CELEX: 62011CJ0267
Žalba
Integrirano sprečavanje i kontrola onečišćenja
Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova
Raspodjela emisijskih jedinica za Republiku Latviju
Razdoblje od 2008. do 2012

Europska komisija svojom žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 22. ožujka 2011., Latvija/Komisija (
T‑369/07, Zb., str. II‑1039.
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je on poništio odluku Komisije C(2007) 3409 od 13. srpnja 2007. o izmjeni nacionalnog plana raspodjele emisijskih jedinica stakleničkih plinova za razdoblje od 2008. do 2012. (u daljnjem tekstu: sporna odluka), o kojem je Republika Latvija obavijestila Komisiju, sukladno Direktivi Europskog parlamenta i Vijeća 2003/87/EZ od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (
SL L 275, str. 32
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 32.), kako je izmijenjena Direktivom 2004/101/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 27. listopada 2004. (
SL L 338, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 16., str. 80.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87).
Pravni okvir
Direktivom 2003/87 prenose se međunarodne konvencije o suzbijanju klimatskog zagrijavanja, odnosno Okvirna konvencija Ujedinjenih naroda o promjeni klime, usvojena u New Yorku 9. svibnja 1992., a koja je u ime Europske zajednice odobrena Odlukom Vijeća 94/69/EZ od 15. prosinca 1993. (
SL 1994., L 33, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 16., str. 76.), i Kyotski protokol uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime, usvojen 11. prosinca 1997., a koji je u ime Europske zajednice odobren Odlukom Vijeća 2002/358/EZ od 25. travnja 2002. (
SL L 130, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 16., str. 245.).
Članak 9. Direktive 2003/87 glasi kako slijedi:
„1.   Za svako razdoblje iz članka 11. stavaka 1. i 2. svaka država članica izrađuje nacionalni plan u kojem se navodi ukupna količina emisijskih jedinica koje namjerava raspodijeliti za to razdoblje i prijedlog načina raspodjele tih emisijskih jedinica. Plan se temelji na objektivnim i transparentnim kriterijima, uključujući i one navedene u Prilogu III., uzimajući u obzir mišljenje javnosti. Komisija, ne dovodeći u pitanje Ugovor [o EZ‑u], najkasnije do 31. prosinca 2003. daje upute o primjeni kriterija navedenih u Prilogu III.
Za razdoblje navedeno u članku 11. stavku 1. plan se objavljuje i o njemu se obavješćuju Komisija i države članice najkasnije do 31. ožujka 2004. Za naredna razdoblja plan se objavljuje, a Komisiju i države članice o njemu se obavješćuje najmanje 18 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja.
[…]
3.   U roku od tri mjeseca otkad ju država članica obavijesti o nacionalnom planu raspodjele emisijskih jedinica u skladu sa stavkom 1., Komisija može odbiti plan ili neki dio plana ako on nije usklađen s kriterijima navedenim u Prilogu III. ili u članku 10. Država članica može donijeti odluku u skladu s odredbama članka 11. stavaka 1. ili 2. samo ako Komisija prihvati predložene izmjene. Komisija mora obrazložiti svaku odluku o odbijanju.”
Sukladno odredbama članka 11. stavka 2. Direktive 2003/87:
„Za petogodišnje razdoblje koje počinje 1. siječnja 2008. i za svako naredno petogodišnje razdoblje, svaka država članica odlučuje o ukupnoj količini emisijskih jedinica koje će raspodijeliti za to razdoblje i pokreće postupak raspodjele tih emisijskih jedinica operateru svakog postrojenja. Ova odluka donosi se najkasnije 12 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja i temelji se na nacionalnom planu raspodjele države članice u skladu s člankom 9. i člankom 10., uzimajući u obzir mišljenje javnosti.”
Okolnosti spora
Dopisom od 16. kolovoza 2006. Republika Latvija obavijestila je, u skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive 2003/87, Komisiju o svojem nacionalnom planu raspodjele za razdoblje od 2008. do 2012. (u daljnjem tekstu: NPR). Prema tom je planu Republika Latvija namjeravala svojoj nacionalnoj industriji, obuhvaćenoj Prilogom I. Direktivi 2003/87, dodijeliti prosječnu godišnju količinu od 7,763883 milijuna tona ekvivalenta ugljikovog dioksida (MteCO
).
Komisija je 29. studenoga 2006. donijela prvu odluku o odbijanju.
