CELEX: 62012CJ0306
Ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet
Direktiv 2009/103/EG
Artikel 21.5
Skaderegleringsrepresentanter
Fullmakt att ta emot delgivning av rättegångshandlingar
Nationell lagstiftning enligt vilken en sådan delgivning endast är giltig om det uttryckligen har utfärdats en fullmakt för detta
Direktivkonform tolkning

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 21.5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (
EUT L 263, s. 11
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Spedition Welter GmbH (nedan kallat Spedition Welter), ett transportföretag med säte i Tyskland, och Avanssur SA (nedan kallat Avanssur), ett försäkringsföretag med säte i Frankrike, angående skadereglering.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2009/103 innehåller följande skäl:
”...
(20)
De skadelidande vid olyckshändelser med motorfordon bör tillförsäkras jämförbar behandling, oavsett var inom gemenskapen skadan inträffar.
...
(34)
Skadelidande som drabbas av förlust eller skada till följd av en olycka med motorfordon som omfattas av detta direktivs tillämpningsområde och som inträffar i en annan stat än den där de är bosatta bör kunna få möjlighet att i den medlemsstat där de är bosatta framställa ersättningskrav mot en skaderegleringsrepresentant som utsetts där av den ansvariga partens försäkringsföretag. Denna lösning skulle göra det möjligt att handlägga en skada som uppstår utanför den medlemsstat där den skadelidande är bosatt genom ett förfarande som denne är förtrogen med.
(35)
Detta system med skaderegleringsrepresentanter i den medlemsstat där den skadelidande är bosatt påverkar varken den materiella rätt som ska tillämpas i det enskilda fallet eller frågan om domstols behörighet.
...
(37)
Det bör föreskrivas att den medlemsstat i vilken försäkringsföretaget är auktoriserat kräver att företaget utser skaderegleringsrepresentanter som är bosatta eller etablerade i de andra medlemsstaterna för att samla all information som krävs i samband med ersättningskrav som härrör från denna typ av olyckor och att vidta lämpliga åtgärder för att reglera anspråken på försäkringsföretagets vägnar och för dess räkning, inbegripet utbetalning av ersättning. Skaderegleringsrepresentanten bör ha tillräcklig befogenhet för att företräda försäkringsföretaget gentemot personer som har lidit skada i samband med sådana olyckor samt för att företräda försäkringsföretaget inför nationella myndigheter och, om så krävs, även inför domstol, i den mån detta är förenligt med bestämmelserna i internationell privaträtt om domstols behörighet.”
Artikel 19 i direktiv 2009/103, med rubriken ”Förfarande för skadereglering”, har följande lydelse:
”Medlemsstaterna ska införa det förfarande som avses i artikel 22 för skadereglering av alla former av olyckor orsakade av fordon som omfattas av försäkring i enlighet med artikel 3.
…”
Artikel 20 i nämnda direktiv, med rubriken ”Särskilda bestämmelser om ersättning till följd av olyckor som inträffat i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad”, har följande lydelse:
”1.   Syftet med artiklarna 20–26 är att fastställa särskilda bestämmelser tillämpliga på skadelidande som är berättigade till ersättning för förlust eller skada orsakad av olyckor som inträffar i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad och som har orsakats genom användning av fordon som är försäkrade och normalt är hemmahörande i en medlemsstat.
…
2.   Artiklarna 21 och 24 ska gälla endast vid olyckor som har orsakats genom användning av ett fordon som är
a)
försäkrat genom ett etableringsställe i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad, och
b)
normalt hemmahörande i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad.”
Artikel 21 i direktiv 2009/103, med rubriken ”Skaderegleringsrepresentanter”, har följande lydelse
”1.   Varje medlemsstat ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att alla försäkringsföretag som täcker de risker som klassificeras i klass 10 under punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG, utom fraktförares ansvar, utser en skaderegleringsrepresentant i varje medlemsstat utom den där de fick sin officiella auktorisation.
Skaderegleringsrepresentanten ska ha ansvaret för att handlägga och reglera ersättningsanspråk som uppstår genom olyckor i sådana fall som avses i artikel 20.1.
Skaderegleringsrepresentanten ska vara bosatt eller etablerad i den medlemsstat där han är utsedd.
...
4.   Skaderegleringsrepresentanten ska vid sådana ersättningsanspråk samla in all nödvändig information med anknytning till regleringen av anspråken och vidta nödvändiga åtgärder för att förhandla fram en reglering av anspråken.
