CELEX: 62014CJ0051
Trimitere preliminară
Agricultură
Organizare comună a piețelor
Zahăr
Rambursarea cheltuielilor de depozitare
Regulamentul (CEE) nr. 1998/78
Articolul 14 alineatul (3)
Regulamentul (CEE) nr. 2670/81
Articolul 2 alineatul (2)
Substituire la export a zahărului C
Condiții
Schimb material al zahărului C cu zahăr de substituție
Substituție care nu poate fi efectuată decât cu zahăr produs de un producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru
Validitate din perspectiva articolelor 34 TFUE și 35 TFUE

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 1998/78 al Comisiei din 18 august 1978 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului de compensare a cheltuielilor de depozitare în sectorul zahărului (
JO L 231, p. 5
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1714/88 al Comisiei din 13 iunie 1988 (
JO L 152, p. 23
, Ediție specială, 03/vol. 6, p. 240, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1998/78”), precum și interpretarea și validitatea articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2670/81 al Comisiei din 14 septembrie 1981 de stabilire a normelor de aplicare pentru producția de zahăr care depășește cotele (
JO L 262, p. 14
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 3892/88 al Comisiei din 14 decembrie 1988 (
JO L 346, p. 29
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2670/81”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Pfeifer & Langen”), pe de o parte, și Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Oficiul federal pentru agricultură și administrație, denumit în continuare „BLE”), pe de altă parte, cu privire la restituirea rambursărilor unor cheltuieli de depozitare care ar fi fost primite necuvenit de Pfeifer & Langen în detrimentul intereselor financiare ale Uniunii Europene.
Cadrul juridic
Regulamentul (CEE) nr. 1785/81
Al treilea, al unsprezecelea și al cincisprezecelea considerent ale Regulamentului (CEE) nr. 1785/81 al Consiliului din 30 iunie 1981 privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului (
JO L 177, p. 4
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1069/89 al Consiliului din 18 aprilie 1989 (
JO L 114, p. 1
, denumit în continuare „regulamentul de bază”), aveau următorul conținut:
„[…] pentru a asigura producătorilor de sfeclă de zahăr și de trestie de zahăr din [Uniune] menținerea garanțiilor necesare în ceea ce privește ocuparea forței de muncă și nivelul de trai al acestora, trebuie prevăzute măsuri de natură să stabilizeze piața zahărului […];
[…]
[…] motivele care au determinat până acum [Uniunea] să adopte un regim de cote de producție pentru zahăr […] rămân fondate în prezent; […] cu toate acestea, este necesar ca acest regim să fie modificat pentru a lua în considerare evoluția recentă a producției și pentru a dota [Uniunea] cu instrumentele necesare în vederea asigurării finanțării integrale, în mod echitabil, dar eficient, de către producătorii înșiși, a sarcinilor la desfacerea excedentelor care rezultă din raportul dintre producția [Uniunii] și consumul acesteia; […]
[…]
[…] cotele de producție atribuite întreprinderilor constituie un mijloc de a garanta producătorilor prețurile comunitare și desfacerea producției lor, transferurile de cote trebuie să se facă luând în considerare interesul tuturor părților implicate și în special cel al producătorilor de sfeclă de zahăr sau de trestie de zahăr;
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 8 alineatele (1) și (2) din regulamentul de bază prevedea:
„(1)   Se instituie, în condițiile prezentului articol, un sistem de compensare a cheltuielilor de depozitare care cuprinde o rambursare forfetară și o finanțare a acesteia prin intermediul unei cotizații.
[…]
(2)   Costurile de depozitare:
—
a zahărului alb,
[…]
[produs] din sfeclă sau din trestie recoltată în [Uniune], sunt rambursate forfetar de statele membre.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 24 din regulamentul de bază stabilea, pentru fiecare an de comercializare, respectiv de la 1 iulie a unui an până la data de 30 iunie a anului următor, o cantitate de bază pentru „zahărul A” și pentru „zahărul B”, pe care fiecare stat avea sarcina să o repartizeze între producători (denumiți în continuare „producătorii”) de zahăr stabiliți pe teritoriul său. Se aloca astfel producătorilor o cotă A și o cotă B pentru fiecare an de comercializare. Orice cantitate de zahăr produsă în plus față de cotele A și B era numită „zahăr C”.
Conform articolului 26 din acest regulament:
„(1)   […] zahărul C care nu se reportează în temeiul articolului 27 […] nu [poate] fi [desfăcut] pe piața internă […] și trebuie [exportat] sub forma în care se află, anterior datei de 1 ianuarie care urmează anului de comercializare în cauză.
