CELEX: 62007FJ0120
Közszolgálat
Tisztviselők

A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2007. október 22-én telefaxon érkezett keresetlevelében (az eredeti példány benyújtására
2007. október 30-án került sor) G. Strack a következőket kéri:
–        a Közszolgálati Törvényszék semmisítse meg az Európai Közösségek Bizottságának 2005. május 30-i, 2005. október 25-i, 2007.
március 15-i és 2007. július 20-i határozatait annyiban, amennyiben azokban a Bizottság a felperes által a 2004-ben ki nem
vett éves szabadság átvitelét tizenkét napra korlátozta, és ennek megfelelően korlátozta a felperesnek a szolgálati viszonya
megszűnésekor fizetett ellentételezést, valamint
–        a Közszolgálati Törvényszék kötelezze a Bizottságot arra, hogy fizessen 26,5 nap éves szabadságnak megfelelő ellentételezést
2005. április 1-jétől számított késedelmi kamattal növelve.

Jogi háttér

Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata
Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 1e. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„Az aktív foglalkoztatásban lévő tisztviselőknek a Szerződések alapján e területeken elfogadott intézkedések szerint alkalmazandó
minimumkövetelményekkel legalább egyenértékű megfelelő egészségügyi és biztonsági szabványoknak megfelelő munkakörülményeket
biztosítanak.”
A személyzeti szabályzat 57. cikkének első bekezdése ekként rendelkezik:
„A tisztviselők a[z Unió] intézményei által a személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultációt követően közös
megegyezéssel megállapítandó szabályokkal összhangban naptári évenként legalább 24 munkanap és legfeljebb 30 munkanap éves
szabadságra jogosultak.”
A személyzeti szabályzat V. mellékletének 1. cikke szerint:
„Abban az évben, amelyben a tisztviselő szolgálatba lép vagy onnan kilép, minden teljes hónap szolgálat után két munkanap
szabadságra, minden [tizenöt] napnál több napból álló töredékhónap után két munkanap szabadságra, minden [tizenöt] vagy annál
kevesebb napból álló töredékhónap után pedig egy munkanap szabadságra jogosult.”
A személyzeti szabályzat V. mellékletének 3. cikke szerint:
„Ha éves szabadsága alatt a tisztviselőt olyan betegség éri, amely feladatainak ellátásában megakadályozta volna, ha nem szabadságát
tölti, az éves szabadsága munkaképtelenségének időtartamával meghosszabbodik, amennyiben erről orvosi igazolást mutat be.”
A személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikke – amelynek német változatát helyesbítették (HL 2007. L 248., 26. o.) –
szerint:
„Ha a tisztviselő a folyó naptári év vége előtt a szolgálati érdektől eltérő okból nem használta fel összes éves szabadságát,
akkor a következő évre átvihető szabadsága nem haladhatja meg a [tizenkét] napot.
Amennyiben a tisztviselő a szolgálati jogviszony megszűnése időpontjában nem használta fel a teljes éves szabadságát, minden
neki járó szabadnap után a szolgálati jogviszony megszűnésekor fizetett havi díjazása egy harmincadának megfelelő ellentételezés
fizetendő neki.
Az előző bekezdésben meghatározott módon kiszámított összeget le kell vonni az azon tisztviselőnek járó kifizetésből, aki
a szolgálati jogviszonyának megszűnésekor az azon időpontig fennálló jogosultságánál több éves szabadságot vett ki.”
A Személyzeti és Igazgatási Főigazgatóságnak a 2002. augusztus 2-i 66-2002. sz.
Közigazgatási Tájékoztatóban
közzétett körlevele szerint:
„Ha a ki nem vett szabadságnapok száma tizenkettőnél több, a személyzeti szabályzat szerinti tizenkét nap feletti szabadságnapokat
csak akkor lehet a következő évre átvinni, ha bizonyítják, hogy a tisztviselő azokat a folyamatban lévő naptári évben szolgálati
okból nem tudta kivenni.”