Dopisom od 29. prosinca 2006. Republika Latvija obavijestila je Komisiju o revidiranom NPR‑u, kojim je bila predviđena dodjela ukupne prosječne količine od 6,253146 MteCO
.
Komisija je dopisom od 30. ožujka 2007. sastavljenom na engleskom jeziku utvrdila da su informacije sadržane u NPR‑u nepotpune i zatražila od Republike Latvije da odgovori na određena pitanja i da dostavi dodatne informacije.
Republika Latvija odgovorila je na taj zahtjev za informacije dopisom od 25. travnja 2007.
Komisija je 13. srpnja 2007. donijela spornu odluku.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Republika Latvija je zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 26. rujna 2007. podnijela tužbu za poništenje sporne odluke.
Republika Latvija je u potporu svojoj tužbi iznijela četiri tužbena razloga koji se temelje, kao prvo, na kršenju nadležnosti utvrđenih Ugovorom u području energetske politike, kao drugo, na kršenju načela nediskriminacije, kao treće, na nepoštovanju obveza koje proizlaze iz Kyotskog protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o promjeni klime i, kao četvrto, na nepoštovanju roka od tri mjeseca predviđenog člankom 9. stavkom 3. Direktive 2003/87.
Opći je sud pobijanom presudom odlučio poništiti spornu odluku zbog kršenja članka 9. stavka 3. navedene direktive, smatrajući da nije potrebno očitovati se o dopuštenosti i o osnovanosti drugih tužbenih razloga koje je iznijela Republika Latvija.
Naime, Opći sud smatrao je prikladnim da prvo ocijeni osnovanost četvrtog tužbenog razloga, koji se temelji na nepoštovanju roka od tri mjeseca predviđenog člankom 9. stavkom 3. Direktive 2003/87.
U tom kontekstu Opći je sud najprije u točkama 45. do 49. pobijane presude ispitao ovlast provjere Komisije na temelju članka 9. stavka 3. predmetne direktive. Na temelju svoje sudske prakse istaknuo je da se ta ovlast provjere mora provesti u roku od tri mjeseca od trenutka kada država članica obavijesti o navedenom NPR‑u (rješenje Općeg suda od 30. travnja 2007., EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisija,
T‑387/04, Zb., str. II‑1195., t. 104.
, i presuda Općeg suda od 7. studenoga 2007., Njemačka/Komisija,
T‑374/04, Zb., str. II‑4431., t. 116.
).
Istaknuo je da, ako Komisija ne donese odluku o odbijanju, NPR o kojem je obaviještena postaje konačan i uživa presumpciju zakonitosti koja državi članici omogućuje da ga provede. Dodao je da iz ustaljene sudske prakse ne proizlazi da Komisija mora sastaviti formalnu odluku o prihvaćanju izmjena napravljenih u NPR‑u. Upravo suprotno, takvo bi tumačenje, s jedne strane, bilo protivno načelu prema kojem Komisija nema opću ovlast odobravanja NPR‑a i, s druge strane, ne bi bilo u skladu sa strukturom članka 9. stavka 3. treće rečenice Direktive 2003/87, u kojoj nije riječ o odluci o odobrenju, nego o odluci o odbijanju.
Opći je sud zatim u točkama 50. do 57. pobijane presude ispitao pojam obavješćivanja u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87. Opći sud je, kao prvo, utvrdio da sporna odluka nije bila donesena u roku od tri mjeseca od obavješćivanja o revidiranom NPR‑u, odnosno 29. prosinca 2006., nego tek 13. srpnja 2007. Opći sud je zbog toga smatrao da valja ocijeniti odnosi li se pojam obavješćivanja o NPR‑u, u smislu članka 9. stavka 3. te direktive, na obavješćivanje kako o prvoj inačici NPR‑a tako i o revidiranom NPR‑u, osobito nakon odluke Komisije o odbijanju.
Opći sud je u točkama 54. i 55. pobijane presude istaknuo:
„54.
[...] s teleološkog stajališta, svrha je postupka pokrenutog na osnovi članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, osim mogućnosti prethodne provjere Komisije, osigurati državama članicama pravnu sigurnost, a osobito im omogućiti da u kratkom roku budu upoznate s načinom na koji mogu dodijeliti emisijske jedinice i upravljati sustavom trgovanja emisijskim jedinicama Zajednice na temelju svojeg NPR‑a tijekom relevantnog razdoblja raspodjele. Naime, s obzirom na ograničeno trajanje tog razdoblja, a to je od tri do pet godina (članak 11. Direktive 2003/87), u pravnom je interesu Komisije i država članica da se svaki spor u vezi sa sadržajem NPR‑a brzo riješi i da taj NPR, za sve vrijeme valjanosti, ne bude izložen opasnosti da ga Komisija ospori (gore navedeno rješenje EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisija, t. 117.).
