida [L.] arvab
olevat toimunud 1999. aasta esimesel trimestril Soomes, teatas Finnish Chemicals, et saanud [MODO] ainutarnijaks kokkuleppe
[alusel], mille tema emaettevõtja sõlmis MODO‑ga, rikkudes sedasi EKA, Finnish Chemicals’i ja [Arkema France’i] vahelist kokkulepet
selle kliendi kohta”. Selles suhtes tuleb märkida, et komisjon lisab vaidlustatud otsuse põhjenduses 255, et „kuna MODO ja
Finnish Chemicals’i vaheline leping sõlmiti alles septembris 1999, leiab komisjon siiski, et [L.] ajas kuupäevad ja kohad
segi ning et ta rääkis tegelikult 9. novembril 1999 Kopenhaagenis toimunud koosolekust”. Seetõttu kuna lisaks asjaolule, et
Arkema France’i esitatud suuline teave ei ole tema enda ütluste kohaselt kindel („[L.] arvab mäletavat”), on see ka ebatäpne,
tuleb igal juhul tõdeda, et komisjon märgib vaidlustatud otsuse põhjenduses 255 sõnaselgelt, et kõnealune teave on vale, kusjuures
hageja ei vaidle sellele vastu. Komisjon ei teinud seega ilmset hindamisviga, kui ta välistas selle, et niisugusel teabel
võiks olla oluline lisaväärtus.
Kolmandaks mainib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 259 Arkema France’i esindaja L.‑i sõidukulude aruandeid, mis katavad
ajavahemikku oktoobrist kuni detsembrini 1999 ning mille esitas talle Arkema France. Selles põhjenduses on samuti märgitud,
et need dokumendid sisaldavad märget „15/12 EKA Roissy” ning et Arkema France järeldas sellest, et „see märge võib viidata
koosolekule EKA esindajatega Roissy-Charles de Gaulle’i lennujaamas Pariisis 15. detsembril 1999”. Tuleb tõdeda, et selles
põhjenduses leidis komisjon, et EKA ei mäleta sellist koosolekut. Järelikult ei teinud komisjon ilmset hindamisviga, kui ta
tõdes, et sellel teabel, milles Arkema France ei ole kindel ning mida ei kinnita muud andmed, puudus oluline lisaväärtus.
Selles osas tuleb rõhutada, et asjaolu, et komisjon – arvestades, et puuduvad piisavad tõendid selle teabe kinnitamiseks –
ei lisanud koosolekut, mis toimus Roissy-Charles de Gaulle’i lennujaamas, kartelli puudutavate koosolekute ja telefonikõnede
nimekirja (vt vaidlustatud otsuse lisa 1), kinnitab, et sellel teabel ei ole olulist lisaväärtust.
Neljandaks täpsustab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 273, et Arkema France mainib EKA, Finnish Chemicals’i ja Arkema
France’i vahelist koosolekut „kevadel 2000”. Tuleb tõdeda, et komisjon leiab nimetatud põhjenduses ka, et EKA ega Finnish
Chemicals ei kinnitanud selle koosoleku toimumist. Lisaks märgib komisjon selles põhjenduses, et EKA esitatud teabe alusel,
mis on ära toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 283, tuleb tõdeda, et tegelikult on tegemist koosolekuga, mis peeti 9. veebruaril
2000. Seega lisaks asjaolule, et Arkema France’i esitatud kõnealune teave on ebatäpne, leidis komisjon, ilma et hageja oleks
vastu vaielnud, et seda teavet ei toeta teised elemendid, mis võimaldavad komisjonil seda kontrollida. Seega ei ole komisjon
teinud ilmset hindamisviga, kui ta välistas, et sellel teabel on oluline lisaväärtus.