[Articolul 8 nu este aplicabil] acestui zahăr […]
[…]
(3)   Normele de aplicare a prezentului articol se adoptă conform procedurii stabilite la articolul 41.
[…]” [traducere neoficială]
Regulamentul nr. 1998/78
Regulamentul nr. 1998/78 stabilește normele de aplicare a sistemului de compensare a cheltuielilor de depozitare a zahărului, instituit la articolul 8 din regulamentul de bază.
Articolul 14 alineatul (3) din acest regulament prevede:
„Atunci când o cantitate de zahăr C este substituită la export cu o cantitate corespunzătoare de zahăr A sau B, cantitatea substituită este considerată, pentru aplicarea rambursării, drept zahăr A din ziua în care formalitățile vamale de export au fost îndeplinite.” [traducere neoficială]
Regulamentul nr. 2670/81
Adoptat în temeiul articolului 26 alineatul (3) din regulamentul de bază, Regulamentul nr. 2670/81 preciza condițiile în care exportul zahărului C se consideră efectuat.
Al cincilea considerent al Regulamentului nr. 2670/81 avea următorul cuprins:
„[…] producătorului în cauză trebuie să i se permită să exporte zahăr […] care nu a fost produs de el; […] este necesar să se prevadă în acest caz plata unei sume forfetare care poate fi considerată în toate cazurile o compensație pentru orice avantaj care poate rezulta dintr‑o astfel de substituire;
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 2 alineatul (2) din acest regulament prevedea:
„Dovada [privind exportul zahărului C] se face prin prezentarea:
(a)
unei licențe de export emise producătorului în cauză […] de organismul competent din statul membru menționat la alineatul (1);
(b)
documentelor […] necesare pentru eliberarea garanției;
(c)
unei declarații semnate de producător care atestă că zahărul C […] a fost fabricat de acesta.
[…]
Cu toate acestea, producătorul în cauză poate substitui, la export, zahărul C cu un alt zahăr alb în aceeași stare, care se încadrează la [codul 1701 din Nomenclatura combinată care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (
JO L 256, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3)] sau izoglucoza C cu o altă izoglucoză, produse de alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru. În acest caz, producătorul care efectuează substituirea trebuie să plătească […] suma de 1,25 [euro] pentru 100 de kilograme […]
[…]” [traducere neoficială]
Litigiul principal și întrebările preliminare
Din decizia de trimitere rezultă că Pfeifer & Langen, producător de zahăr, a beneficiat, în temeiul articolului 8 alineatul (2) din regulamentul de bază, de rambursarea cheltuielilor de depozitare pentru intrarea în depozit de zahăr alb în cadrul organizării comune a piețelor din sectorul zahărului (denumită în continuare „OCP din sectorul zahărului”) în cadrul anilor de comercializare 1987/1988-1996/1997.
Între anii 1997 și 2003, Pfeifer & Langen a făcut obiectul unei investigații pentru fraudă la rambursarea cheltuielilor de depozitare a zahărului alb privind anii de comercializare menționați anterior. În acest context, i se reproșa în special că, în cursul anului de comercializare 1990/1991, a declarat ca zahăr eligibil pentru rambursare o cantitate de zahăr produs în afara cotelor de producție, calificat, în acest caz, drept „zahăr C”.
În această privință, Pfeifer & Langen a indicat că, în cursul anului de comercializare 1990/1991, a cumpărat o cantitate de zahăr produs din cotă, denumit, în această situație, fie „zahăr A”, fie „zahăr B”, produsă în Franța. Acest zahăr ar fi fost transportat din acest stat membru în unul dintre sediile Pfeifer & Langen situat în Germania, unde ar fi fost înregistrat ca zahăr din cotă. Cu toate acestea, același zahăr nu ar fi fost depozitat în silozurile acestei societăți, ci i s‑ar fi întocmit noi documente de expediție și ar fi fost transportat în portul Anvers (Belgia) în vederea exportării sale în afara Uniunii ca zahăr C. În continuare, Pfeifer & Langen ar fi declarat ca zahăr din cotă o cantitate echivalentă de zahăr C produsă excedentar (denumită în continuare „zahărul C în cauză”), pentru care a solicitat rambursarea cheltuielilor de depozitare.