55.
Ta se razmatranja primjenjuju na svaki NPR, neovisno o tome je li ili nije riječ o prvotno dostavljenoj ili o naknadno revidiranoj inačici. Nadalje, zahtjev koji se postavlja Komisiji da, nakon što je obaviještena o revidiranom NPR‑u, provede brzu i učinkovitu provjeru još je važniji kada je toj provjeri prethodila prva faza ispitivanja prvotnog NPR‑a, koje je eventualno dovelo do odluke o odbijanju, a zatim i do izmjena NPR‑a. Iako Komisija tvrdi da je ovlaštena ispitati predložene izmjene NPR‑a ili revidiranog NPR‑a, a da ne mora poštovati rok od tri mjeseca iz članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, takva pretpostavka može spriječiti cilj brze i učinkovite provjere te pravne sigurnosti na koju država članica koja obavješćuje o planu ima pravo kako bi dodijelila emisijske jedinice postrojenjima koja se nalaze na njezinu području prije početka razdoblja trgovanja na temelju članka 11. navedene direktive.”
Opći sud zatim je u točki 57. pobijane presude zaključio da „pojam obavješćivanja u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 [obuhvaća] prvotnu obavijest, ali i daljnje obavijesti o različitim inačicama NPR‑a, tako da se za svako obavješćivanje primjenjuje novi rok od tri mjeseca”.
U tim je okolnostima Opći sud u točki 58. pobijane presude zaključio da, u ovom slučaju, zbog obavješćivanja o revidiranom NPR‑u 29. prosinca 2006., teče novi rok od tri mjeseca u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 i u točki 59. pobijane presude odlučio je:
„Budući da je rok od tri mjeseca u smislu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 istekao 29. ožujka 2007., zahtjev za podatke koji je 30. ožujka 2007. Komisija uputila Republici Latviji podnesen je sa zakašnjenjem. Stoga nema potrebe ocjenjivati, s jedne strane, bi li takav zahtjev, pod pretpostavkom da je bio podnesen u tom roku, mogao prekinuti ili obustaviti rok ni, s druge strane, bi li takav učinak prekidanja ili obustave mogao nastupiti usprkos činjenici da je taj dopis bio sastavljen na engleskom jeziku, a ne na latvijskom jeziku.”
Opći sud utvrdio je u točki 61. pobijane presude da „s obzirom na osobitosti postupka ispitivanja na temelju članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, po završetku tog postupka, ako Komisija u roku od tri mjeseca nije donijela odluku, NPR [postaje] konačan i [uživa] presumpciju zakonitosti”, te je na kraju u točki 62. te presude zaključio da „[sporna] odluka [mora] biti poništena zbog kršenja članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 a da [nije] potrebno očitovati se o dopuštenosti i utemeljenosti drugih tužbenih razloga koje je iznijela Republika Latvija”.
Zahtjevi stranaka u žalbi
Komisija traži od Suda da ukine pobijanu presudu i naloži Republici Latviji snošenje troškova.
Republika Latvija traži od Suda da odbije žalbu.
Rješenjem predsjednika Suda od 29. rujna 2011. odobrena je intervencija Češke Republike na strani Republike Latvije.
O žalbi
Komisija u potporu svojoj žalbi iznosi jedan žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, a koju je počinio Opći sud u pogledu tumačenja članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87.
Argumentacija stranaka
Prema mišljenju Komisije, razmišljanje Općeg suda počiva na neispravnom tumačenju članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 u gore navedenom rješenju EnBW Energie Baden Württemberg/Komisija. Komisija smatra da je Opći sud u tom rješenju u svojoj analizi pomiješao prvu i drugu rečenicu članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 na način da se drugoj rečenici, u konačnici, oduzela njezina bit.
Kako tvrdi Komisija, Opći sud pogrešno je smatrao da je podnošenje izmjena predviđenih drugom rečenicom tek dio prvotnog postupka ispitivanja NPR‑a o kojem je obaviještena, a koji ne mora nužno biti zaključen formalnom odlukom, osobito kada država članica za vrijeme tog postupka unese sve zatražene izmjene. Tako je Opći sud također smatrao da, kada država članica odbije izmijeniti svoj NPR, Komisija ima mogućnost donijeti odluku o odbijanju prije isteka roka od tri mjeseca.
