CELEX: 62011CJ0292
Apeliacinis skundas
Įsipareigojimų neįvykdymą konstatuojančio Teisingumo Teismo sprendimo vykdymas
Periodinė bauda
Nurodymas sumokėti
Įsipareigojimų neįvykdymą lėmusių nacionalinės teisės aktų panaikinimas
Komisijos atliktas priemonių, kurias valstybė narė taikė Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti, vertinimas
Ribos
Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo jurisdikcijos pasidalijimas

Apeliaciniu skundu Europos Komisija prašo panaikinti 2011 m. kovo 29 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
Portugalija prieš Komisiją
(
T-33/09, Rink. p. II-1429
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo tas teismas panaikino 2008 m. lapkričio 25 d. Komisijos sprendimą C(2008) 7419 galutinis (toliau – ginčijamas sprendimas) dėl nurodymo sumokėti periodines baudas, kurios jai paskirtos vykdant 2008 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Komisija prieš Portugaliją
(
C-70/06, Rink. p. I-1
, toliau – 2008 m. sprendimas).
Ginčo aplinkybės
2004 m. spalio 14 d. Sprendimu
Komisija prieš Portugaliją
(C‑275/03, toliau – 2004 m. sprendimas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad „nepanaikinusi 1967 m. lapkričio 21 d. Dekreto įstatymo Nr. 48 051 [toliau – Dekretas įstatymas Nr. 48 051], kuriuo numatomas nuostolių atlyginimas dėl Bendrijos viešųjų pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę ar apgaulę, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo [
OL L 395, p. 33
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246] <…>“.
Kadangi Portugalijos Respublika neįvykdė šio sprendimo, Komisija nusprendė pareikšti ieškinį pagal EB 228 straipsnio 2 dalį dėl 2004 m. sprendimu nustatytų pareigų nesilaikymo.
2008 m. sprendimo 16 ir 17 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į 2004 m. sprendimo rezoliucinės dalies formuluotę, siekiant patikrinti, ar Portugalijos Respublika priėmė visas reikiamas priemones, kad įvykdytų tą sprendimą, reikia nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas. Dėl šio aspekto 2008 m. sprendimo 19 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad tuo metu, kai pasibaigė 2005 m. liepos 13 d. pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, Portugalijos Respublika dar nebuvo panaikinusi šio dekreto įstatymo. Be to, to paties sprendimo 36 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad, kaip per Teisingumo Teismo 2007 m. liepos 5 d. posėdį patvirtino šios valstybės narės atstovas, aptariamas dekretas įstatymas tą dieną vis dar galiojo.
Taigi 2008 m. sprendimo 1 rezoliucinėje dalyje Teisingumo Teismas nusprendė, kad „nepanaikinusi [Dekreto įstatymo Nr. 48 051], Portugalijos Respublika nepriėmė priemonių, būtinų siekiant įvykdyti [2004 m. sprendimą], ir dėl to neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.
2008 m. sprendimo 2 rezoliucinėje dalyje Teisingumo Teismas taip pat nusprendė „įpareigoti Portugalijos Respubliką sumokėti Europos Bendrijų Komisijai į „Europos bendrijos nuosavų lėšų sąskaitą“19392 eurų periodinę baudą už kiekvieną dieną, kurią vėluojama įgyvendinti reikiamas priemones įvykdyti [2004 m. sprendimą] nuo šio sprendimo paskelbimo iki [2004 m. sprendimo įvykdymo]“.
2007 m. gruodžio 31 d., t. y. kelios dienos iki 2008 m. sprendimo paskelbimo, Portugalijos Respublika priėmė Įstatymą Nr. 67/2007, kuriuo nustatoma valstybės ir kitų viešosios valdžios subjektų deliktinės atsakomybės tvarka (
Diário da República
, 1-a serija, Nr. 251, 2007 m. gruodžio 31 d., p. 9117, toliau – Įstatymas Nr. 67/2007) ir kuriuo reglamentuojama, be kita ko, žala, padaryta vykdant teisėkūros, teisminę ir administracinę funkcijas. Šis įstatymas, kurio 5 straipsniu panaikinamas Dekretas įstatymas Nr. 48 051, įsigaliojo 2008 m. sausio 30 d.