Viiendaks tuleb seoses vaidlustatud otsuse 337. joonealuse märkusega tõdeda, et komisjon täpsustab seal selle otsuse põhjenduse 284
sisu, milles komisjon märkis eelkõige, et „isegi kui mõned telefonikõned ja koosolekud toimusid veel 2000. aasta jaanuaris
ja veebruaris konkurentide vahel […], ei taastatud peamiselt müügimahtude jagamisele ja hindade kindlaksmääramisele suunatud
pingutustes seisnenud [tavapärase] koostöö taset [2000. aastal] vastastikuse usalduse kadumise ja muude sellega seotud põhjuste
tõttu, mida nimetasid konkurendid oma erinevates avaldustes”. Selle otsuse 337. joonealuses märkuses leiab komisjon kartelli
lõppemise kuupäeva osas, et „EKA ja [Arkema France] viitavad oma [konkurentsiõiguse järgimise] siseprogrammidele, mis kehtestati
1999. ja 2000. aastal”, ning et „Finnish Chemicals märgib, et kontaktid konkurentidega muutusid pärast [kliendiga] MODO lepingu
sõlmimist harvaks”. Selles osas tuleb samuti märkida, et komisjon viitas vaidlustatud otsuse põhjenduses 575, et Arkema France’i
esindaja L. „piirdus sellega, et kinnitas EKA avaldust [konkurentsiõiguse järgimise] programmide vastuvõtmise mõju kohta,
esitamata selle kohta uusi tõendeid”. Lisaks märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 593 ja sellega kaasnevas 540. joonealuses
märkuses, et „ajal, mil ta sai vastuse teabenõudele ning Finnish Chemicals’i [koostöö]taotluse, oli tema toimikus juba teavet,
mis pärines kahest sõltumatust allikast [EKA ja Arkema France] ning millest nähtus, et rikkumine lõppes enne kevadet 2000”.
Viimaks täpsustab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 594 ja sellega kaasnevas 542. joonealuses märkuses, et ta „järeldas
juba [EKA] panusest”, et viimane eemaldus kartellist kevadel 2000.
Arvestades komisjoni järeldusi vaidlustatud otsuse põhjendustes, mis on esitatud eespool punktis 356, tuleb tõdeda, et Arkema
France’i esitatud vastaval teabel ei olnud olulist lisaväärtust ajal, mil see esitati komisjonile. Nimelt lisaks asjaolule,
et Arkema France’i esitatud teave, mille kohaselt kartell lõppes pärast konkurentsiõiguse järgimise programmide kehtestamist,
ei ole täpne konkreetse kuupäeva osas, millest komisjon lähtus rikkumise lõpus, nimelt 9. veebruar 2000 (vaidlustatud otsuse
artikli 1 punkt e), tuvastamisel, tuvastas komisjon – nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 290 – hoopis EKA esitatud
täpsustuste alusel, et rikkumine lõppes kutseühenduse CEFIC koosolekuga, mis toimus 9. veebruaril 2000.
Kolmandaks mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 94 ja selle 196. joonealust märkust, põhjendust 98 ja selle 142. joonealust
märkust, põhjendust 243 ja selle 293. joonealust märkust, põhjendust 251 ja selle 302. joonealust märkust, põhjendust 260
ja põhjendust 593 ja selle 540. joonealust märkust, põhjendust 594 ja selle 542. joonealust märkust ning selle 118. ja 259. joonealuseid
märkusi, siis tuleb tõdeda, et neis sisaldub kas teave, mille kohta tuleneb vaidlustatud otsusest, et see oli juba komisjoni
valduses ajal, mil Arkema France esitas 2002. aasta koostööteatise alusel oma taotluse, või teave, mis ei olnud piisavalt
täpne või tõendatud, et komisjonil oleks võimalik tuvastada rikkumise asjaolud, või viimaks teave, mida komisjon võis hankida
vastavalt määruse nr 1/2003 artiklile 18.
Esiteks leiab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 94 ja sellele vastavas 136. joonealuses märkuses, et „Finnish Chemicals’i
andmetel peeti 17. mail [1995] hotellis SAS Royal Kopenhaagenis koosolek, kus osalesid [EKA, Finnish Chemicals ja Arkema France]”.
