CELEX: 62014CJ0310
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Nariadenie (ES) č. 1346/2000
Články 4 a 13
Konkurzné konanie
Úkony, ktoré poškodzujú veriteľov
Žaloba o vrátenie platieb uskutočnených pred začatím konkurzného konania
Právo členského štátu, v ktorom sa konkurzné konanie začalo
Právo iného členského štátu, ktoré sa uplatňuje na dotknutý úkon
Právo, ktoré neposkytuje ‚žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade‘
Dôkazné bremeno

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 2 písm. m) a článku 13 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (
Ú. v. ES L 160, s. 1
; Mim. vyd. 19/001, s. 191).
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťami Nike European Operations Netherlands BV (ďalej len „Nike“) a Sportland Oy, v likvidácii (ďalej len „Sportland“), v súvislosti s odporovacou žalobou.
Právny rámec
Právo Únie
V odôvodnení 24 nariadenia č. 1346/2000 sa uvádza:
„Automatické uznávanie konkurzného konania, na ktoré sa za normálnych okolností vzťahuje právo štátu, v ktorom sa konanie začalo, môže kolidovať s pravidlami vykonávania transakcií v iných členských štátoch. V záujme ochrany legitímnych očakávaní a istoty transakcií v členských štátoch iných, ako je štát, v ktorom sa konanie začne, treba ustanoviť viacero výnimiek zo všeobecného pravidla.“
Článok 4 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.   Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘.
2.   Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä:
…
m)
pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a nevymáhateľnosti [neúčinnosti –
neoficiálny preklad
] právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov.“
Podľa článku 13 tohto nariadenia:
„Článok 4 ods. 2 bod m) sa neuplatňuje v prípade, že osoba, ktorá mala úžitok z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že
—
uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo
a že
—
toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade.“
Fínske právo
§ 10 zákona o vrátení do konkurznej podstaty (takaisinsaannista konkurssipesään annettu laki) stanovuje, že zaplatenie dlhu, ku ktorému dochádza menej než tri mesiace pred referenčným dátumom, sa zrušuje v prípade, že dlh bol zaplatený nebežnými peňažnými prostriedkami alebo pred splatnosťou, alebo v prípade, keď sa výška platby vo vzťahu k veľkosti konkurznej podstaty javí ako značná.
Holandské právo
Na základe § 47 zákona o konkurze (Faillissementswet) možno proti zaplateniu splatného dlhu namietať len v prípade, že sa preukáže, že príjemca platby pri jej prijímaní vedel, že bol na súde podaný návrh na začatie konkurzného konania alebo že veriteľ a dlžník uzavreli dohodu s cieľom uprednostniť veriteľa na úkor iných veriteľov.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Sportland so sídlom v Helsinkách (Fínsko) predávala ako maloobchod výrobky dodávané spoločnosťou Nike so sídlom v Hilversume (Holandsko) v súlade so zmluvou o franšíze. Podľa tejto zmluvy, ktorá podliehala holandskému právu, Sportland zaplatila spoločnosti Nike splatné dlhy dotknuté uvedenou zmluvou v desiatich splátkach v období od 10. februára 2009 do 20. mája 2009, ktoré zodpovedali celkovej sume 195108,15 eura.
Na základe žaloby podanej 5. mája 2009 Helsingin käräjäoikeus (Súd prvého stupňa Helsinki) rozhodol 26. mája 2009 o začatí konkurzného konania proti spoločnosti Sportland. Sportland podala na Helsingin käräjäoikeus žalobu, aby platby uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku boli zrušené a aby spoločnosti Nike bola uložená povinnosť vrátiť zaplatené sumy, ako aj úroky v súlade s § 10 zákona o vrátení do konkurznej podstaty.
Nike navrhla zamietnuť túto žalobu. Odvolávala sa najmä na článok 13 nariadenia č. 1346/2000 a tvrdila, že na namietané platby sa uplatňuje holandské právo. Na základe § 47 zákona o konkurze tieto platby nemožno zrušiť.
Helsingin käräjäoikeus vyhovel žalobe spoločnosti Sportland. Domnieval sa najmä, že znalec, ktorý pred ním vystúpil, vzhľadom na všetky okolnosti vo veci samej neskúmal otázku existencie možnosti vrátenia platieb do konkurznej podstaty v holandskom práve. Tento súd preto dospel k záveru, že Nike nepreukázala, že na účely článku 13 uvedeného nariadenia nemožno takéto platby napadnúť.