2008 m. sausio 28 d. vykusiame Komisijos pareigūnų susitikime su Portugalijos Respublikos atstovais pastarieji teigė, kad priėmus Įstatymą Nr. 67/2007, kuriuo panaikintas Dekretas įstatymas Nr. 48 051, ši valstybė narė ėmėsi visų reikiamų priemonių 2004 m. sprendimui įvykdyti, todėl Portugalijos Respublika turi sumokėti baudą tik už laikotarpį nuo 2008 m. sprendimo priėmimo datos, t. y. 2008 m. sausio 10 d., iki Įstatymo Nr. 67/2007 įsigaliojimo datos, t. y. 2008 m. sausio 30 d. Tačiau Komisija iš esmės nusprendė, kad šis įstatymas nėra tinkama ir pakankama 2004 m. sprendimo įvykdymo priemonė.
2008 m. liepos 15 d. Komisija Portugalijos Respublikai išsiuntė raštą, kuriame teigė, kad ši dar nesiėmė visų reikiamų priemonių 2004 m. sprendimui įvykdyti, ir, remdamasi 2008 m. sprendimu, reikalavo sumokėti 2753664 eurų periodinę baudą už laikotarpį nuo 2008 m. sausio 10 d. iki gegužės 31 d.
2008 m. rugpjūčio 4 d. Portugalijos Respublika atsakė į šį Komisijos raštą. Ji dar kartą išdėstė savo nuomonę, kad Įstatymas Nr. 67/2007 neprieštarauja 2004 m. sprendimui, ir pareiškė, kad ji vis dėlto nusprendė priimti 2008 m. liepos 17 d. Įstatymą Nr. 31/2008, kuriuo iš dalies keičiamas Įstatymas Nr. 67/2007 (toliau – Įstatymas Nr. 31/2008), kad nebesitęstų ginčas dėl Įstatymo Nr. 67/2007 aiškinimo.
Ginčijamame sprendime Komisija iš esmės nusprendė, pirma, kad Įstatymu Nr. 67/2007 nebuvo tinkamai įvykdytas 2004 m. sprendimas, ir, antra, kad 2008 m. liepos 18 d., kai įsigaliojo Įstatymas Nr. 31/2008, Portugalijos Respublika pagaliau įvykdė šį sprendimą. Todėl 2008 m. liepos 15 d. raštu Komisija patvirtino reikalavimą sumokėti nurodytą periodinę baudą, be to, pareikalavo sumokėti papildomą 911424 eurų baudą už laikotarpį nuo 2008 m. birželio 1 d. iki liepos 17 d.
Skundžiamas sprendimas
Portugalijos Respublika Bendrajame Teisme pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas visų pirma išsiaiškino, ar turi jurisdikcija nagrinėti tokį ieškinį.
Šiuo tikslu skundžiamo sprendimo 62 punkte jis visų pirma priminė, kad Komisija privalo išieškoti Teisingumo Teismo sprendimu, priimtu taikant EB 228 straipsnio 2 dalį, iš valstybės narės priteistas į Sąjungos biudžetą mokėtinas baudas.
Skundžiamo sprendimo 63–65 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad dėl to, jog EB sutartyje nenumatyta konkreti nuostata dėl valstybės narės ir Komisijos ginčo dėl tokio sprendimo, kuriuo priteisiama bauda, nagrinėjimo, taikomos EB sutartyje nustatytos teisių gynimo priemonės. Todėl, pasak Bendrojo Teismo, dėl sprendimo, kuriuo Komisija nustato valstybei narei privalomą sumokėti kaip periodinę baudą Teisingumo Teismo priteistą sumą, gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo, kaip tai suprantama pagal EB 230 straipsnį. Todėl Bendrasis Teismas nusprendė, kad turi jurisdikciją nagrinėti tokį ieškinį pagal EB 225 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 66 ir 67 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad įgyvendindamas šią jurisdikciją jis negali kėsintis į EB 226 ir 228 straipsniais Teisingumo Teismui suteiktą išimtinę jurisdikciją ir priimti sprendimo dėl klausimo, susijusio su valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymu pagal EB sutartį, kurio anksčiau nesprendė Teisingumo Teismas.
Remdamasis šiais iš pradžių išdėstytais argumentais Bendrasis Teismas, remdamasis 2004 m. sprendimo rezoliucine dalimi, aiškinama atsižvelgiant į 2008 m. sprendimo 16–19 punktuose Teisingumo Teismo išdėstytus motyvus, skundžiamo sprendimo 68 ir 69 punktuose nusprendė, pirma, jog Portugalijos Respublikai pakanka panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051, kad įvykdytų 2004 m. sprendimą, ir periodinė bauda mokėtina už laikotarpį iki šio panaikinimo.