Kravet på att en skaderegleringsrepresentant ska utses ska inte frånta den skadelidande eller dennes försäkringsföretag rätten att väcka talan direkt mot den som har orsakat olyckan eller dennes försäkringsföretag.
5.   Skaderegleringsrepresentanterna ska ha tillräckliga befogenheter för att företräda försäkringsföretaget gentemot skadelidande i sådana fall som avses i artikel 20.1 och för att tillmötesgå deras anspråk till fullo.
De måste kunna behandla ärendet på det eller de språk som är officiella i den medlemsstat där den skadelidande har sin stadigvarande bostad.
...”
Tysk rätt
Direktiv 2009/103 har införlivats med tysk rätt genom lagen om tillsyn av försäkringsföretag (Versicherungsaufsichtsgesetz) (nedan kallad VAG).
7b § VAG föreskriver följande avseende skaderegleringsrepresentantens roll inom ramen för ansvarsförsäkring för motorfordon:
”1.   [...] [F]örsäkringsföretaget ska utse en skaderegleringsrepresentant i alla andra medlemsstater i Europeiska unionen och i alla andra stater som är parter i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Denne ska i försäkringsföretagets namn handlägga och reglera person- och sakskador som uppstår till följd av en olycka som inträffat i en annan medlemstat än den i vilken den skadelidande har sin stadigvarande bostad och som orsakats av ett fordon som är försäkrat och normalt hemmahörande i en medlemstat.
2.   Skaderegleringsrepresentanten ska vara bosatt eller etablerad i den medlemsstat där han eller hon är utsedd. Skaderegleringsrepresentanten kan arbeta för ett eller flera försäkringsföretag. Han eller hon ska ha tillräckliga befogenheter för att företräda försäkringsföretaget gentemot skadelidande och för att tillmötesgå deras anspråk till fullo. Skaderegleringsrepresentanten måste behandla ärendet på det eller de språk som är officiella i den medlemsstat där han eller hon är utsedd.
3.   Skaderegleringsrepresentanten ska, vid skada som orsakats av fordon som är försäkrade av detta försäkringsföretag, samla in all nödvändig information med anknytning till regleringen av anspråken …”
I 171 § i den tyska civilprocesslagen (Zivilprozessordnung), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad ZPO), föreskrivs följande, avseende delgivning genom företrädare:
”En i vederbörlig ordning utsedd företrädare får delges med samma rättsverkan som den företrädda personen. Företrädaren ska skriftligen styrka sin behörighet.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 24 juni 2011 skadades en lastbil tillhörande Spedition Welter i närheten av Paris (Frankrike) av ett annat fordon, försäkrat av Avanssur, i samband med en trafikolycka.
Spedition Welter yrkade i den tyska domstolen i första instans ersättning med 2382,89 euro. Detta krav delgavs aldrig Avanssur, utan enbart detta bolags representant i Tyskland, AXA Versicherungs AG (nedan kallad AXA).
Den tyska domstolen avvisade talan på grund av att den ansåg att Avanssur inte hade delgetts talan på rätt sätt, eftersom detta bolag inte hade fullmakt att ta emot delgivningar.
Spedition Welter överklagade avgörandet till Landgericht Saarbrücken.
Den hänskjutande domstolen anser att utgången av detta överklagande beror på hur direktiv 2009/103 ska tolkas. Frågan huruvida Spedition Welters talan mot Avanssur kan tas upp till sakprövning beror på huruvida artikel 21.5 i detta direktiv ska tolkas så, att skaderegleringsrepresentanten är behörig att ta emot delgivning för Avanssurs räkning. För det fall att denna fråga ska besvaras jakande, återstår att avgöra huruvida den aktuella bestämmelsen i detta direktiv är ovillkorlig och tillräcklig precis för att Spedition Welter ska kunna åberopa den till stöd för sitt påstående att Avanssur gett AXA fullmakt att ta emot delgivning för dess räkning.
Det är mot denna bakgrund som Landgericht Saarbrücken har beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
1)
Ska artikel 21.5 i [direktiv 2009/103] tolkas så, att skaderegleringsrepresentantens befogenheter omfattar en behörighet att ta emot delgivning för försäkringsföretagets räkning med den följden att den skadelidandes krav på ersättning från försäkringsföretaget, inom ramen för ett av den skadelidande anhängiggjort förfarande med rättsverkan mot detta kan delges den skaderegleringsrepresentant som företaget utsett?