Prin decizia din 30 ianuarie 2003, BLE, în calitate de autoritate competentă pentru rambursarea cheltuielilor de depozitare, a anulat în parte rambursarea cheltuielilor de depozitare acordată Pfeifer & Langen pentru perioada cuprinsă între luna iulie 1990 și luna iunie 1991 și a solicitat restituirea sumelor plătite. Pfeifer & Langen a contestat această decizie.
Prin decizia din 4 octombrie 2006, BLE a respins contestația formulată de Pfeifer & Langen în măsura în care se referea la zahărul C în cauză.
La 7 noiembrie 2006, Pfeifer & Langen a formulat o acțiune împotriva acestei din urmă decizii a BLE în fața Verwaltungsgericht Köln (Tribunalul Administrativ din Köln). Prin cererea formulată, această societate a arătat în special că a substituit în mod regulat la export zahărul C în cauză cu o cantitate echivalentă de zahăr din cotă provenind din Franța, astfel încât acest zahăr C era eligibil la rambursarea cheltuielilor de depozitare, conform articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78.
Prin hotărârea din 25 noiembrie 2009, Verwaltungsgericht Köln a respins cererea formulată de Pfeifer & Langen în măsura în care privea operațiunea de substituire a zahărului efectuată de această societate. În această privință, instanța menționată a reținut că substituirea nu era conformă cu articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81, care impune ca zahărul de substituție să provină de la un alt producător stabilit în același stat membru.
Instanța de trimitere, sesizată de Pfeifer & Langen cu o cale de atac împotriva acestei hotărâri, consideră că rezultatul procedurii pendinte în fața sa depinde de aspectul dacă substituirea la export a zahărului C este posibilă între producători stabiliți în state membre diferite, ceea ce impune să se determine ce dispoziție, respectiv articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 sau articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2670/81, este aplicabilă împrejurărilor din cauza principală. Astfel, deși ambele dispoziții privesc substituirea zahărului C, articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 nu ar prevedea nicio condiție specială, în timp ce articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2670/81 ar impune ca zahărul de substituție să fie produs de un producător stabilit în același stat membru.
Pe de altă parte, instanța de trimitere apreciază că trebuie să se precizeze dacă aceste dispoziții impun ca acea cantitate de zahăr C inițial și cantitatea de zahăr de substituție să facă obiectul unei substituiri fizice sau dacă este suficientă substituirea contabilă a cantităților respective. În sfârșit, dacă articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2670/81 ar fi aplicabil în cauza principală, instanța de trimitere se întreabă dacă limitarea substituirii la producătorii stabiliți în același stat membru nu constituie o restricționare a liberei circulații a mărfurilor în Uniune.
În aceste condiții, Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Tribunalul Superior Administrativ din Landul Renania de Nord‑Westfalia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 reglementează exhaustiv substituirea zahărului cu privire la compensarea cheltuielilor de depozitare, iar această prevedere nu impune condiția ca zahărul de substituție să trebuiască să provină de la un alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru?
2)
În caz afirmativ, articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 impune, pentru obținerea rambursării cheltuielilor de depozitare, condiția ca zahărul C destinat substituirii să fie «înlocuit fizic» la producător?
3)
În situația în care articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2670/81 este aplicabil în cazul substituirii zahărului, această dispoziție impune, pentru obținerea rambursării cheltuielilor de depozitare a zahărului, ca zahărul C de substituție să fie «substituit fizic» la producător?
4)
Cu titlu subsidiar, dispozițiile articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2670/81 sunt lipsite de validitate în măsura în care impun ca zahărul de substituție să fie «produs de alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru»?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
Trebuie amintit, în primul rând, că, în cadrul OCP din sectorul zahărului, regulamentul de bază prevede un sistem de cote naționale pentru producția de zahăr în Uniune. În conformitate cu articolul 24 din acest regulament, statele membre atribuie, cu respectarea cantităților de bază care le‑au fost alocate, o cotă A și o cotă B fiecărui producător de zahăr de pe teritoriul său. Zahărul produs în limita acestor cote poate fi pus în circulație în Uniune și beneficiază de diferite măsuri de sprijin în favoarea producției.
În schimb, zahărul produs în afara cotelor atribuite fiecărui producător, și anume zahărul C, nu poate fi desfăcut pe piața internă. În temeiul articolului 26 din regulamentul de bază, acest zahăr trebuie, în principiu, să fie exportat în afara Uniunii sub forma în care se află, anterior datei de 1 ianuarie care urmează anului de comercializare în cauză.