Tuo remdamasis skundžiamo sprendimo 71 ir 72 punktuose Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad Komisija nesilaikė 2008 m. sprendimo rezoliucinės dalies, nes nusprendė, pirma, kad priėmus Įstatymą Nr. 67/2007, kuriuo panaikinamas tas dekretas įstatymas, 2004 m. sprendimas įvykdytas netinkamai ir kad, antra, Portugalijos Respublika tą sprendimą įvykdė tik 2008 m. liepos 18 d., kai įsigaliojo Įstatymas Nr. 31/2008. Dėl šios priežasties Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas.
Paskui Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 80 ir paskesniuose punktuose išnagrinėjo Komisijos argumentą, kad 2004 m. ir 2008 m. sprendimais Teisingumo Teismas pareikalavo Portugalijos Respublikos ne tik paprasčiausiai panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051, bet ir suderinti nacionalinės teisės aktus su Direktyvos 89/665 reikalavimais, kad būtų nutrauktas pirmame iš dviejų minėtų sprendimų konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas. Todėl, pasak Komisijos, inkriminuojamas įsipareigojimų neįvykdymas tęsėsi tol, kol Portugalijos vidaus teisėje buvo nustatyta, kad dėl Sąjungos teisės pažeidimo nukentėjusiems asmenims padaryta žala atlyginama tik įrodžius kaltę ar apgaulę.
Dėl šio klausimo skundžiamo sprendimo 81 ir 82 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisijos diskrecijos vertinti valstybės narės taikytas priemones Teisingumo Teismo sprendimui, kuriuo skirta periodinė bauda, įvykdyti įgyvendinimas neturi pažeisti nei valstybių narių procesinių teisių, kurios numatytos pagal EB 226 straipsnyje nustatytą procedūrą, nei Teisingumo Teismo išimtinės jurisdikcijos priimti sprendimą dėl nacionalinės teisės suderinamumo su Sąjungos teise.
Konkrečiai kalbant, skundžiamo sprendimo 88 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad valstybių narių teisės bei pareigos gali būti nustatytos ir jų veiksmai įvertinti tik Teisingumo Teismo sprendimu pagal EB 226‐228 straipsnius.
Todėl skundžiamo sprendimo 89 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad tikrindama, kaip vykdomas 2008 m. sprendimas, Komisija negalėjo nuspręsti, kad Įstatymas Nr. 67/2007 neatitinka Sąjungos teisės, ir tuo remdamasi apskaičiuoti Teisingumo Teismo skirtą periodinę baudą. Tame pačiame punkte jis pabrėžė, kad jeigu Komisija manė, jog naujuoju įstatymu nustatyta tvarka Direktyva 89/665 perkelta netinkamai, ji turėjo pradėti EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 90 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad jeigu Komisijai būtų suteikta didesnė diskrecija vertinti pagal EB 228 straipsnio 2 dalį priimto teismo sprendimo vykdymo priemones, tai reiškia, kad valstybei narei užginčijus Komisijos vertinimą, kuris yra platesnis nei Teisingumo Teismo sprendimo rezoliucinė dalis, Bendrasis Teismas neišvengiamai turėtų priimti sprendimą dėl nacionalinės teisės akto suderinamumo su Sąjungos teise. Tačiau toks vertinimas priklauso išimtinei Teisingumo Teismo, o ne Bendrojo Teismo jurisdikcijai.
Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, Bendrasis Teismas patenkino Portugalijos Respublikos ieškinį ir panaikino ginčijamą sprendimą.
Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
priimti galutinį sprendimą dėl apeliaciniame skunde nurodytų klausimų ir atmesti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, ir
—
priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas abiejų instancijų teismuose.
Portugalijos Respublika prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.
2011 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Čekijos Respublikai, Vokietijos Federacinei Respublikai, Graikijos Respublikai, Ispanijos Karalystei, Prancūzijos Respublikai, Nyderlandų Karalystei, Lenkijos Respublikai ir Švedijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Portugalijos Respublikos reikalavimus.