Prema Komisiji, pristup Općeg suda, koji se sastoji od ispitivanja izmjena o kojima je obaviještena kao da je riječ o obavješćivanju o novom NPR‑u, te stoga od ponovne primjene roka od tri mjeseca predviđenog u prvoj rečenici članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, pogrešan je. Komisija smatra da je taj pristup protivan uvodnom tekstu članka 9. stavka 3. navedene direktive, kojim je predviđeno da rok počinje teći od dana kada je Komisija obaviještena o NPR‑u navedenom u stavku 1. tog članka, odnosno na dan prve obavijesti koju je podnijela država članica i da se taj tekst ne odnosi na ispitivanje izmjena predviđenih člankom 9. stavkom 3. drugom rečenicom Direktive 2003/87.
Uz to, Komisija naglašava da, protivno mišljenju Općeg suda, njegovo tumačenje članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 nije u skladu s teleološkim tumačenjem navedenog stavka 3. Naprotiv, uklanjanjem postupka predviđenog u članku 9. stavku 3. drugoj rečenici te direktive i zahtijevanjem da se pokrene novi postupak na temelju odredbi prve rečenice te odredbe, kada Komisija odbije NPR ili njegov dio, Opći sud ugrožava zaštitu legitimnih očekivanja i može predstavljati prepreku provedbi NPR‑a.
Konačno, Komisija smatra da se sadržaj članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, a osobito druge rečenice tog stavka 3., moraju tumačiti na način da se ova faza postupka ne odnosi na čitav plan kao takav, nego isključivo na izmjene NPR‑a. Smatra da bi, ako bi se trebalo pridržavati pristupa Općeg suda, valjalo iznova ocjenjivati cjelokupni NPR, što bi moglo dovesti do opasnosti da se postigne posve drugačiji rezultat. Osim toga, kada bi takve ponovljene ocjene svaki puta završile odbijanjem Komisije, taj bi se postupak mogao uvijek iznova započinjati unedogled.
Komisija zaključuje da, ako je zakonodavac povjerio Komisiji zadaću da prihvati izmjene NPR‑a (a nije se ograničio na to da joj jednostavno dopusti da im se ne protivi), to je učinio upravo zato što se Direktivom 2003/87 nastoji stvoriti siguran i predvidljiv okvir za operatere kako bi mogli planirati smanjenja emisija u uvjetima najveće sigurnosti. Taj NPR stvara zakonska prava i legitimna očekivanja, tako da svaka izmjena u takvom planu mora počivati ne na nedjelovanju, nego na pozitivnom i transparentnom regulatornom aktu Europske unije.
Republika Latvija najprije naglašava da bi, sukladno cilju članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, postupak usklađivanja NPR‑a trebao biti takav da osigurava učinkovito i brzo usvajanje tog plana, što je nužno za postizanje cilja utvrđenog u članku 1. te direktive, odnosno „promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu”.
Republika Latvija osporava tumačenje koje predlaže Komisija i smatra da je takvo tumačenje protivno ciljevima koji se žele postići Direktivom 2003/87. Prema mišljenju Republike Latvije, tumačenje koje predlaže Komisija znači da usvajanje izmjena NPR‑a ovisi isključivo o diskrecijskoj ovlasti Komisije, koja, uz to, ne bi smjela biti vremenski ograničena. Kada bi, sukladno članku 9. stavku 3. Direktive 2003/87, uvijek bila potrebna formalna odluka za prihvaćanje izmjena NPR‑a, postupak prihvaćanja cijelog NPR‑a bio bi kompliciraniji i više podložan formalnostima. Osim toga, države članice u takvim slučajevima ne bi mogle računati na činjenicu da će Komisija iznijeti primjedbe u određenom roku. Slijedom navedenoga, ne bi bila zajamčena načela pravne sigurnosti i predvidljivosti.