Om den första frågan ska besvaras jakande:
2)
Har artikel 21.5 i direktiv 2009/103 direkt effekt på så sätt att den skadelidande kan åberopa denna bestämmelse inför den nationella domstolen, med den följden att den nationella domstolen ska utgå från att det har skett en giltig delgivning av försäkringsföretaget när skaderegleringsrepresentanten delgetts i egenskap av försäkringsföretagets ”företrädare”, även om det inte föreligger någon formell fullmakt i detta avseende och det i den nationella rätten i sådant fall inte föreskrivs någon rättsligt grundad behörighet att ta emot en delgivning, om delgivningen i övrigt uppfyller alla krav i den nationella lagstiftningen?
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artikel 21.5 i direktiv 2009/103 ska tolkas så, att skaderegleringsrepresentantens tillräckliga befogenheter omfattar behörigheten att på ett giltigt sätt ta emot delgivning av rättegångshandlingar som är nödvändiga för att väcka talan om skadeersättning vid den behöriga domstolen.
Domstolen erinrar inledningsvis om att det vid fastställandet av en unionsrättslig bestämmelses innebörd är nödvändigt att ta hänsyn till såväl dess lydelse som till dess sammanhang och ändamål (dom av den 9 april 2013 i mål C‑85/11, Kommissionen mot Irland, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
Även om det i förevarande fall av lydelsen av artikel 21.5 i direktiv 2009/103 följer att skaderegleringsrepresentanterna ska ha tillräckliga befogenheter för att företräda försäkringsföretaget gentemot skadelidande och för att tillmötesgå deras anspråk till fullo, varigenom syftet med företrädandet således klargörs, framgår emellertid inte exakt hur långt denna befogenhet sträcker sig.
I detta avseende erinrar domstolen om att direktiv 2009/103 har som syfte att tillförsäkra de skadelidande vid olyckshändelser med motorfordon en jämförbar behandling, oavsett var inom unionen olyckan inträffar. Dessa ska därför kunna få möjlighet att i den medlemsstat där de är bosatta framställa ersättningskrav mot en skaderegleringsrepresentant som utsetts där av den ansvariga partens försäkringsföretag.
Enligt skäl 37 i direktiv 2009/103 ska medlemstaterna förskriva att skaderegleringsrepresentanten ska ha tillräcklig befogenhet för att företräda försäkringsföretaget gentemot skadelidande samt för att företräda försäkringsföretaget inför nationella myndigheter och, om så krävs, även inför domstol, i den mån detta är förenligt med bestämmelserna i internationell privaträtt om domstols behörighet.
Det framgår således tydligt av dessa skäl att lagstiftarens avsikt var att behörigheten att företräda försäkringsföretag, såsom den framgår av artikel 21.5 i direktiv 2009/103, också – med förbehåll för bestämmelserna i internationell privaträtt – skulle ge de skadelidande möjlighet att väcka talan om skadeersättning inför en nationell domstol.
I likhet med vad generaladvokaten gjort gällande i punkt 25 i sitt förslag till avgörande framgår det dessutom av förarbetena till de direktiv som föregick direktiv 2009/103 och som kodifierades genom det sistnämnda inom försäkringsområdet, att lagstiftarens avsikt med att en försäkringsgivare ska ha en representant i den skadelidandes hemland, var att denne ska ha behörighet att delges rättegångshandlingar, om än en begränsad sådan då den inte får påverka bestämmelserna i internationell privaträtt om domstols behörighet.
Domstolen finner följaktligen att skaderegleringsrepresentantens tillräckliga befogenheter, med ovannämnda begränsning, också omfattar behörigheten att ta emot delgivning av rättegångshandlingar.
Att utesluta en sådan behörighet skulle för övrigt strida mot ett av syftena med direktiv 2009/103. I likhet med vad generaladvokaten har gjort gällande i punkt 32 i sitt förslag till avgörande består en skaderegleringsrepresentants uppgift just i att, i enlighet med syftena med direktiv 2009/103, underlätta för de skadelidande att vidta åtgärder, bland annat genom att ge dessa möjlighet att framställa sitt krav på sitt eget språk. Det skulle därför vara oförenligt med dessa syften om de skadelidande, när dessa väl har vidtagit förberedande åtgärder direkt mot representanten och fastän de har rätt att väcka talan direkt mot försäkringsföretaget, inte hade någon möjlighet att delge representanten rättegångshandlingar för att väcka en ersättningstalan vid den internationellt behöriga domstolen.