Komisjon märgib seal, et Arkema France’i esindaja D. sõidukulude aruanded kinnitasid tema osalemist sellel koosolekul. Selles
osas tuleb ühelt poolt tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjendustest 95 ja 96 tuleneb, et komisjon tõendas selle koosoleku
olemasolu Finnish Chemicals’i esitatud tõendite abil, millele hageja vastu ei vaidle. Nimelt vaidlustatud otsuse põhjenduses 96
täpsustab komisjon, et Finnish Chemicals’i esindaja S.‑i tehtud märkmed 17. mai 1995. aasta koosolekul „tõendavad [Arkema
France’i] osalemist kartellis”. Teiselt poolt tuleb igal juhul märkida, et üksnes Arkema France’i esindaja sõidukulude aruannete
esitamine, mis kinnitab tema osalemist kõnealusel koosolekul, kujutab endast koostööd, mis ei ole eespool punktis 344 viidatud
kohtupraktika tähenduses midagi enamat, kui määruse nr 1/2003 artiklist 18 tulenevate kohustuste täitmine. Seega ei ole komisjon
teinud ilmset hindamisviga, kui ta tõdes, et Arkema France ei esitanud tõendeid, millel on selles osas oluline lisaväärtus.
Teiseks märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduse 98 ja sellega kaasneva 142. joonealuse märkuse kohta eelkõige, et „EKA
teatab ka, et 1995. aasta paiku otsustati koos Finnish Chemicals’i ja [Arkema France’iga] „rakendada suur hinnatõus, mis toimis”
Portugali osas eskuudo väärtuse vähenemise tõttu”, ning lisab, et „EKA esitatud tõenditest ilmneb, et 1995. aastal tõstis
ettevõtja oma Portugali klientidele kohaldatavaid hindu võrreldes 1993. aastal kohaldatud hindadega 31% ja 44%”. Peale selle
kinnitab komisjon, et „[Arkema France] rakendas samuti 1995. aastal hinnatõusu edukalt”. Seega nähtub vaidlustatud otsuse
tekstist, et see 1995. aasta hinnatõus tuvastati EKA esitatud suulise teabe ja dokumentide põhjal, ning ka hageja ei eita
seda. Järelikult isegi kui Arkema France’i esitatud suuline teave kinnitab EKA esitatud teavet, tuleb sarnaselt komisjoniga
tõdeda, et seda ei saa vastavalt eespool punktis 343 viidatud kohtupraktikale pidada olulise lisaväärtusega teabeks, kuna
EKA oli selle juba esitanud ja Arkema France ei lisanud kõnealuse hinnatõusu kohta täiendavaid üksikasju.
Kolmandaks märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 243 ja sellele vastavas 293. joonealuses märkuses, et „[o]ma avaldustes
tõid EKA ja [Arkema France] välja selle, et koosolek esindajate vahel peeti veebruaris või märtsis 1999” ning et „[Arkema
France] kinnitas, et [W.] esindas EKA‑d sellel koosolekul”. Selles osas tuleb tõdeda, et selles põhjenduses kordab komisjon
sõnaselgelt EKA esitatud suulist teavet. Lisaks tuleb tõdeda, et komisjon märkis samuti vaidlustatud otsuse põhjenduses 245,
et „isegi kui ei olnud võimalik tuvastada täie kindlusega, et koosolek toimus, tõdes komisjon, et on tõenäoline, et konkurentide
vahelised arutelud jätkusid, nagu seda kirjeldas EKA”. Seega lisaks asjaolule, et üksnes teabe alusel, mille oli esitanud
EKA, oli komisjon teadlik nimetatud koosolekust ja selle sisust, leiab ta, ilma et hageja sellele vastu vaidleks, et see teave
ei võimalda kindlalt tuvastada rikkumise asjaolusid. Seega tuleb tõdeda, et komisjon ei ole teinud viga, kui ta välistas selle,
et Arkema France’i vastaval teabel oli oluline lisaväärtus.