Astfel cum reiese din articolele 1 și 2 din Regulamentul nr. 2670/81, fiecare producător trebuie, în principiu, să exporte zahărul C rezultat din producția sa. Cu toate acestea, astfel cum subliniază al cincilea considerent al acestui regulament, legiuitorul Uniunii a apreciat necesar să prevadă pentru acești producători posibilitatea de a exporta, în anumite cazuri, zahăr care nu a fost produs de ei înșiși.
În acest scop, articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din regulamentul menționat prevede un mecanism care permite unui producător să substituie, la export, cantitatea de zahăr C pe care este obligat să o exporte cu o cantitate echivalentă de zahăr din cotă, care a fost produsă de un alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru. Rezultă, astfel, din această dispoziție că, printr‑o schimbare de natură contabilă, zahărul substituit, care intra inițial în categoria zahărului C, dobândește statutul de zahăr din cotă și poate fi pus în circulație în mod liber pe piața internă de către producător, în timp ce zahărul de substituție, produs inițial în cotă, este exportat ca zahăr C.
În al doilea rând, trebuie amintit că articolul 8 alineatele (1) și (2) din regulamentul de bază instituie un sistem de compensare a cheltuielilor de depozitare a zahărului în temeiul căruia statele membre sunt obligate să ramburseze forfetar producătorilor cheltuielile pe care le suportă cu această depozitare. Conform articolului 26 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul menționat, pot fi rambursate doar cheltuielile suportate cu depozitarea zahărului produs în limita cotelor A și B, exceptându‑se cheltuielile de depozitare a zahărului C.
Este necesar ca la întrebările instanței de trimitere să se răspundă în lumina acestor considerații.
Cu privire la prima și la a patra întrebare
Prin intermediul primei și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, pe de o parte, dacă articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 și articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81, coroborate, trebuie interpretate în sensul că, într‑o situație precum cea din litigiul principal, în care un producător dorește să substituie la export o cantitate de zahăr C cu o cantitate echivalentă de zahăr din cotă produsă de un alt producător, trebuie să se țină seama de condițiile care figurează în această din urmă dispoziție în cadrul rambursării cheltuielilor de depozitare și, pe de altă parte, dacă aceeași dispoziție este validă din perspectiva dreptului Uniunii, în măsura în care impune ca zahărul de substituție să fi fost produs de un alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru.
Mai întâi, trebuie amintit că articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 prevede că, atunci când o cantitate de zahăr C este substituită la export cu o cantitate corespunzătoare de zahăr A sau B, cantitatea substituită este considerată, pentru aplicarea rambursării, ca zahăr A începând de la data la care au fost îndeplinite formalitățile vamale de export.
Din perspectiva formulării sale, este necesar să se constate că această dispoziție se limitează să stabilească momentul de la care o cantitate de zahăr C substituită legal cu zahăr din cotă trebuie considerată, în scopul calculării rambursării cheltuielilor de depozitare, drept zahăr eligibil pentru rambursarea menționată.
În ceea ce privește o situație precum cea din litigiul principal, în care un producător dorește să substituie la export o cantitate de zahăr C cu o cantitate echivalentă de zahăr din cotă produsă de un alt producător, trebuie de asemenea să se țină seama de condițiile care figurează la articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81.
În această privință, rezultă din textul acestei din urmă dispoziții că sunt prevăzute trei condiții pentru regularitatea unei asemenea substituiri. În primul rând, zahărul de substituție trebuie să se încadreze la codul 1701 din Nomenclatura combinată care figurează în anexa I la Regulamentul nr. 2658/87, în al doilea rând, acest zahăr trebuie să fi fost produs de un alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru și, în al treilea rând, producătorul care efectuează substituirea trebuie să plătească suma de 1,25 euro pentru 100 de kilograme de zahăr substituit.
Cu toate acestea, instanța de trimitere indică faptul că nu se poate deduce cu certitudine din textul versiunii în limba germană a articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81, în versiunea sa inițială, că această dispoziție impune ca zahărul de substituție să fi fost produs de un alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru. Astfel, în versiunea menționată, întrucât verbul „a produce” este la singular, o interpretare pur literală lasă să se creadă că condiția potrivit căreia produsul de substituție trebuie să fi fost produs de un producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru nu ar exista decât pentru substituirea izoglucozei C.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că necesitatea aplicării și a interpretării uniforme a dispozițiilor dreptului Uniunii exclude posibilitatea ca, în caz de îndoială, textul unei dispoziții să fie privit în mod izolat, prin raportare doar la una dintre versiunile sale lingvistice, impunând, dimpotrivă, ca acesta să fie interpretat și aplicat în lumina versiunilor existente în celelalte limbi oficiale (a se vedea în special Hotărârea Stauder, 29/69,
EU:C:1969:57
, punctul 3, Hotărârea Moksel Import und Export, 55/87,
EU:C:1988:377
, punctul 15, Hotărârea EMU Tabac și alții, C‑296/95,
EU:C:1998:152
, punctul 36, și Hotărârea Profisa, C‑63/06,
EU:C:2007:233
, punctul 13).