Dėl apeliacinio skundo
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su Komisijos kompetencija ir Bendrojo Teismo jurisdikcija
Šalių argumentai
Komisija iš esmės ginčija skundžiamo sprendimo 82–89 punktuose Bendrojo Teismo pateiktą aiškinimą, kad valstybės narės priimto naujo teisės akto Teisingumo Teismo sprendimui, priimtam pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį, įvykdyti turinio vertinimas visais atvejais priklauso išimtinei Teisingumo Teismo jurisdikcijai, ir, kilus nesutarimui tarp Komisijos ir tos valstybės narės, dėl to vertinimo turi būti pradėta nauja procedūra pagal SESV 258 straipsnį.
Pateikdamas tokį išaiškinimą Bendrasis Teismas klaidingai apibrėžė tiek Komisijos kompetenciją išieškant pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį skirtas periodines baudas, tiek savo jurisdikciją, susijusią su Komisijos priimtų aktų teismine kontrole.
Pirma, skundžiamo sprendimo 87–89 punktuose nusprendęs, kad Komisija negali vertinti Įstatymo Nr. 67/2007 turinio siekdama patikrinti, ar Portugalijos Respublika teisingai įvykdė 2004 m. sprendimą ir nutraukė įsipareigojimų nevykdymą, Bendrasis Teismas nepagrįstai susiaurino Komisijos kompetenciją, susijusią su Sąjungos biudžeto įgyvendinimu ir su procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo veiksmingumo užtikrinimu, iki paprasčiausios „kontrolės formos“, kurią taikant siekiama nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas. Iš tiesų, remiantis šiuo požiūriu, kai Komisija nagrinėja, ar aptariamos valstybės narės priimamos priemonės yra tinkamos įvykdyti Teisingumo Teismo sprendimą, ji turi tik konstatuoti, kad ta valstybė priėmė naujas priemones, tačiau negali atlikti kontrolės ir
in concreto
patikrinti, ar tomis priemonėmis tikrai įvykdytas šis sprendimas.
Be to, jeigu, kilus nesutarimui tarp Komisijos ir valstybės narės dėl to, ar tos valstybės narės priimtais teisės aktais įvykdytas pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtas teismo sprendimas, Komisija negalėtų išnagrinėti šių teisės aktų siekdama įsitikinti, kad jie atitinka Teisingumo Teismo nurodymus ir dėl tos priežasties privalėtų, kaip teigia Bendrasis Teismas, kreiptis į Teisingumo Teismą su nauju ieškiniu pagal SESV 258 straipsnį ir naująsias nuostatas pateikti jo kontrolei, būtų pakenkta procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ypač periodinės baudos, veiksmingumui.
Antra, Komisija teigia, kad buvo klaidingai apribota Bendrojo Teismo jurisdikcija kontroliuoti Komisiją tikrinant ginčijamo sprendimo teisėtumą.
Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas turėjo išnagrinėti Komisijos atliktą naujo Portugalijos Respublikos priimto teisės akto vertinimą ir patikrinti, ar priimdama ginčijamą sprendimą ši institucija tikrai neperžengė įsipareigojimų neįvykdymo dalyko ribų ir nepadarė klaidų, kai tame sprendime pateikė vertinimą, kad įsipareigojimai ir toliau nevykdomi.
Tačiau Bendrasis Teismas atliko tik „visiškai formalią“ kontrolę ir skundžiamo sprendimo 84 punkte apsiribojo konstatavimu, kad aptariamos valstybės narės teisinė padėtis, kurią Teisingumo Teismas pripažino nesuderinama su Direktyva 89/665, pasikeitė priėmus naują įstatymą, t. y. Įstatymą Nr. 64/2007 su „esminiais pakeitimais“, palyginti su Dekrete įstatyme Nr. 48 051 nustatyta tvarka, tačiau neatsižvelgė į klausimą, ar šia priemone buvo veiksmingai nutrauktas Teisingumo Teismo konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas.
Jei Bendrajam Teismui būtų leista taip apriboti jam suteiktus kontrolės įgaliojimus, reikėtų pripažinti, kad dėl visų naujų valstybės narės priimtų priemonių, skirtų įvykdyti pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtą Teisingumo Teismo sprendimą, reikia sistemingai pradėti naują procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį. Tokiu sprendimu ne tik būtų pakenkta šių nuostatų veiksmingumui, bet ir bet kuriuo atveju būtų prieštaraujama procedūrų dėl įsipareigojimų neįvykdymo logikai.