Neljandaks märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 251 ja sellele vastavas 302. joonealuses märkuses, et „Finnish
Chemicals teavitas komisjoni koosolekust, mis peeti Kopenhaagenis 9. novembril 1999” Arkema France’i ja Finnish Chemicals’i
esindajate osalemisel. Seal on samuti täpsustatud, et Arkema France „kinnitas, et see koosolek toimus ning [et ta] edastas
komisjonile [oma esindaja L.‑i] sõidukulude aruanded, millest ilmneb, et ta sõitis Kopenhaagenisse 9. novembril 1999”. Sellega
seoses tuleb ühelt poolt märkida, et üksnes Arkema France’i esindaja sõidukulude aruannete esitamine, mis kinnitab tema osalemist
kõnealusel koosolekul, kujutab endast koostööd, mis ei ole eespool punktis 344 viidatud kohtupraktika tähenduses midagi enamat,
kui määruse nr 1/2003 artiklist 18 tulenevate kohustuste täitmine. Teiselt poolt kordab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 252
sõnasõnalt Finnish Chemicals’i esitatud täpset teavet, tuues välja sellel koosolekul toimunud arutelude sisu, samas kui vaidlustatud
otsuse põhjendus 254 puudutab Arkema France’i ebatäpseid avaldusi selle koosoleku kohta. Viimaks tuleneb nendest põhjendustest,
et Arkema France’i esitatud teave ei võimaldanud toetada elemente komisjoni toimikus teabe esitamise ajal, vaid neid asjaolusid
võimaldas komisjonil tuvastada Finnish Chemicals’i esitatud teave. Seega ei ole komisjon teinud ilmset hindamisviga, kui ta
leidis, et Arkema France’i esitatud vastaval teabel ei olnud olulist lisaväärtust.
Viiendaks märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 260, et „Finnish Chemicals avaldas [oma esindaja S.‑i vahendusel],
et [Arkema France’i] ja Finnish Chemicals’i esindajad kohtusid teist korda 21. detsembril 1999 […] Stockholmis” ning et „seda
koosolekut kinnitasid ka [Arkema France’i] edastatud [L.‑i] sõidukulude aruanded. Selles osas tuleb märkida, et lisaks asjaolule,
et – nagu ilmneb sellest põhjendusest – komisjon tõendas selle koosoleku toimumist üksnes Finnish Chemicals’i esitatud teabega,
kujutab üksnes Arkema France’i esindaja sõidukulude aruannete esitamine, mis kinnitab tema osalemist kõnealusel koosolekul,
endast koostööd, mis ei ole eespool punktis 344 viidatud kohtupraktika tähenduses midagi enamat, kui määruse nr 1/2003 artiklist 18
tulenevate kohustuste täitmine.
Kuuendaks märgib komisjon vaidlustatud otsuse 118. joonealuses märkuses, et „[Arkema France] kinnitas EKA kirjeldatud turu
jagamise mehhanismi ja kompensatsioonisüsteemi olemasolu”. Selles osas tuleb märkida, et lisaks asjaolule, et sellest põhjendusest
tuleneb, et komisjon tugines EKA suulistele avaldustele, et tõendada rikkumise asjaolusid, millele hageja vastu ei vaidle,
ei saa üksnes selle teabe suulist ja ebatäpset kinnitamist lugeda – nagu see tuleneb eespool punktis 343 viidatud kohtupraktikast
– oluliseks lisaväärtuseks.
Seitsmendaks märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduse 207 ja sellega kaasneva 259. joonealuse märkuse kohta, et „[t]uleb
mainida, et Finnish Chemicals’i ja [Arkema France’i] vahelistes aruteludes, mis puudutasid [klienti] MODO, helistas [L., Arkema
France’i esindaja] [B.‑le] (Finnish Chemicals’i Prantsusmaale importija Quadrimexi esindaja), selleks et arutada [Arkema France’i]
kaotatud mahu küsimust”, ning et „nende telefonikõnede käigus 2. ja 5. oktoobril 1998 kaebas [L.] skandinaavlaste agressiivsuse
üle ja nõudis [Arkema France’ile] mahulist kompensatsiooni”. Selle kohta ilmneb vaidlustatud otsuse 257. joonealuses märkuses
viidatud dokumentidest ning selle otsuse punktist 4.3.1.20 „1998 – konflikt seoses kliendiga MODO”, et kliendile MODO tarnimise
küsimuses konkurentide vahel toimunud kontaktide täpse laadi, kontaktide kuupäevade ja jagatud mahtude kindlakstegemiseks
tugines komisjon täielikult Finnish Chemicals’i esitatud täpsetele andmetele. Komisjon ei teinud seega ilmset hindamisviga,
kui ta välistas Arkema France’i esitatud teabe olulise lisaväärtuse.