Republika Latvija smatra da se pridržavanje tumačenja Komisije i odvojeno razmatranje druge rečenice navedenog članka 9. stavka 3. dovode do situacije u kojoj je Komisiji dodijeljena šira ovlast u postupku odobravanja izmjena nego što je ovlast koju uživa u postupku prihvaćanja ili odbijanja prvotno podnesenog NPR‑a. Tumačenje koje je predložila Komisija dovelo bi do situacije u kojoj odobravanje izmjena u NPR‑u, protivno prvotnom odobrenju, ne bi bilo podložno vremenskom kriteriju, dok bi, istovremeno, taj postupak bio još uvijek podložan materijalnom kriteriju. Takvo tumačenje ne može se smatrati sukladnim članku 9. stavku 3. Direktive 2003/87 niti ciljevima sustava trgovanja emisijskim jedinicama općenito.
Ta država članica smatra da je zakonodavac Unije Komisiji povjerio vrlo veliku diskrecijsku ovlast dopustivši joj ne samo da iznosi primjedbe na prvotno podnesen NPR, već i da ispituje jesu li te primjedbe uzete u obzir. Uz to, ako Komisija ocijeni da napravljene izmjene nisu prihvatljive, taj joj je zakonodavac dao pravo da donese negativnu odluku. Prema mišljenju te države članice, razumno je smatrati da je, kao u postupku ispitivanja prvotnog NPR‑a, to pravo ograničeno kako vremenski tako i materijalno.
Republika Latvija u tom kontekstu podsjeća da načelo proporcionalnosti, koje je jedno od općih načela prava Unije, osobito zahtijeva da akti institucija Unije ne prekoračuju granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarivanje legitimnih ciljeva koji se žele postići predmetnim propisima. U ovom slučaju smatra da, iako se ne osporava pravo Komisije da ocjenjuje izmjene, ono se ne može smatrati apsolutnim i neograničenim. Tumačenje članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 predloženo u točkama 6. do 9. žalbe Komisije dovelo bi do rezultata koji je neproporcionalan za državu članicu i ugrozilo bi legitimna očekivanja i pravnu sigurnost.
Prema Republici Latviji, sustavno tumačenje druge rečenice navedenog članka 9. stavka 3., u pogledu prve rečenice te iste odredbe, koja Komisiji omogućuje da prihvati NPR pozitivno i implicitno, odnosno bez donošenja formalne odluke, mora dovesti do rezultata prema kojem odobravanje izmjena mora biti podložno postupku prihvaćanja koji je jednako potpun kao postupak koji se primjenjuje na prvotno podneseni NPR. Taj bi rezultat također implicitno proizašao iz članka 9. stavka 3. treće rečenice te direktive, koji sadržava zahtjev obrazlaganja, ali ne u slučaju Komisijina odobrenja, nego u slučajevima u kojima je odbila navedene izmjene. Komisija bi također imala mogućnost prešutno izraziti svoju namjeru u roku od tri mjeseca.
Prema mišljenju Republike Latvije, iz sustavnog i teleološkog tumačenja proizlazi da se razdoblje od tri mjeseca predviđeno u članku 9. stavku 3. Direktive 2003/87 primjenjuje ne samo na NPR o kojem je Komisija obaviještena, već i na izmjene napravljene u tom planu.
Ta država članica ističe da je potreban učinkovit i brz postupak obavještavanja o NPR‑u jer, sukladno članku 11. Direktive 2003/87, sljedeće se mjere mogu usvojiti tek nakon što se odobri NPR ili njegove izmjene. Naprotiv, ako bi Komisija, kao što sama tvrdi, imala neograničen rok za ispitivanje tih izmjena, bilo bi nemoguće postići taj učinkoviti i brzi rezultat koji „ne smanjuje gospodarski razvoj”. Nepredvidljivost roka (i stupanja na snagu) ne stvara pravnu sigurnost i ne pruža zaštitu legitimnih očekivanja ni operaterima ni državama članicama, a ni bilo kojem drugom sudioniku unutarnjeg tržišta Unije.
Republika Latvija dodaje da bi se rok za ispitivanje prvotnog plana utvrđen u članku 9. stavku 3. Direktive 2003/87 morao smatrati obveznim. Iako se tom direktivom ne primjenjuje izričito rok od tri mjeseca na ispitivanje izmjena, bilo bi besmisleno da Komisija bude prvotno dužna pridržavati se određenog roka, a da se takvo ograničenje ne primjenjuje na ispitivanje izmjena. Postupak usklađivanja tako bi izgubio na transparentnosti, predvidljivosti i učinkovitosti. Prema tome, čak iako se rok od tri mjeseca ne može uvijek u svim slučajevima izravno primijeniti na izmjene, dulji rok ne može se smatrati „razumnim rokom”.