Az említett körlevelet 2004. május 1-jei hatállyal felváltotta a szabadságokra vonatkozó végrehajtási rendelkezések megalkotásáról
szóló, 2004. április 28-i C(2004) 1597 bizottsági határozat, amely többek között a következőket írja elő:
„A [tizenkét] napot meghaladó szabadságátvitel csak akkor engedélyezhető, ha bizonyítják, hogy a szóban forgó napokat az érintett
a folyamatban lévő naptári évben szolgálati okból nem tudta kivenni (amit egyértelműen igazolni kell), és e napokat a [személyzeti
ügyekért felelős vezető] határozata után hozzá kell adni a következő naptári év szabadságához;
[…]
Nem lehet engedélyezni a [tizenkét] napot meghaladó átvitelt, ha a szabadságnapokat a szolgálati októl eltérő okok miatt nem
vették ki (például egészségügyi okok: betegség, baleset, az éves szabadság során bekövetkezett baleset vagy betegség miatti
szabadság-jóváírás, szülési szabadság, örökbefogadás miatti szabadság, szülői szabadság, családi okokkal indokolt szabadság,
személyes okokkal indokolt szabadság, fizetés nélküli szabadság, katonai kötelezettség teljesítése céljából biztosított szabadság,
stb.);
[…]”
Az igazgatási vezetők 1970. január 9-i 53A/70 sz. állásfoglalásából is az tűnik ki, hogy a szabadság átvitelét – még hosszan
tartó betegség esetén is – tizenkét napra kell korlátozni.
A személyzeti szabályzat 73. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A tisztviselő a[z Európai Unió] intézményei által a személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultációt követően
közös megegyezéssel meghatározott szabályok alapján, szolgálatba lépésének napjától kezdődően foglalkozási megbetegedés és
baleset elleni biztosításban részesül. […]
Az említett szabályokban meg kell határozni, hogy a biztosítás mely kockázatokra nem terjed ki.”

A munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló 2003/88/EK irányelv
A munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4-i 2003/88/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelv (HL L 299.,
9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) (6) preambulumbekezdése szerint:
„Figyelembe kell venni a Nemzetközi Munkaügyi Szervezetnek a munkaidő-szervezésre, ideértve az éjszakai munkára vonatkozó
elveit.”
A 2003/88 irányelv 1. cikke a következőket írja elő:
„Az irányelv célja és hatálya
(1) Ez az irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
(2) Ezt az irányelvet kell alkalmazni:
a)      […] az éves szabadság minimális időtartama […] esetében”.
Ezen irányelv 7. cikkének szövege a következő:
„Éves szabadság
(1) A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét éves
szabadság illessen meg a nemzeti jogszabályok és/vagy gyakorlat által megállapított ilyen szabadságra való jogosultság és
a szabadság biztosítása feltételeinek megfelelően.
(2) Az éves szabadság minimális időtartama nem helyettesíthető annak fejében nyújtott juttatással, a munkaviszony megszűnésének
esetét kivéve.”
A 2003/88 irányelv 7. cikke nem szerepel azon rendelkezések között, amelyektől ezen irányelv 17. cikkének megfelelően el lehet
térni.

Az alapjogvita alapjául szolgáló tényállás
A felperes 1995. szeptember 1-jén lépett a Bizottság szolgálatába. Ettől a naptól 2002. március 31-ig az Európai Közösségek
Kiadóhivatalánál (OPOCE) teljesített szolgálatot. A felperest 2001. január 1-jén előléptették az A 6 besorolási fokozatba.
2002. április 1-jétől 2003. február 15-ig a Bizottság Vállalkozási Főigazgatósághoz, majd 2003. február 16-tól az Eurostathoz
osztották be. 2004. március 1-jétől a 2005. április 1-jei hatállyal történt rokkantság miatti nyugdíjazásáig betegszabadságon
volt.