Or, în pofida eventualei ambiguități a textului articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81, în versiunea sa inițială în limba germană, reiese expres din textul acestei dispoziții din celelalte versiuni lingvistice oficiale și în special din versiunile în limbile franceză, greacă, italiană și neerlandeză, că legiuitorul Uniunii a impus, ca o condiție pentru substituirea la export a zahărului C, ca zahărul de substituție să fi fost produs de un alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru. În plus, această condiție reiese clar din textul versiunii în limba germană a acestui regulament aplicabil
ratione temporis
la data faptelor din litigiul principal și în special din termenii „die von einem anderen auf dem Hoheitsgebiet desselben Mitgliedstaats ansässigen Hersteller erzeugt worden sind”.
În sfârșit, în măsura în care articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81 impune ca zahărul de substituție să fi fost produs de un alt producător stabilit în același stat membru, instanța de trimitere urmărește să afle dacă această dispoziție este validă din perspectiva dreptului Uniunii și în special a normelor dreptului primar referitoare la libera circulație a mărfurilor, și anume, articolele 34 TFUE și 35 TFUE.
Desigur, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, interdicția restricțiilor cantitative, precum și a măsurilor cu efect echivalent, prevăzută la articolele 34 TFUE și 35 TFUE, se aplică nu numai în privința măsurilor naționale, ci și a măsurilor care provin de la instituțiile Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Denkavit Nederland, 15/83,
EU:C:1984:183
, punctul 15, Hotărârea Meyhui, C‑51/93,
EU:C:1994:312
, punctul 11, Hotărârea Kieffer și Thill, C‑114/96,
EU:C:1997:316
, punctul 27, precum și Hotărârea Alliance for Natural Health și alții, C‑154/04 și C‑155/04,
EU:C:2005:449
, punctul 47).
Cu toate acestea, este necesar să se constate că condiția potrivit căreia zahărul de substituție trebuie să fi fost produs de un producător stabilit în același stat membru, vizată la articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81, presupunând că constituie o restricție în sensul articolelor 34 TFUE și 35 TFUE, este, în orice caz, justificată, în condițiile în care este o implicație necesară a sistemului cotelor instituit prin regulamentul de bază.
Astfel cum reiese din al treilea, al zecelea și al paisprezecelea considerent ale regulamentului de bază, regimul cotelor constituie una dintre măsurile OCP din sectorul zahărului care are ca ultimă finalitate stabilizarea pieței Uniunii și, prin urmare, asigurarea, în special, a menținerii garanțiilor necesare în ceea ce privește ocuparea forței de muncă și nivelul de trai al producătorilor Uniunii. În acest context, cotele naționale garantează producătorilor prețurile comunitare și desfacerea producției lor (a se vedea în acest sens Hotărârea Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia, C‑68/05 P,
EU:C:2006:674
, punctele 59 și 62, precum și Ordonanța Isera & Scaldis Sugar și alții, C‑154/12,
EU:C:2013:101
, punctul 46).
În acest scop, legiuitorul Uniunii a prevăzut, astfel cum s–a amintit la punctul 22 din prezenta hotărâre, repartizarea pe state membre a producției de zahăr în Uniune. Prin urmare, revine fiecărui stat membru să repartizeze, sub formă de cote A și B, cantitățile de bază care i‑au fost atribuite între producătorii stabiliți pe teritoriul său pentru a regla producția de zahăr.
Or, o asemenea substituire la export a zahărului C între producători stabiliți în state membre diferite, care se înscrie în cadrul unor cote naționale distincte, ar fi de natură să perturbe structura sistemului cotelor de producție instituit prin regulamentul de bază. Astfel, o operațiune de substituire a zahărului C la export, astfel cum este descrisă la punctul 25 din prezenta hotărâre, ar echivala, în fapt, cu un transfer de cote de la producătorul care furnizează zahărul de substituție la producătorul care efectuează această substituție. Ar rezulta în special că cotele deținute de acești doi producători nu ar mai coincide cu cele care le‑au fost atribuite inițial de statele lor membre respective, în funcție de cantitatea lor de bază.