Prancūzijos Respublika ginčija Komisijos argumentus.
Teisingumo Teismo vertinimas
SESV 260 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad jei Teisingumo Teismas konstatuoja, jog valstybė narė neįvykdė kokios nors pareigos pagal Sutartis, reikalaujama, kad ta valstybė narė imtųsi būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti.
To paties straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad jei Komisija mano, jog atitinkama valstybė narė nesiėmė būtinų priemonių šiam sprendimui įvykdyti, ji gali kreiptis į Teisingumo Teismą, kad šis priteistų iš šios valstybės vienkartinę ir (arba) periodinę baudą.
Priešingai nei SESV 258 straipsnyje nustatyta procedūra, kuria siekiama, kad būtų konstatuoti ir nutraukti valstybės narės veiksmai, kuriais pažeidžiama Sąjungos teisė (žr. 1979 m. vasario 7 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
,
15/76 ir 16/76, Rink. p. 321
, 27 punktą ir 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo
Komisiją prieš Vokietiją
,
C-456/05, Rink. p. I-10517
, 25 punktą), SESV 260 straipsnyje nustatytos procedūros tikslas yra labiau apibrėžtas, nes ja tik siekiama įsipareigojimų nevykdančią valstybę narę paskatinti įvykdyti sprendimą dėl įsipareigojimų nevykdymo (2005 m. liepos 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
,
C-304/02, Rink. p. I-6263
, 80 punktas ir 2010 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Suède ir kt. prieš API ir Komisiją
,
C-514/07 P, C-528/07 P ir C-532/07 P, Rink. p. I-8533
, 119 punktas).
Todėl pastaroji procedūra turi būti laikoma specialia teismine Teisingumo Teismo sprendimų vykdymo procedūra, kitais žodžiais – vykdymo priemone (minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
92 punktas). Dėl šios priežasties per šią procedūrą gali būti nagrinėjamas tik valstybei narei pagal SESV tenkančių įsipareigojimų neįvykdymas, kurį Teisingumo Teismas, remdamasis SESV 258 straipsniu, įvertino kaip pagrįstą (2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
,
C-457/07, Rink. p. I-8091
, 47 punktas).
A fortiori
, kai Teisingumo Teismas iš valstybės narės priteisia mokėti periodinę baudą, šios valstybės priimtų priemonių tokiam sprendimui įvykdyti vertinimą ir mokėtinų baudų pagal nustatytas sankcijas išieškojimą Komisija turi vykdyti atsižvelgdama į įsipareigojimų neįvykdymo ribas, kurias Teisingumo Teismas nustatė sprendimuose, priimtuose pagal SESB 258 ir 260 straipsnius.
Šiuo atveju, remiantis tiek 2004 m., tiek 2008 m. sprendimų rezoliucinėmis dalimis, darytina išvada, kad Teisingumo Teismo konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas susijęs su nepanaikintu Dekretu įstatymu Nr. 48 051, pagal kurį finansinė kompensacija dėl Sąjungos viešųjų pirkimų teisės pažeidimo nukentėjusiems asmenims suteikiama tik įrodžius kaltę ar apgaulę.
Kad įvykdytų 2004 m. sprendimą, Portugalijos Respublika priėmė Įstatymą Nr. 67/2007. Šiuo įstatymu, įsigaliojusiu po kelių dienų nuo 2008 m. sprendimo priėmimo, buvo panaikintas Dekretas įstatymas Nr. 48 051.
Išnagrinėjusi šį įstatymą, Komisija vis dėlto nusprendė, kad jis neatitinka Sąjungos teisės ir dėl to juo neužtikrinamas tinkamas 2004 m. sprendimo įvykdymas.
Dėl to tarp šios institucijos ir Portugalijos Respublikos kilo su Įstatymo Nr. 67/2007 teisine apimtimi ir aiškinimu susijęs ginčas, kuris baigėsi ginčijamo sprendimo priėmimu, o tame sprendime Teisingumo Teismo skirtą periodinę baudą Komisija apskaičiavo remdamasi būtent savo pateikiamu to įstatymo poveikio aiškinimu.
Taip Komisija priėmė sprendimą dėl Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Direktyva 89/665 klausimo, nors, kaip Bendrasis Teismas pagrįstai pažymėjo skundžiamo sprendimo 83–85 punktuose, šiame įstatyme nustatyta atsakomybės tvarka, kuri skiriasi nuo Dekrete įstatyme Nr. 48 051 nustatytos tvarkos ir kurios Teisingumo Teismas negalėjo išnagrinėti anksčiau.