Nike, ktorá sa domnievala, že dostatočne vysvetlila obsah holandskej právnej úpravy, podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Helsingin hovioikeus (Odvolací súd Helsinki). Sportland navrhla zamietnuť toto odvolanie najmä z dôvodu, že Nike nepredložila vysvetlenia ani k obsahu iných ustanovení holandského práva než tých, ktoré sa týkajú právnej úpravy v oblasti konkurzu, ani k všeobecným zásadám tohto práva.
Vo svojom rozhodnutí Helsingin hovioikeus pripomína, že v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 právo uplatňujúce sa na konkurzné konania a jeho účinky je právo štátu, v ktorom sa konanie začalo. Podľa článku 4 ods. 2 písm. m) tohto nariadenia tento zákon stanovuje najmä pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a neúčinnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov. Na základe článku 13 uvedeného nariadenia sa článok 4 ods. 2 písm. m) tohto nariadenia neuplatní v prípade, ak osoba, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo, a že toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade.
Vnútroštátny súd uvádza, že účastníci konania sa sporia po prvé v súvislosti s výkladom pojmov „neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade“, po druhé v súvislosti s rozsahom povinnosti spoločnosti Nike poskytnúť informácie o obsahu holandského práva a po tretie v súvislosti s rozdelením dôkazného bremena medzi účastníkov konania.
Za týchto okolností Helsingin hovioikeus rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 vykladať v tom zmysle, že formuláciou ‚tohto úkonu v danom prípade‘ sa myslí to, že právny úkon vzhľadom na všetky skutkové okolnosti prípadu nie je napadnuteľný?
2.
Ak je odpoveď na prvú otázku kladná a ak sa účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, odvolal na ustanovenie práva v zmysle článku 13 prvej zarážky, podľa ktorej zaplatenie splatného dlhu možno napadnúť len za podmienok uvedených v tomto ustanovení, ktoré nie sú uvedené v žalobe podanej na základe práva štátu, v ktorom sa začalo konkurzné konanie:
a)
existujú dôvody, ktoré zakazujú výklad článku 13 uvedeného nariadenia v tom zmysle, že účastník konania napádajúci právny úkon musí po tom, ako sa dozvedel o tomto ustanovení, uplatniť tieto okolnosti, pokiaľ podľa vnútroštátneho práva členského štátu, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, musí uviesť všetky okolnosti odôvodňujúce žalobu o neplatnosť, alebo
b)
musí účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, preukázať, že tieto okolnosti nenastali a že podľa sporného ustanovenia napadnutie nie je možné bez toho, aby sa účastník konania napádajúci právny úkon na tieto okolnosti odvolal?
3.
Bez ohľadu na odpoveď na druhú otázku písm. a), má sa článok 13 vykladať v tom zmysle, že:
a)
účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, nesie dôkazné bremeno týkajúce sa toho, že okolnosti uvedené v ustanovení v konkrétnom prípade nenastali, alebo
b)
dôkazné bremeno týkajúce sa existencie týchto okolností sa určí podľa práva uplatniteľného na uvedený právny úkon, pri ktorom ide o právo iného členského štátu, než je štát, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, a ktoré stanovuje, že dôkazné bremeno znáša účastník konania napádajúci právny úkon, alebo
c)
možno uvedený článok 13 vykladať aj v tom zmysle, že dôkazné bremeno sa upraví podľa vnútroštátnych ustanovení štátu súdu?
4.
Má sa tento článok 13 vykladať v tom zmysle, že formulácia ‚právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu‘ sa týka okrem ustanovení práva o konkurznom konaní, ktoré sa na právny úkon vzťahujú, aj všeobecných ustanovení a zásad uplatniteľných na tento právny úkon?
5.