A felperes 2004. december 27-én kérte a 2004-ben ki nem vett 38,5 szabadságnapnak a 2005-ös évre való átvitelét annak megjelölésével,
hogy ezeket a szabadságnapokat többek között a foglalkozási megbetegedése miatt nem tudta kivenni. Az Eurostat Főigazgatóság
Erőforrások Igazgatóságán az adminisztratív és személyzeti ügyekkel megbízott egység vezetője ezt a kérelmet – az automatikusan
átvitt 12 napot meghaladó 26,5 napos részében – 2005. május 30-án elutasította (a továbbiakban: 2005. május 30-i határozat).
A felperes 2005. július 4-én a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a 2005. május
30-i határozattal szemben, amelyben másodlagosan azt kérte, hogy függesszék fel az utóbbi határozat végrehajtását a betegsége
foglalkozási eredetének a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján való megállapításáról szóló határozat meghozataláig.
A kinevezésre jogosult hatóság a 2005. október 25-i határozatával elutasította ezt a panaszt. Ez utóbbi határozat mindazonáltal
a következőket tartalmazta:
„Ha a kinevezésre jogosult hatóság a későbbiekben helyt ad a felperes betegsége foglalkozási eredetének elismerésére vonatkozó
kérelmének, a [felperes] új kérelmet terjeszthet elő a 2004-ben fennmaradt szabadnapjainak átvitele iránt. Kizárólag ebben
az esetben kell állást foglalni arról a kérdésről, hogy valamely betegség foglalkozási eredete magában foglalja-e a személyzeti
szabályzat V. melléklete 4. cikkének értelmében vett szolgálati okok fennállását, ha az éves szabadság felhasználása hiányának
ez a betegség a magyarázata.”
A Bizottság a 2006. november 8-i levelében arról tájékoztatta a felperest, hogy elismeri, hogy a rajta elvégzett orvosi vizsgálatok
óta súlyosbodott az egészségi állapota, és hogy ebből következően az állapotának stabilizálódásáig a személyzeti szabályzat
73. cikke alapján megtéríti a súlyosbodáshoz közvetlenül kapcsolódó orvosi kezelések költségeit. Az intézmény által kijelölt
orvosnak az e levélhez mellékelt véleményéből is az következik, hogy a felperes állapota még nem stabilizálódott, és e kérdés
újabb értékelésére csak egy kétéves határidő lejárta után kerülhet sor.
E levelet követően a felperes 2006. november 22-én a 2004-ben fennmaradt szabadnapjainak átvitele iránt újabb kérelmet terjesztett
elő, amelyet a Személyzeti és Igazgatási Főigazgatóság B. igazgatósága (Személyzeti szabályzat: politika, kezelés és tanácsadás)
az alkalmazási feltételekkel és a nem pénzügyi jogosultságokkal és kötelezettségekkel megbízott egységének vezetője a 2007.
március 15-i határozattal (a továbbiakban: 2007. március 15-i határozat) elutasított.
A felperes 2007. április 9-én a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be az utóbbi határozattal
szemben. A kinevezésre jogosult hatóság ezt a panaszt a 2007. július 20-i határozattal elutasította.

A felek kérelmei és az eljárás
A felperes kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        semmisítse meg az Európai Bizottság 2005. május 30-i, 2005. október 25-i, 2007. március 15-i és 2007. július 20-i határozatait
annyiban, amennyiben azokban a Bizottság a 2004-ben ki nem vett szabadságnapok átvitelét 12 napra korlátozta, és ennek megfelelően
korlátozta a felperesnek a szolgálati viszonya megszűnésekor fizetett ellentételezést;
–        „kötelezze az Európai Bizottságot arra, hogy a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikke második bekezdésének megfelelően
fizessen a felperesnek 26,5 napnyi, ki nem vett és még nem ellentételezett szabadságnak megfelelő ellentételezést, valamint
ezen összeg után 2005. április 1-jétől számítandó, az Európai Központi Bank által az érintett időszakra a fő refinanszírozási
műveletekre vonatkozóan megállapított kamatlábat [két] százalékponttal meghaladó kamatlábbal számított késedelmi kamatot”;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A Közszolgálati Törvényszék elnöke a jelen ügyet a 2007. november 16-i határozatával a Közszolgálati Törvényszék első tanácsa
elé utalta.