Iš tiesų, kaip skundžiamo sprendimo 81 punkte pažymėjo Bendrasis Teismas, vykdydama Teisingumo Teismo sprendimą, kuriuo valstybei narei skirta periodinė bauda, Komisija turi įvertinti tos valstybės narės priimtas priemones sprendimui, kuriuo skirta bauda, įvykdyti.
Tačiau, kaip skundžiamo sprendimo 82 punkte pagrįstai nusprendė Bendrasis Teismas, ši diskrecija negali būti įgyvendinama taip, kad pažeistų Teisingumo Teismo išimtinę jurisdikciją priimti sprendimą dėl nacionalinės teisės suderinamumo su Sąjungos teise.
Iš tiesų pagal SESV 258–260 straipsniuose numatytą sistemą valstybių narių teisės ir pareigos gali būti nustatytos ir jų veiksmai įvertinti tik Teisingumo Teismo sprendimu (1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
,
C-191/95, Rink. p. I-5449
, 45 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Taigi Teisingumo Teismas šiuo klausimu turi išimtinę jurisdikciją, kuri jam tiesiogiai ir aiškiai suteikta Sutartimi ir į kurią Komisija negali kėsintis tikrindama, kaip vykdomas pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimtas Teisingumo Teismo sprendimas.
Skundžiamo sprendimo 90 punkte Bendrasis Teismas pagrįstai pažymėjo, kad jis taip pat negali priimti sprendimo dėl Komisijos atlikto anksčiau Teisingumo Teismo nenagrinėto gebėjimo nacionaline praktika ar teisės aktais užtikrinti, kad būtų įvykdytas toks sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo, vertinimo. Iš tiesų taip Bendrasis Teismas neišvengiamai turėtų priimti sprendimą dėl tokios praktikos ar nacionalinės teisės akto suderinamumo su Sąjungos teise ir pasikėsintų į šiuo klausimu Teisingumo Teismui suteiktą išimtinę jurisdikciją.
Darytina išvada, kad jei tikrinant, kaip vykdomas pagal SESV 260 straipsnį priimtas Teisingumo Teismo sprendimas, tarp Komisijos ir atitinkamos valstybės narės kyla ginčas dėl Teisingumo Teismo anksčiau nenagrinėtos galimybės nacionaline praktika ar teisės aktais įvykdyti tą sprendimą, Komisija negali priimdama sprendimą pati išspręsti tokio ginčo ir jame apskaičiuoti periodinę baudą.
Tiesa, į Bendrąjį Teismą galima, kaip ir šiuo atveju, kreiptis su ieškiniu dėl tokio sprendimo panaikinimo, o dėl to teismo priimto sprendimo gali būti pateiktas apeliacinis skundas Teisingumo Teisme.
Tačiau taikant tokią procedūrą Bendrojo Teismo pateikta Komisijos atlikto Teisingumo Teismo dar nenagrinėtos galimybės nacionalinės teisės aktais ar praktika užtikrinti, kad bus tinkamai įvykdytas sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo, vertinimo analize dėl šio sprendimo 56 ir 57 punktuose nurodytų priežasčių būtų ne tik pažeista Teisingumo Teismui suteikta išimtinė jurisdikcija procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo srityje, bet ir nepagrįstai apribota Teisingumo Teismo galimybė grįžti prie faktinių aplinkybių, kuriomis Bendrasis Teismas grindė savo analizę, konstatavimo, nes Teisingumo Teismas neprivalo jų tikrinti nagrinėdamas apeliacinį skundą.
Be to, jei Komisijai būtų suteikta didesnė diskrecija vertinti pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį priimto sprendimo įvykdymo priemones, būtų pažeista valstybėms narėms suteikta procesinė teisė į gynybą per procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
Iš tiesų, remiantis SESV 258–260 straipsniais, valstybės narės, kurios, Komisijos teigimu, nesilaikė Sąjungos teisėje joms nustatytų pareigų, gali, be kita ko, pateikti savo nuomonę per ikiteisminį etapą. Šio procedūros etapo tikslas yra būtent suteikti atitinkamai valstybei narei galimybę įvykdyti įsipareigojimus arba veiksmingai išdėstyti gynybos argumentus dėl Komisijos pateiktų kaltinimų (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
67 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas nepagrįstai neapribojo nei Komisijos kompetencijos tikrinti, kaip Portugalijos Respublika vykdo 2008 m. sprendimą, nei – dėl tos priežasties – savo jurisdikcijos dėl šiuo klausimu Komisijos atlikto vertinimo kontrolės.