V prípade kladnej odpovede na štvrtú otázku:
a)
má sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 vykladať v tom zmysle, že účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, musí preukázať, že právo v zmysle tohto článku 13 neobsahuje žiadne všeobecné či osobitné ustanovenia alebo zásady, podľa ktorých je možné napadnutie na základe predložených skutkových okolností, a
b)
podľa uvedeného článku 13 súd môže, pokiaľ sa domnieva, že účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, predložil dostatočné dôvody, požadovať od druhého účastníka konania dôkaz o ustanovení konkurzného práva iného členského štátu alebo o zásade uplatniteľnej na právny úkon patriaci do práva iného členského štátu, než je štát, v ktorom sa začalo konkurzné konanie v zmysle tohto článku 13, teda ustanovenia alebo zásady, podľa ktorých je predsa len možné úkon napadnúť?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 má vykladať v tom zmysle, že jeho uplatnenie podlieha podmienke, aby vzhľadom na všetky skutkové okolnosti prípadu nemohol byť dotknutý úkon napadnutý na základe práva uplatňujúceho sa na tento úkon (ďalej len „
lex causae
“).
V tomto ohľade je namieste konštatovať, že znenie článku 13 uvedeného nariadenia v jeho fínskom jazykovom znení sa mierne líši od ostatných jazykových verzií v tom zmysle, že zdá sa neobsahuje slová „v danom prípade“ alebo analogický výraz. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora nevyhnutnosť jednotného výkladu ustanovenia práva Únie v prípade rozdielnosti medzi jej rôznymi jazykovými verziami vyžaduje, aby dotknuté ustanovenia bolo vykladané v závislosti od kontextu a účelu právnej úpravy, ktorých je súčasťou (pozri rozsudok Christie’s France,
C‑41/14
,
EU:C:2015:119
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o kontext a účel článku 13 nariadenia č. 1346/2000, treba pripomenúť, že na jednej strane tento článok stanovuje výnimku zo všeobecného pravidla zakotveného v článku 4 ods. 1 tohto nariadenia, podľa ktorého právo uplatniteľné na konkurzné konanie a jeho účinky je právo štátu, v ktorom sa konanie začalo. Na druhej strane táto výnimka, ktorej cieľom je, ako to pripomína odôvodnenie 24 uvedeného nariadenia, ochrana legitímnych očakávaní a bezpečnosti transakcií v členských štátoch iných než členský štát, v ktorom sa konanie začalo, sa má vykladať reštriktívne a jej rozsah nemôže ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa (pozri rozsudok Lutz,
C‑557/13
,
EU:C:2015:227
, bod
).
Cieľom článku 13 nariadenia č. 1346/2000 je teda ochrana legitímnej dôvery osoby, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov v tom zmysle, že stanovuje, že tento úkon sa aj po začatí konkurzného konania bude spravovať právom, ktoré sa naň uplatňovalo ku dňu jeho vykonania, teda
lex causa
e.
Z tohto cieľa teda jasne vyplýva, že uplatnenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 si vyžaduje zohľadniť všetky okolnosti konkrétneho prípadu. Nemožno totiž mať legitímnu dôveru v to, že platnosť určitého úkonu sa bude posudzovať po začatí konkurzného konania bez ohľadu na tieto okolnosti, hoci v prípade nezačatia takéhoto konania by sa tieto okolnosti museli zohľadniť.
Navyše povinnosť reštriktívne vykladať výnimku stanovenú v článku 13 uvedeného nariadenia bráni extenzívnemu výkladu pôsobnosti tohto článku, ktorá umožňuje osobe majúcej prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, vyhnúť sa uplatneniu
lex fori concursus
s výlučne abstraktným odvolaním sa na nenapadnuteľnosť dotknutého úkonu na základe ustanovenia
lex causae
.
Za týchto podmienok je namieste odpovedať na prvú otázku tak, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že jeho uplatnenie podlieha podmienke, aby vzhľadom na všetky skutkové okolnosti prípadu nemohol byť dotknutý úkon napadnutý na základe práva uplatňujúceho sa na tento úkon (
lex causae
).
O druhej a tretej otázke
Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré je namieste preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 a za predpokladu, že sa žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu odvolá na ustanovenie
lex causae
, podľa ktorého možno tento úkon napadnúť len za okolností stanovených v tomto ustanovení, v podstate pýta, komu prináleží uplatniť neexistenciu týchto okolností a predložiť o tom dôkaz.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že na základe článku 13 uvedeného nariadenia možno uplatnenie článku 4 ods. 2 písm. m) tohto nariadenia vylúčiť len v prípade, ak osoba, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo, a že toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na napadnutie uvedeného úkonu.