Av det anförda följer att den första frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 21.5 i direktiv 2009/103 ska tolkas så, att skaderegleringsrepresentantens tillräckliga befogenheter omfattar behörigheten att på ett giltigt sätt ta emot delgivning av rättegångshandlingar som är nödvändiga för att väcka talan om skadeersättning vid den behöriga domstolen.
Den andra frågan
Med hänsyn till svaret på den första frågan ska även den andra frågan besvaras. Denna avser huruvida en enskild person, i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, kan åberopa artikel 21.5 i direktiv 2009/103 för att motivera att en rättegångshandling delgetts skaderegleringsrepresentanten på ett giltigt sätt, trots att denne senare inte har någon formell fullmakt att ta emot en sådan delgivning och den nationella rätten inte föreskriver någon rättsligt grundad behörighet i ett sådant fall.
Den hänskjutande domstolen vill, inom ramen för det nationella målet, således få klarhet i huruvida den, med hänsyn till svaret på den första frågan och i syfte att bifalla en talan som väckts av en enskild med stöd av artikel 21.5 i direktiv 2009/103, ska underlåta att tillämpa bestämmelser i den nationella lagstiftningen enligt vilka skaderegleringsrepresentanten inte får ta emot delgivning av rättegångshandlingar utan någon formell fullmakt.
Domstolen erinrar i detta avseende om att frågan huruvida en nationell bestämmelse, för det fall den strider mot unionsrätten, inte ska tillämpas endast uppstår om det inte är möjligt att tolka bestämmelsen på ett sätt som är förenligt med unionsrätten (dom av den 24 januari 2012 i mål C‑282/10, Dominguez, punkt 23).
Enligt fast rättspraxis är den nationella domstolen vid tillämpningen av nationell rätt skyldig att i möjligaste mån tolka den nationella rätten mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte för att uppnå det resultat som avses i direktivet och således följa artikel 288 tredje stycket FEUF. Denna skyldighet att göra en konform tolkning av nationell rätt följer av EUF-fördragets systematik, eftersom den gör det möjligt för de nationella domstolarna att, inom ramen för sin behörighet, säkerställa att unionsrätten ges full verkan när de avgör de mål som anhängiggjorts vid dem (dom av den 5 oktober 2004 i de förenade målen
C-397/01-C-403/01, Pfeiffer m.fl., REG 2004, s. I-8835
, punkt 114, och domen i det ovannämnda målet Dominguez, punkt 24).
Principen om konform tolkning innebär att de nationella domstolarna ska göra allt som ligger inom deras behörighet, med hänsyn till den nationella rätten i dess helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, för att säkerställa att det aktuella direktivet ges full verkan och för att uppnå ett resultat som är förenligt med direktivets syfte (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Dominguez, punkt 27, och dom av den 5 september 2012 i mål C‑42/11, Lopes Da Silva Jorge, punkt 56).
I det nationella målet är det utrett att 7b § stycke 2 VAG ordagrant införlivar artikel 21.5 i direktiv 2009/103. Dessa bestämmelser ska följaktligen tolkas i överensstämmelse med unionsrätten, vilket innebär att skaderegleringsrepresentanten ska anses behörig att ta emot delgivning av rättegångshandlingar.
Av det anförda följer att den andra frågan ska besvaras enligt följande. I en sådan situation som den i det nationella målet, där den nationella lagstiftningen ordagrant återger bestämmelserna i artikel 21.5 i direktiv 2009/103, är den hänskjutande domstolen skyldig att, med hänsyn till den nationella rätten i dess helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, tolka den nationella lagstiftningen i överensstämmelse med EU-domstolens tolkning av detta direktiv.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Artikel 21.5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet ska tolkas så, att skaderegleringsrepresentantens tillräckliga befogenheter omfattar behörigheten att på ett giltigt sätt ta emot delgivning av rättegångshandlingar som är nödvändiga för att väcka talan om skadeersättning vid den behöriga domstolen.

2)
I en sådan situation som den i det nationella målet, där den nationella lagstiftningen ordagrant återger bestämmelserna i artikel 21.5 i direktiv 2009/103, är den hänskjutande domstolen skyldig att, med hänsyn till den nationella rätten i dess helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, tolka den nationella lagstiftningen i överensstämmelse med EU-domstolens tolkning av detta direktiv.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.