A Közszolgálati Törvényszék Hivatala a 2007. november 16-i levelében 2007. december 4-re békéltető tárgyalásra hívta a feleket
annak érdekében, hogy a jelen jogvitában, valamint a Közszolgálati Törvényszék előtt a felek között folyamatban lévő egyéb
jogvitákban peren kívüli egyezség megkötésére tegyen kísérletet.
A 2007. december 4-i békéltető tárgyalás után a felek észrevételeket tettek az említett tárgyalás jegyzőkönyvében található
egyezségtervezetre, azonban nem tudtak megállapodni az egyezség szövegében.
A feleket második békéltető tárgyalásra idézték, amelyet a felperes szabadságról való visszatérését követő időpontra, 2008.
március 6-ra tűztek ki. A felperes azonban nem tett eleget az idézésnek, mivel a Bizottság álláspontjára tekintettel nem látta
értelmét az újabb békéltető tárgyalás megtartásának. A Bizottság sajnálta, hogy az informális tárgyalást a felperes távolmaradása
miatt nem lehet megtartani, azonban kifejezte az egyezség megkötésére vonatkozó reményét, és késznek mutatkozott az egyezség
kidolgozására.
A Közszolgálati Törvényszék elnöke 2008. október 8-i végzésével az ügyet a Közszolgálati Törvényszék második tanácsa elé utalta.
A felperes a 2010. január 15-i levelében kérte a jelen ügy és az F-118/07., F-119/07., F-121/07., F-132/07. és F-62/09. számon
nyilvántartásba vett – a felperes keresetei alapján indult – folyamatban lévő ügyek egyesítését. A Közszolgálati Törvényszék
a január 26-i határozatával elutasította ezt a kérelmet, és erről a Hivatal 2010. március 18-i levele útján tájékoztatta a
felperest.
A felperes a 2010. március 30-i levelében kifogásolta a jelen ügynek a Törvényszék második tanácsa elé történő utalását.
A 2010. május 5-én tartott tárgyaláson felhívták a felperest, hogy adja át a Közszolgálati Törvényszéknek a személyzeti szabályzat
73. cikke szerinti eljárás lefolyására vonatkozó dokumentumokat, amelyekre a szóbeli előadásában hivatkozott.
A Közszolgálati Törvényszék ugyanezen a tárgyaláson felhívta a Bizottságot arra, hogy az adja át az írásbeli észrevételeit
a C-350/06. és C-520/06. sz. Schultz-Hoff egyesített ügyekben 2009. január 20-án hozott ítéletnek (a továbbiakban: Schultz-Hoff-ügyben
hozott ítélet) a jelen jogvitára vonatkozó esetleges következményeiről, amely ítéletre a felperes a szóbeli észrevételeiben
a keresetének alátámasztása érdekében hivatkozott.
A felperes és a Bizottság 2010. május 26-án, illetőleg 31-én eleget tett a Közszolgálati Törvényszék ezen felhívásainak.

A jogkérdésről

A megsemmisítés iránti kérelemről
A kereset tárgyáról
A 2005. május 30-i és a 2007. március 15-i határozatok megsemmisítésén kívül a felperes kéri – a 2005. július 4-én, illetőleg
2007. április 9-én előterjesztett két kérelmét elutasító – 2005. október 25-i és a 2007. július 20-i határozatok megsemmisítését
is. Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a formálisan valamely panasz elutasítása ellen irányuló kérelem magában
foglalja azon aktusnak a bíróság előtti megtámadását, amellyel szemben a panaszt benyújtották, amennyiben ez a kérelem, mint
olyan, nem rendelkezik önálló tartalommal (lásd ebben az értelemben a Bíróság 293/87. sz., Vainker kontra Parlament ügyben
1989. január 17-én hozott ítéletének 8. pontját, az Elsőfokú Bíróság T-309/03. sz., Camós Grau kontra Bizottság ügyben 2006.