Češka Republika svojom intervencijom staje na stranu argumenata Republike Latvije, kojima se ističe osnovanost tumačenja Općeg suda u pobijanoj presudi.
Ta država članica tvrdi da iz odredbi članaka 9. do 11. Direktive 2003/87 proizlazi da razdoblju trgovanja prethodi više pripremnih faza, za koje predmetna direktiva utvrđuje jasan raspored. Prema Češkoj Republici, iz analize tog rasporeda sadržanog u predmetnoj direktivi proizlazi da je, za potrebe „prihvaćanja” NPR‑a o kojem je Komisiju obavijestila država članica, zakonodavac Unije odredio obvezujući vremenski rok od šest mjeseci.
Naime, budući da u okviru tih šest mjeseci Komisija ima rok od tri mjeseca da eventualno odbije NPR o kojem je prvotno bila obaviještena, jasno je, kako tvrdi da država članica, da za potrebe odobrenja izmjena koje je predložila država članica nakon što je Komisija odbila plan preostaju još samo druga tri mjeseca u tom vremenskom razdoblju.
Stoga je to razlog zbog kojeg, prema Češkoj Republici, u mjeri u kojoj Komisija u svojoj žalbi navodi „razuman rok”, nema nikakve sumnje da taj rok ne može biti dulji od tri mjeseca, uzimajući u obzir prethodno naveden obvezujući vremenski raspored, te da bi čak trebao biti i kraći jer je, nakon odluke o odbijanju, državi članici potrebno i neko vrijeme da pripremi izmjene koje su joj nametnute s obzirom na to da je vezana načelom lojalne suradnje.
Ocjena Suda
Pitanje postavljeno ovom žalbom odnosi se na tumačenje članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87. Taj stavak sadržava tri pravila. Na temelju članka 9. stavka 3. prve rečenice, u roku od tri mjeseca otkad je država članica obavijesti o NPR‑u, Komisija može odbiti plan ili neki dio plana ako on nije usklađen s kriterijima navedenima u Prilogu III. ili s odredbama članka 10. te direktive. U skladu s drugom rečenicom te odredbe, država članica donosi odluku, na temelju članka 11. stavaka 1. ili 2. navedene direktive, samo ako Komisija prihvati predložene izmjene.
Prvo valja istaknuti da po završetku postupka iz članka 9. Direktive 2003/87 NPR o kojem je država članica obavijestila Komisiju uživa presumpciju zakonitosti jer se, po isteku roka od tri mjeseca predviđenog u stavku 3. tog članka, smatra konačnim ako Komisija nije iznijela primjedbe, tako da ga država članica može usvojiti.
Drugo, valja podsjetiti, kao što je to pravilno istaknuo Opći sud u točki 46. pobijane presude, da je ovlast Komisije da provjerava i odbija NPR‑ove, a koja proizlazi iz članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, strogo određena jer takva ovlast ima materijalna i vremenska ograničenja. S jedne je strane ograničena na to da Komisija ispituje sukladnost NPR‑a s kriterijima iz Priloga III. Direktivi 2003/87 te s odredbama članka 10. te direktive, a s druge se strane mora se provesti u roku od tri mjeseca od datuma kada država članica Komisiju obavijesti o NPR‑u.
Nasuprot tome, valja utvrditi da člankom 9. stavkom 3. Direktive 2003/87 nije predviđeno nikakvo ograničenje u pogledu izmjena koje se mogu unijeti u NPR, osim da moraju biti prihvaćene. Tako izmjene unesene u NPR mogu biti posljedica zahtjeva Komisije, ali ih država članica može provesti i samoinicijativno.
U tom kontekstu Komisija se protivi tumačenju članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87 koje proizlazi iz pobijane presude, a osobito tezi prema kojoj se, kada Komisija u roku od tri mjeseca ne izrazi protivljenje NPR‑u koji je bio izmijenjen na njezin zahtjev, nakon što je odbila njegovu prvu inačicu, izmijenjeni NPR smatra konačnim i država članica koja ju je o njemu obavijestila može ga usvojiti.
Komisija osobito ističe da se druga rečenica navedenog članka 9. stavka 3. primjenjuje ne samo na NPR u kojem je država članica samoinicijativno napravila izmjene nakon što ga je Komisija prihvatila, već i na svako daljnje obavještavanje o NPR‑u izmijenjenom nakon odluke o odbacivanju prve inačice, tako da je njegovo usvajanje uvjetovano prethodnom pozitivnom odlukom o sukladnosti koju donosi Komisija.