Neljandaks, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendusi 568, 569, 571–573, 575 ja 576, millele viitab hageja, siis tuleb märkida,
et nendest põhjendustest tuleneb, et komisjonil oli „kahest allikast pärinev” kõnealune teave olemas ajal, mil Arkema France
talle selle edastas (vaidlustatud otsuse põhjendus 568), et ta „kinnitas üldsõnaliselt jagamise süsteemi olemasolu, kuid ei
esitanud nendele asjaoludele vastavast ajavahemikust ühtegi kirjalikku tõendit, mis oleks tugevdanud komisjoni võimet tuvastada
kõnealuseid asjaolusid” (vaidlustatud otsuse põhjendus 569), et Arkema France’i esitatud teave kontaktide kohta oma konkurentidega
oli „elementaarne ning ei võimaldanud tal tuvastada kõnealuseid asjaolusid” (vaidlustatud otsuse põhjendus 571), et hinnatõususid
aastatel 1993–1995 puudutavat teavet kinnitas „väga üldsõnaliselt” teave, mis tal oli juba olemas (vaidlustatud otsuse põhjendus 572),
et kliendile MODO tarnimisega seotud teavet „oli juba kinnitatud EKA esitatud dokumentidega” (vaidlustatud otsuse põhjendus 573),
et Arkema France „piirdus sellega, et kinnitas EKA avaldust konkurentsiõiguse järgimise programmide vastuvõtmise mõju kohta,
esitamata selle kohta uusi tõendeid” (vaidlustatud otsuse põhjendus 575), ning et komisjon leidis, et „kuigi [Arkema France]
väga üldiselt kinnitas kartelli toimimise teatud aspekte, ei teinud ta seda viisil, mis oleks märgatavalt suurendanud komisjoni
võimet rikkumist tõendada” (vaidlustatud otsuse põhjendus 579). Seega tuleb tõdeda, et mitte ühestki põhjendusest ei tulene,
et Arkema France’i esitatud teabel oleks olnud oluline lisaväärtus.
Eespool toodud kaalutlusi kogumis arvestades tuleb jõuda järeldusele, et komisjon ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta ei
vähendanud Arkema France’i trahvi 2002. aasta koostööteatise alusel. Seega tuleb kümnenda väite esimene osa põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.
Teine osa, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna ta ei andnud Arkema France’ile erinevalt Finnish Chemicals’ist
mingit „krediiti” teabe eest, mille ta komisjonile esitas ning mille osas komisjon siiski möönis vaidlustatud otsuse põhjendustes 568,
569, 571, 572, 573, 575 ja 576, et see teave võimaldas tal kinnitada rikkumise asjaolusid. Nimetatud erineva kohtlemise tulemusel
„kruviti üles” hagejale määratud trahvid, kuigi hageja ja Arkema France’i trahvisummat oleks tulnud vähendada 30–50%, võrreldes
trahvidega, mis olid määratud kõnealustele ettevõtjatele, eelkõige Finnish Chemicals’ile.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna ta vähendas Finnish Chemicals’i, mitte aga
Arkema France’i trahvi 2002. aasta koostööteatise alusel.
Eespool punktis 196 viidatud kohtupraktika kohaselt nõuab võrdse kohtlemise põhimõte, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks
erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud.