Tokiomis aplinkybėmis apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su 2004 m. ir 2008 m. Teisingumo Teismo sprendimuose konstatuoto įsipareigojimų neįvykdymo apibrėžtimi
Šalių argumentai
Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antroje dalyje Komisija kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis padarė teisės klaidą, nes nevisiškai ir formaliai išaiškino 2008 m. sprendimo rezoliucinę dalį ir taip nepagrįstai susiaurino tiek 2004 m., tiek 2008 m. sprendime Teisingumo Teismo konstatuoto įsipareigojimų neįvykdymo objektą. Iš tiesų skundžiamo sprendimo 69 punkte Bendrasis Teismas neteisingai nusprendė, kad, vadovaujantis šia rezoliucine dalimi, Portugalijos Respublikai pakako panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051, kad įvykdytų 2004 m. sprendimą, ir dėl šios priežasties periodinė bauda buvo mokėtina tik iki panaikinimo datos.
Komisija, priešingai, teigia, jog 2004 m. sprendimo rezoliucinėje dalyje aiškiai reikalaujama, kad Portugalijos Respublika priimtų priemones, būtinas įvykdyti tą sprendimą, ir konkrečiai tai Bendrasis Teismas turėjo patikrinti, o ne tik konstatuoti, kad minėtas dekretas įstatymas buvo panaikintas, ypač kai dėl šio panaikinimo dar buvo sukurta ir teisinė spraga Portugalijos teisėje.
Todėl Komisija, siekdama patikrinti, ar Portugalijos Respublika įvykdė 2004 m. sprendimą, patvirtintą 2008 m. sprendimu, visiškai pagrįstai išanalizavo Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumą su Direktyva 89/665 ir, konstatavusi, kad pagal Portugalijos teisės aktus žala ir toliau atlyginama tik įrodžius kaltę ar apgaulę, nusprendė, jog įsipareigojimai ir toliau nevykdomi.
Portugalijos Respublika ginčija tokius Komisijos argumentus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis grindžiama klaidinga prielaida, kad siekdama patikrinti, ar Portugalijos Respublika įvykdė 2004 m. sprendimą, patvirtintą 2008 m. sprendimu, Komisija pagrįstai priėmė sprendimą dėl Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Direktyva 89/665.
Taigi Bendrasis Teismas, ginčijamame sprendime atlikdamas Komisijos padaryto vertinimo kontrolę, taip pat privalėjo konkrečiai patikrinti, ar tas įstatymas yra suderinamas su Sąjungos teise.
Remiantis apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies analize darytina išvada, kad šios bylos aplinkybėmis Komisija ir Bendrasis Teismas negali kėsintis į SESV 258–260 straipsniuose nustatytą išimtinę Teisingumo Teismo jurisdikciją, susijusią su valstybės narės įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę neįvykdymo konstatavimu.
Todėl negalima kaltinti Bendrojo Teismo, kad šis padarė teisės klaidą, nes neišnagrinėjo konkrečios Įstatymo Nr. 67/2007 teisinės apimties.
Tokiomis aplinkybėmis pirmojo pagrindo antra dalis, kurią Komisija pateikė apeliaciniam skundui pagrįsti, turi būti atmesta, ir dėl tos priežasties reikia atmesti visą šį pagrindą kaip nepagrįstą.
Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo, susijusio su nepakankamu ir dviprasmišku skundžiamo sprendimo motyvavimu
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas ginčijamą sprendimą panaikino remdamasis nepakankamu ir dviprasmišku skundžiamo sprendimo motyvavimu.
Kiek tai susiję su nepakankamu motyvavimu, Komisija kaltina Bendrąjį Teismą, kad panaikindamas ginčijamą sprendimą jis rėmėsi vienintele skundžiamo sprendimo 85 punkte nurodyta aplinkybe, kad Komisija pati tame sprendime pripažino, jog priėmus Įstatymą Nr. 67/2007 nuo neteisėto perkančiosios organizacijos akto nukentėję konkursų dalyviai gali potencialiai lengviau gauti žalos atlyginimą, o rašytinėse pastabose teigia, kad Portugalijos įstatymų leidėjas ne tik panaikino Dekretą įstatymą Nr. 48 051, bet tuo įstatymu nustatė naują teisinę tvarką.