To se tumačenje ne može prihvatiti.
Naime, Komisija je najprije obvezana rokom od tri mjeseca za odbijanje NPR‑a o kojem je obaviještena. Taj rok proizlazi iz vremenskog rasporeda iz Direktive 2003/87, utvrđenog u njezinu članku 9. stavku 1. i u članku 11. stavku 2. Na temelju tog rasporeda Komisiju se o planovima obavješćuje najmanje 18 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja, a plan se provodi najkasnije 12 mjeseci prije početka tog razdoblja raspodjele emisijskih jedinica. Kada se o izmijenjenom NPR‑u obavješćuje nakon što je Komisija odbila njegovu prvotnu inačicu, pridržavanje tog roka od tri mjeseca još je opravdanije jer je preostalo vrijeme prije primjene plana znatno kraće nego prilikom prvog obavješćivanja o NPR‑u.
U tom pogledu Komisija ne može tvrditi da bi tumačenje članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, koje proizlazi iz pobijane presude, moglo imati za posljedicu da, u određenim okolnostima, državi članici bude omogućeno da odugovlači ispitivanje NPR‑a jer je nužno u interesu država članica da se NPR usvoji u rokovima predviđenima odredbama navedenima u prethodnoj točki ove presude.
Nadalje, iz članka 9. stavka 3. Direktive 2003/87, kao i iz pripremnih materijala za tu direktivu, proizlazi da ovlast koju ima Komisija ne uključuje ovlast zamjenjivanja ili uniformizacije, koja bi podrazumijevala ovlast određivanja najveće količine emisijskih jedinica stakleničkih plinova koje se mogu dodijeliti, nego samo ovlast provjere sukladnosti NPR‑ova s kriterijima iz Priloga III. Direktivi 2003/87 (presude od 29. ožujka 2012., Komisija/Poljska, C‑504/09 P, t. 80., i presuda Komisija/Estonija, C‑505/09 P, t. 82.). Komisija je stoga ovlaštena samo provjeriti tu sukladnost i odbiti NPR ako nije sukladan s tim kriterijima i tim odredbama.
U tom kontekstu, ako je zakonodavac Unije smatrao da je rok od tri mjeseca dovoljan da Komisija provede svoju ovlast provjere i da odbaci NPR o kojem je obaviještena, a koji nije sukladan s navedenim kriterijima, taj se rok mora tim više smatrati dovoljnim za provjeru izmijenjene inačice tog NPR‑a jer je Komisija već i prvi puta mogla ispitati podatke o nacionalnoj industriji na koju se NPR odnosi.
Protivno navodima Komisije, takvo tumačenje ne lišava korisnog učinka drugu rečenicu navedenog članka 9. stavka 3. Naime, ta se odredba može primijeniti kada Komisija nije odbila NPR o kojem ju je obavijestila država članica, koja ga stoga može provesti, i kada predmetna država članica može uzeti u obzir eventualne izmjene nakon odobrenja Komisije.
Treće, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 9. stavkom 3. trećom rečenicom Direktive 2003/87, svaka odluka Komisije o odbijanju NPR‑a mora biti obrazložena. Takva odredba upućuje stoga na aktivno ponašanje Komisije koja, s obzirom na ciljeve učinkovitosti koji proizlaze iz uvodne izjave 5. Direktive 2003/87, mora imati vremenska ograničenja bez obzira na to u kojoj je fazi postupak ispitivanja sukladnosti NPR‑a.
Opći sud stoga nije počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da ovlast Komisije da nakon prve odluke o odbijanju prvotne inačice NPR‑a odbije i izmijenjenu inačicu NPR‑a podliježe roku od tri mjeseca predviđenom u članku 9. stavku 3. prvoj rečenici Direktive 2003/87.
Prema tome, jedini žalbeni razlog Komisije mora se odbiti. Stoga i žalba mora biti odbijena.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, u slučaju kada žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika, svakoj stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da Republika Latvija nije podnijela zahtjev da Komisija snosi troškove, Komisija i Republika Latvija same snose svoje troškove.
Na temelju članka 140. stavka 1. tog Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga Češka Republika, koja je intervenirala u ovom postupku, snosi vlastite troškove.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Europska komisija, Republika Latvija i Češka Republika snosit će vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: latvijski