Kuna käesolevas asjas esiteks – nagu on kümnenda väite esimese osa analüüsimise tulemusel jõutud järeldusele (vt eespool punkt 367)
– ei teinud komisjon ilmset hindamisviga, kui ta tõdes, et Arkema France’i esitatud tõenditel ei olnud olulist lisaväärtust,
ning teiseks ei vaidle hageja selle raames vastu komisjoni hinnangule, mille kohaselt Finnish Chemicals’i esitatud teabel
kui sellisel oli oluline lisaväärtus, siis tuleb tõdeda, et Arkema France ja Finnish Chemicals ei ole trahvi 2002. aasta koostööteatise
alusel vähendamise puhul samasuguses olukorras.
Seega tuleb tõdeda, et hageja ei ole tõendanud, et komisjon oleks rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, jättes vähendamata
Arkema France’i trahvi 2002. aasta koostööteatise alusel.
Järelikult tuleb kümnenda väite teine osa põhjendamatuse tõttu ning seega kümnes väide tervikuna tagasi lükata ning hageja
esimene nõue rahuldamata jätta.
2.
Teise võimalusena esitatud nõuded trahvide summade muutmiseks

Poolte argumendid
Oma üheteistkümnendas väites leiab hageja, et juhul kui Üldkohus ei tühista vaidlustatud otsust teda puudutavas osas, tuleb
hagejale määratud trahvid tühistada või neid vähendada.
Esiteks väidab hageja, et ebaõiglane on määrata talle kõige suurem trahv, võrreldes trahvidega, mis määrati vaidlustatud otsuses
teistele ettevõtjatele, samas kui Arkema France’i vastutus rikkumises on märkimisväärselt väiksem kui EKA ja Finnish Chemicals’i
oma. Selles osas märgib hageja, et kartelli kaks peamist ettevõtjat olid EKA ja Finnish Chemicals, nagu see ilmneb vaidlustatud
otsuse põhjendustest, ning et see oli nimelt reaktsioon nende kahe konkurendi vahelisele võitlusele põhjapiirkondade turgude
jagamisel, mille tõttu kartelli teised osalised, nagu Arkema France, olid sunnitud reageerima ja kaitsma oma turgusid nendes
piirkondades.
Teiseks leiab hageja, et oma üldise kaalutlusõiguse raames peab Üldkohus arvesse võtma esiteks Arkema France’i väiksemat vastutust
kõnealuses rikkumises, võrreldes EKA ja Finnish Chemicals’i vastutusega, ja teiseks tegureid, millele ta viitas kaheksanda
väite esimeses ja teises etteheites (vt eespool punktid 267–273), üheksanda väite esimeses ja teises osas (vt eespool punktid 310–312
ja 320–323) ning kümnendas väites (vt eespool punktid 331–333 ja 368).
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.

Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et kohtupraktikast nähtub, et mis puudutab liidu kohtu kontrolli konkurentsiasjades komisjoni tehtavate otsuste
üle, siis on lisaks lihtsalt õiguspärasuse kontrollile, mis võimaldab üksnes tühistamishagi rahuldamata jätta või vaidlustatud
akti tühistada, Üldkohtul vastavalt EÜ artiklile 229 määruse nr 1/2003 artikliga 31 antud täieliku pädevuse teostamisel õigus
vaidlustatud akti muuta ka seda tühistamata, selleks et kõigi faktiliste asjaoludega arvestades muuta näiteks trahvi suurust
(vt Euroopa Kohtu 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑534/07 P: Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑7415, punkt 86, ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks mis puudutab nõuet muuta hagejale ja Arkema France’ile määratud trahvi summat asjaolu tõttu, et trahvis ei võeta piisavalt
arvesse Arkema France’i väiksemat osalemist kartellis, võrreldes EKA ja Finnish Chemicals’iga, siis leiab Üldkohus, et sellist
nõuet ei saa rahuldada, kuna – nagu eespool punktis 328 märgitud – ei esita hageja ühtegi argumenti või tõendit, millest nähtuks,
et Arkema France’il oli kartellis väike roll, mis põhjendaks selle alusel tema trahvi summa vähendamist.