Zo samotného znenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 teda vyplýva, že žalovanému v žalobe o neplatnosť, odporovateľnosť a neúčinnosť právneho úkonu prináleží predložiť dôkaz, že tento úkon nemôže byť napadnutý na základe
lex causae
. Ďalej stanovením, že tento žalovaný musí predložiť dôkaz, že posudzovaný úkon nemôže byť napadnutý „žiadnym prostriedkom“ a to, ako vyplýva z bodu 22 tohto rozsudku, vzhľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci, uvedený článok 13 ukladá tiež tomuto žalovanému, prinajmenšom implicitne, povinnosť preukázať jednak existenciu skutkových okolností umožňujúcich dospieť k záveru, že dotknutý úkon je nenapadnuteľný, a jednak neexistenciu akéhokoľvek dôkazu, ktorý by bránil tomuto záveru.
Keďže článok 13 nariadenia č. 1346/2000 výslovne ukladá dôkazné bremeno žalovanému, ktorý sa odvoláva na tento článok, žalobca v rámci konania o žalobe založenej na relevantných ustanoveniach
lex fori concursus
nemôže mať povinnosť uplatniť, respektíve preukázať, že sú splnené podmienky uplatnenia ustanovenia
lex causae
, akým je § 47 zákona o konkurze dotknutého vo veci samej, ktoré by v zásade umožnilo napadnúť sporný úkon.
V každom prípade, hoci článok 13 uvedeného nariadenia výslovne upravuje rozdelenie dôkazného bremena, neobsahuje ustanovenia, ktoré by sa týkali špecifickejších procesných aspektov. Tento článok teda neobsahuje ustanovenia týkajúce sa najmä spôsobov vykonávania dôkazov, prípustných dôkazných prostriedkov pred príslušnými vnútroštátnymi súdmi alebo zásad upravujúcich posúdenie týmto súdom dôkaznej sily dôkazov, ktoré sú mu predložené.
Podľa ustálenej judikatúry v prípade absencie zosúladenia týchto pravidiel v práve Únie prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie také pravidlá zaviedol, avšak pod podmienkou, že nesmú byť menej priaznivé než pravidlá, ktoré upravujú obdobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok Kušionová,
C‑34/13
,
EU:C:2014:2189
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide najmä o zásadu efektivity uvedenú v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, táto zásada bráni jednak uplatneniu vnútroštátnych procesných pravidiel, ktoré by v praxi znemožnili alebo neprimerane sťažili uplatnenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 tým, že by upravili neprimerané reštriktívne pravidlá, predovšetkým, čo sa týka negatívneho dôkazu absencie určitých okolností. Na druhej strane táto zásada bráni nedostatočne reštriktívnym vnútroštátnym pravidlám dokazovania, ktorých uplatnenie by v praxi viedlo k obráteniu dôkazného bremena podľa článku 13 uvedeného nariadenia.
Samotná zložitosť predloženia dôkazu o existencii okolností, za akých
lex causae
vylučuje napadnutie dotknutého úkonu, alebo prípadne o absencii okolností stanovených v
lex causae
, za akých by bolo možné tento úkon napadnúť, sama osebe nenarušuje zásadu efektivity, ale zodpovedá skôr požiadavke uvedenej v bode 18 tohto rozsudku spočívajúcej v reštriktívnom výklade uvedeného článku.
Za týchto podmienok je namieste odpovedať na druhú a tretiu otázku tak, že na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 a za predpokladu, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu sa odvolá na ustanovenie
lex causae
, podľa ktorého možno tento úkon napadnúť len za okolností stanovených v tomto ustanovení, žalovanému tiež prináleží, aby uplatnil neexistenciu týchto okolností a predložil o tom dôkaz.
O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je namieste vykladať článok 13 nariadenia č. 1346/2000 v tom zmysle, že formulácia „právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu“ sa týka okrem ustanovení
lex causae
v oblasti konkurzného konania, aj všetkých ustanovení a všeobecných zásad tohto práva.
V tomto ohľade z článku 19 tohto rozsudku vyplýva, že cieľom článku 13 uvedeného nariadenia je ochrana legitímnej dôvery osoby, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, a to v tom zmysle, že stanovuje, že tento úkon sa aj po začatí konkurzného konania bude spravovať
lex causae
. Navyše, ako vyplýva z bodu 22 tohto rozsudku, uplatnenie článku 13 v prospech takejto osoby si vyžaduje zohľadniť všetky okolnosti konkrétneho prípadu.