Kiek tai susiję su motyvavimo dviprasmiškumu, Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 81 punkte nurodęs, jog Komisija turi įvertinti valstybės narės priimtas priemones Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti, kad ši paprasčiausiai iš naujo nepriimtų priemonių, kurių turinys toks pats kaip ir priemonių, dėl kurių priimtas šis sprendimas, to paties sprendimo 87 punkte jos kompetenciją apribojo tik formos kontrole, kuri taikoma siekiant nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas.
Portugalijos Respublika ginčija šiuos Komisijos argumentus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, sprendimo motyvuose turi būti aiškiai ir nedviprasmiškai išdėstyti Bendrojo Teismo argumentai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti jo priėmimo priežastis, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę (žr., be kita ko, 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
,
C-202/07 P, Rink. p. I-2369
, 29 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju, skundžiamo sprendimo 68–91 punktuose išdėstytuose argumentuose Bendrasis Teismas išsamiai pateikė ginčijamo sprendimo panaikinimo motyvus, todėl tie argumentai atitinka ankstesniame punkte nurodytus reikalavimus.
Iš tiesų tas motyvavimas grindžiamas logišku, nuosekliu ir išsamiu bylos aplinkybių nagrinėjimu, kuris skundžiamo sprendimo 68 punkte pradedamas 2008 m. sprendimo, aiškinamo atsižvelgiant į jo motyvus ir rezoliucinę dalį, apimties analize, kuris to paties sprendimo 73–90 punktuose tęsiamas priežasčių, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė Komisijos aiškinimą, kad ji gali patikrinti Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumą su Direktyva 89/665, aiškinimu ir kuris baigiamas to sprendimo 91 punkte ginčijamo sprendimo panaikinimu.
Todėl būtina konstatuoti, kad Komisija klysta teigdama, jog vienintelis Bendrojo Teismo pateiktas motyvas ginčijamo sprendimo panaikinimui pagrįsti yra išdėstytas skundžiamo sprendimo 85 punkte.
Komisijos argumentui, kad skundžiamas sprendimas grindžiamas dviprasmišku motyvavimu, taip pat negalima pritarti.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 81 punkte Bendrasis Teismas apskritai pripažino Komisijos kompetenciją vertinti valstybės narės priimtas priemones Teisingumo Teismo sprendimui, priimtam pagal SESV 260 straipsnį, įvykdyti.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 82 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, jog ši kompetencija gali būti įgyvendinama tik konkrečiai apibrėžtais atvejais, ypač atsižvelgiant į išimtinę Teisingumo Teismo kompetenciją priimti sprendimus dėl nacionalinės teisės aktų suderinamumo su Sąjungos teise.
Remdamasis būtent šia prielaida skundžiamo sprendimo 83–88 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad šiuo atveju, atsižvelgiant į tai, jog 2004 m. ir 2008 m. sprendimuose Teisingumo Teismas nepriėmė sprendimo dėl Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Sąjungos teise, Komisija negalėjo pati atlikti tokio vertinimo ir juo remdamasi apskaičiuoti periodinę baudą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad Bendrojo Teismo argumentuose nėra jokio motyvavimo nepakankamumo ar dviprasmiškumo ir kad dėl tos priežasties reikia atmesti Komisijos pateiktą antrąjį pagrindą apeliaciniam skundui pagrįsti.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad negalima pritarti nė vienam iš dviejų Komisijos pateiktų pagrindų apeliaciniam skundui pagrįsti ir kad dėl tos priežasties visas apeliacinis skundas turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Portugalijos Respublika reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos, o pastaroji bylą pralaimėjo, ji turi padengti su šiuo procesu susijusias bylinėjimosi išlaidas. Pagal to reglamento 140 straipsnio 1 dalį, taip pat taikomą apeliaciniame procese, įstojusios į bylą valstybės narės pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Europos Komisija padengia ne tik savo, bet ir Portugalijos Respublikos patirtas su šiuo procesu susijusias bylinėjimosi išlaidas.

3.
Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Lenkijos Respublika ir Švedijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: portugalų.