Teiseks mis puudutab nõuet muuta Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt ning hagejale isiklikult määratud trahve, arvestades
argumente, mis esitati kaheksanda väite esimeses ja teises etteheites, üheksanda väite esimeses ja teises osas ning kümnendas
väites, siis arvestades eespool toodud põhjendusi kogumis ning kuna hageja ei ole selles osas esitanud muid argumente, tõdeb
Üldkohus, et selline vähendamine ei ole põhjendatud.
Hageja teine nõue tuleb seega tagasi lükata ning hagiavaldus tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus tehti hageja kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja temalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Elf Aquitaine SA‑lt.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kuulutatud avalikul kohtuistungil Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taust
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
1.  Esimese võimalusena esitatud nõuded vaidlustatud otsuse osaliseks tühistamiseks
Esimene väide, et rikutud on neid norme, mis reguleerivad rikkumise eest äriühingute kontsernis vastutuse omistamist
Esimene osa, mis puudutab kõnealuse rikkumise eest hagejale vastutuse omistamisel õigusnormi rikkumist
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Teine osa, mis puudutab äriühingute õigusliku ja majandusliku iseseisvuse põhimõtete rikkumist
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Kolmas osa, mis puudutab faktiviga, et andmed, millele komisjon tugines vaidlustatud otsuses, ei toeta otsustava mõju teostamise
eeldust
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Neljas osa, mis puudutab asjaolu, et komisjon leidis valesti, et hageja ei ole esitanud andmete kogumit, mis lükkab ümber
otsustava mõju teostamise eelduse
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Viies osa, mis puudutab otsustava mõju teostamise eelduse muutmist ümberlükkamatuks eelduseks
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Teine väide, et kõnealuse rikkumise eest hagejale vastutuse omistamisega on rikutud kuut aluspõhimõtet
Esimene osa, mis puudutab hageja kaitseõiguste rikkumist
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Teine osa, mis puudutab protsessuaalse võrdsuse põhimõtte rikkumist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kolmas osa, mis puudutab süütuse presumptsiooni rikkumist
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Neljas osa, mis puudutab oma tegude eest vastutamise ja karistuste individuaalsuse põhimõtte rikkumist
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Viies osa, mis puudutab karistuste seaduslikkuse põhimõtte rikkumist
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Kuues osa, mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Kolmas väide, et moonutatud on hageja esitatud andmete kogumit
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljas väide, et vaidlustatud otsuses toodud põhjendused on vastuolulised
Esimene osa, mis käsitleb EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ettevõtja mõiste kohaldamist puudutavate põhjenduste vastuolulisust
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Teine osa, mis käsitleb vaidlustatud otsuse põhjenduste vastuolulisust osas, mis puudutab hageja teadlikkust kõnealusest rikkumisest
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Kolmas osa, mis käsitleb põhjenduste vastuolulisust osas, mis puudutab küsimust, milline peab oma laadilt olema emaettevõtja
poolt tütarettevõtja üle teostatav kontroll, selleks et viimase toime pandud rikkumise saaks emaettevõtjale süüks panna
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Viies väide, et rikutud on hea halduse põhimõtet
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kuues väide, et rikutud on õiguskindluse põhimõtet
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Seitsmes väide, et võimu on kuritarvitatud
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kaheksas väide, et hagejale isikliku trahvi määramine on põhjendamatu
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Üheksas väide, et rikutud on neid põhimõtteid ja norme, mis reguleerivad Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt määratud
trahvi arvutamist
Esimene osa, mis puudutab vigu Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt määratud trahvi summa arvutamises
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Teine osa, mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist seoses Arkema France’ile ja hagejale solidaarselt määratud trahviga
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Kümnes väide, et rikutud on 2002. aasta koostööteatise sätteid
Esimene osa, mis puudutab trahvi 2002. aasta koostööteatise alusel vähendamisest keeldumist
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Teine osa, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
2.  Teise võimalusena esitatud nõuded trahvide summade muutmiseks
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.