Prin urmare, o condiție precum cea instituită la articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81 nu este contrară interdicțiilor prevăzute la articolele 34 TFUE și 35 TFUE.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a patra întrebare că articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 și articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81, coroborate, trebuie interpretate în sensul că, în ceea ce privește o situație precum cea din litigiul principal, în care un producător dorește să substituie la export o cantitate de zahăr C cu o cantitate echivalentă de zahăr din cotă produsă de un alt producător, trebuie să se țină seama de condițiile care figurează în această din urmă dispoziție în cadrul rambursării cheltuielilor de depozitare. Aceste condiții includ în special cerința ca zahărul de substituție să fi fost produs de un alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru. Examinarea întrebărilor adresate nu a relevat niciun element de natură să afecteze validitatea aceleiași dispoziții.
Cu privire la a doua și a treia întrebare
Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 și articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81 trebuie interpretate în sensul că impun, drept condiție privind regularitatea unei operațiuni de înlocuire la export a zahărului C, înlocuirea fizică de către producător a cantității de zahăr C inițiale cu cantitatea de zahăr de substituție.
De la bun început, trebuie amintit că, astfel cum s‑a constatat la punctul 30 din prezenta hotărâre, articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 se limitează să stabilească momentul începând de la care o cantitate de zahăr C substituită legal cu zahăr din cotă trebuie considerată, în scopul rambursării cheltuielilor de depozitare, drept zahăr eligibil pentru rambursarea menționată. Condițiile privind regularitatea unei operațiuni de substituire la export a zahărului C cu zahăr din cotă produs de un alt producător intră, astfel, în sfera articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81.
În ceea ce privește această din urmă dispoziție, trebuie să se constate că cerința potrivit căreia cantitatea de zahăr C inițială și cantitatea de zahăr de substituție trebuie să fie înlocuite fizic nu figurează printre condițiile prevăzute în textul său, astfel cum sunt amintite la punctul 32 din prezenta hotărâre. Prin urmare, dispoziția respectivă nu impune o asemenea înlocuire fizică.
Această concluzie este confirmată de faptul că, astfel cum arată Pfeifer & Langen, precum și BLE în observațiile lor scrise, zahărul alb este un produs omogen, astfel încât nu există diferențe fizice notabile între zahărul C inițial, pe de o parte, și zahărul de substituție, pe de altă parte.
În plus, din cuprinsul celui de al cincilea considerent al Regulamentului nr. 2670/81 reiese că mecanismul de substituire la export a zahărului C tinde să permită unui producător să își îndeplinească obligația de export al zahărului C exportând zahăr pe care nu l‑a produs el însuși. A impune înlocuirea fizică a cantităților de zahăr substituite ar fi contrar acestui obiectiv.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 și articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81 trebuie interpretate în sensul că nu impun, drept condiție privind regularitatea unei operațiuni de substituire la export a zahărului, înlocuirea fizică de către producător a cantității de zahăr C inițiale cu cantitatea de zahăr de substituție.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

1)
Articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 1998/78 al Comisiei din 18 august 1978 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului de compensare a cheltuielilor de depozitare în sectorul zahărului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1714/88 al Comisiei din 13 iunie 1988, și articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 2670/81 al Comisiei din 14 septembrie 1981 de stabilire a normelor de aplicare pentru producția de zahăr care depășește cotele, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 3892/88 al Comisiei din 14 decembrie 1988, coroborate, trebuie interpretate în sensul că, în ceea ce privește o situație precum cea din litigiul principal, în care un producător dorește să substituie la export o cantitate de zahăr C cu o cantitate echivalentă de zahăr din cotă produsă de un alt producător, trebuie să se țină seama de condițiile care figurează în această din urmă dispoziție în cadrul rambursării cheltuielilor de depozitare. Aceste condiții includ în special cerința ca zahărul de substituție să fi fost produs de un alt producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru. Examinarea întrebărilor adresate nu a relevat niciun element de natură să afecteze validitatea aceleiași dispoziții.

2)
Articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1998/78 și articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2670/81 trebuie interpretate în sensul că nu impun, drept condiție privind regularitatea unei operațiuni de substituire la export a zahărului, înlocuirea fizică de către producător a cantității de zahăr C inițiale cu cantitatea de zahăr de substituție.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.