Cieľ ochrany legitímnej dôvery, ako aj nevyhnutnosť zohľadniť všetky okolnosti prejednávanej veci ukladajú vykladať článok 13 tohto nariadenia v tom zmysle, že uvedená osoba, ktorá mala prospech z úkonu, musí predložiť dôkaz, že zohľadňovaný úkon nemožno napadnúť ani na základe ustanovení
lex causae
uplatňujúcich sa v oblasti konkurzu, ani na základe
lex causae
ako celku.
Na jednej strane sa totiž znenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 jasne prikláňa k takémuto výkladu, keďže tento výklad ukladá osobe, ktorá mala prospech z úkonu poškodzujúceho všetkých veriteľov, aby znášala dôkazné bremeno, že tento úkon nemožno napadnúť „žiadnym prostriedkom“. Na druhej strane nemôže existovať legitímna dôvera v to, že úkon, ktorý je napadnuteľný na základe ustanovenia alebo všeobecnej zásady
lex causae
, bude po začatí konkurzného konania posúdený len vzhľadom na ustanovenia
lex causae
uplatniteľné v oblasti konkurzu.
Za týchto okolností treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že formulácia „právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu“ sa týka okrem uplatniteľných ustanovení
lex causae
v oblasti konkurzného konania, aj všetkých ustanovení a všeobecných zásad tohto práva.
O piatej otázke
Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 má vykladať v tom zmysle, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu musí preukázať, že
lex causae
ako celok neumožňuje napadnúť tento úkon. Ďalej sa tento súd v podstate pýta, či vnútroštátny súd, ktorému je predložená takáto žaloba, môže v prípade, keď sa domnieva, že žalovaný predložil dostatok vysvetlení, rozhodnúť, že žalobcovi prináleží, aby predložil dôkaz o ustanovení alebo zásade
lex causae
, na základe ktorých možno uvedený úkon napadnúť.
V prvom rade, pokiaľ ide o otázku, či na účely uplatnenia uvedeného článku 13 žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu musí preukázať, že
lex causae
ako celok neumožňuje napadnúť dotknutý úkon, je namieste pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 31 tohto rozsudku, žalovanému prináleží odvolať sa na absenciu okolností, ktoré by umožnili napadnúť tento úkon na základe
lex causae
a predložiť o tom dôkaz.
Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 nerozlišuje medzi ustanoveniami
lex causae
uplatňujúcimi sa v oblasti konkurzu a ustanoveniami a zásadami
lex causae
uplatňujúcimi sa v ostatných oblastiach, ale stanovuje, že uvedenému žalovanému prináleží, aby preukázal, že dotknutý úkon nemožno napadnúť „žiadnym prostriedkom“. Zo znenia tohto článku teda jasne vyplýva, že ho treba vykladať v tom zmysle, že žalovaný musí preukázať, že
lex causae
ako celok neumožňuje napadnúť tento úkon.
Tento záver je tiež v súlade so zásadou pripomenutou v bode 18 tohto rozsudku, podľa ktorej sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 má vykladať reštriktívne. Opačný výklad v tom zmysle, že dôkazné bremeno týkajúce sa absencie akéhokoľvek ustanovenia alebo akejkoľvek zásady
lex causae
umožňujúcich napadnutie úkonu znáša osoba, ktorá tento úkon napáda, by neprimerane zjednodušilo uplatnenie tohto ustanovenia a priznalo by mu značne široký dosah.
Napokon výlučne takýto záver zodpovedá cieľu článku 13 nariadenia pripomenutému v bode 19 tohto rozsudku, ktorým je ochrana legitímnej dôvery osoby, ktorá mala prospech z úkonu poškodzujúceho všetkých veriteľov v tom zmysle, že tento úkon sa bude spravovať právom, ktoré sa naň uplatňovalo ku dňu jeho vykonania. K tomuto dátumu sa totiž na uvedený úkon uplatňovalo
lex causae
ako celok, platné aj mimo konkurzného konania, pričom sa však uvedený článok 13 podľa judikatúry Súdneho dvora v zásade neuplatňuje na úkony, ku ktorým došlo po začatí konkurzného konania (pozri rozsudok Lutz,
C‑557/13
,
EU:C:2015:227
, bod
).
V druhom rade, čo sa týka otázky, či vnútroštátny súd rozhodujúci vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu môže v prípade, že sa domnieva, že žalovaný predložil dostatok vysvetlení, rozhodnúť, že žalobca musí predložiť dôkaz o existencii ustanovenia alebo zásady
lex causae
, na základe ktorých možno tento úkon napadnúť, je namieste uviesť, že z bodu 25 tohto rozsudku vyplýva, že tomuto žalovanému prináleží predložiť dôkaz o tom, že uvedený úkon je nenapadnuteľný.
Ďalej z bodov 27 až 29 tohto rozsudku vyplýva, že vzhľadom na to, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 neobsahuje najmä ustanovenia o spôsoboch vykonávania dôkazov, prípustných dôkazných prostriedkoch pred príslušnými vnútroštátnymi orgánmi alebo o zásadách, ktorými sa riadi toto posúdenie vnútroštátnym súdom dôkaznej sily jemu predložených dôkazov, vnútroštátnemu právnemu poriadku každého štátu prináleží, aby ich stanovil na základe zásady procesnej autonómie, avšak pod podmienkou, že zásady ekvivalencie a efektivity budú dodržané. Nedostatočne reštriktívne vnútroštátne pravidlá dokazovania, ktorých uplatnenie by v praxi viedlo k obráteniu dôkazného bremena, by neboli v súlade so zásadou efektivity.
Z toho vyplýva, že príslušný vnútroštátny súd sa môže domnievať, že žalobcovi vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu prináleží predložiť dôkaz o ustanovení alebo zásade
lex causae
, na základe ktorých tento úkon možno napadnúť, len v prípade, že sa tento súd domnieva, že žalovaný už predtým skutočne preukázal, že vzhľadom na bežné pravidlá uplatňujúce sa podľa jeho vnútroštátnych procesných pravidiel je dotknutý úkon podľa
lex causae
nenapadnuteľný. Do procesnej autonómie dotknutého členského štátu však patrí, aby stanovil kritériá umožňujúce posúdiť, či žalobca skutočne predložil takýto dôkaz, pričom však tento súd musí rešpektovať zásady efektivity a ekvivalencie.
Za týchto podmienok je namieste odpovedať na piatu otázku tak, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu musí preukázať, že
lex causae
ako celok neumožňuje napadnúť uvedený úkon. Vnútroštátny súd rozhodujúci o takejto žalobe môže usúdiť, že žalobcovi prináleží predložiť dôkaz o existencii ustanovenia alebo zásady
lex causae
, na základe ktorých tento úkon možno napadnúť, len v prípade, že sa tento súd domnieva, že žalovaný už predtým skutočne preukázal, že vzhľadom na bežné pravidlá uplatňujúce sa podľa jeho vnútroštátnych procesných pravidiel je dotknutý úkon podľa
lex causae
nenapadnuteľný.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

1.
Článok 13 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že jeho uplatnenie podlieha podmienke, aby vzhľadom na všetky skutkové okolnosti prípadu nemohol byť dotknutý úkon napadnutý na základe práva uplatňujúceho sa na tento úkon
(lex causae).

2.
Na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 a za predpokladu, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu sa odvolá na ustanovenie práva uplatňujúceho sa na tento úkon (
lex causae
), podľa ktorého možno tento úkon napadnúť len za okolností stanovených v tomto ustanovení, žalovanému tiež prináleží, aby uplatnil neexistenciu týchto okolností a predložil o tom dôkaz.

3.
Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že formulácia „právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu“ sa týka okrem uplatniteľných ustanovení práva uplatňujúceho sa na tento úkon (
lex causae
) v oblasti konkurzného konania, aj všetkých ustanovení a všeobecných zásad tohto práva.

4.
Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu musí preukázať, že právo uplatňujúce sa na tento úkon (
lex causae
) ako celok neumožňuje napadnúť uvedený úkon. Vnútroštátny súd rozhodujúci o takejto žalobe môže usúdiť, že žalobcovi prináleží predložiť dôkaz o existencii ustanovenia alebo zásady v uvedenom práve, na základe ktorých tento úkon možno napadnúť, len v prípade, že sa tento súd domnieva, že žalovaný už predtým skutočne preukázal, že vzhľadom na bežné pravidlá uplatňujúce sa podľa jeho vnútroštátnych procesných pravidiel je dotknutý úkon na základe uvedeného práva nenapadnuteľný.

Podpisy
(
*
)   Jazyk konania: fínčina.