április 6-án hozott ítéletének 43. pontját, a Közszolgálati Törvényszék F-85/08. sz., Notarnicola kontra Számvevőszék ügyben
2009. július 9-én hozott ítéletének 14. pontját). Úgy kell tehát tekinteni, hogy a kereset kizárólag a 2005. május 30-i és
2007. március 15-i határozatok ellen irányul.
A kereset 2005. május 30-i határozat ellen irányuló részének elfogadhatóságáról
Meg kell állapítani, hogy a 2005. május 30-i határozatot – amellyel a Bizottság elutasította az automatikusan átvitelre kerülő
tizenkét éves szabadságnapot meghaladó 26,5 éves szabadságnap átvitele iránti első kérelmet – nem támadták meg keresettel
a Közszolgálati Törvényszék előtt a személyzeti szabályzat 91. cikke (3) bekezdésének megfelelően az említett határozat elleni
panasz 2005. október 25-i elutasítását követő három hónap alatt.
Márpedig a panasz és a kereset benyújtására a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkében meghatározott határidők eljárásgátló
jellegűek, és azok a felek vagy a bíróság által nem módosíthatók (az Elsőfokú Bíróság T-54/90. sz., Lacroix kontra Bizottság
ügyben 1991. szeptember 25-én hozott ítéletének 24. pontja és a T-95/04. sz., Lavagnoli kontra Bizottság ügyben 2006. május
17-én hozott ítéletének 41. pontja).
Ebből következően elkésettség miatt el kell utasítani a keresetet abban a részében, amely a 2005. május 30-i határozat ellen
irányul.
Az ügy érdeméről
–       A felek érvei
A felperes a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének első és második bekezdésére alapított egyetlen jogalapra hivatkozik.
E cikk első bekezdése lehetővé teszi annak a tisztviselőnek, aki szolgálati okból nem használta fel az összes éves szabadságát,
hogy azt akár tizenkét napot meghaladóan is átvigye a következő évre. Ezt az értelmezést megerősíti a Bizottság 66-2002. sz.
Közigazgatási Tájékoztatója
.
A felperes szerint a jelen esetben az a betegség, amely őt a szabadságának kivételében megakadályozta, pontosan a személyzeti
szabályzat V. melléklete 4. cikke első bekezdésének értelmében vett szolgálati oknak tulajdonítható, mivel a feladatainak
ellátása okozta a betegséget, az akadályoztatás indoka foglalkozási eredetű.
Ezzel az értelmezéssel nem ellentétes az Elsőfokú Bíróság a T-80/04. sz., Castets kontra Bizottság ügyben 2005. június 9-én
hozott ítélete, mivel az foglalkozási megbetegedés miatti távollétre vonatkozik. Az ítéletnek alapul szolgáló ügyben a tisztviselőt
személyes körülményei akadályozták meg az éves szabadságának kivételében.
A felperes szerint a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének első és második bekezdése azokra az esetekre ír elő
ellentételezési rendszert, amelyekben a tisztviselő nem személyes okok vagy
vis maior
miatt nem tudta kivenni a szabadságát, hanem szolgálati okok miatt. Márpedig a jelen esetben a felperes éppen a szolgálati
körülményei miatt betegedett meg.
A felperes a tárgyaláson a jelen kereset benyújtását követően hivatkozott a Schultz-Hoff-ügyben hozott ítéletre, és különösen
ezen ítélet 25., 44. és 45. pontjára, amelyekből kitűnik, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével ellentétes,
ha a fizetett éves szabadsághoz való jogot teljesen megvonják attól a munkavállalótól, akinek a betegségből eredő munkaképtelensége
miatt nem volt lehetősége kivenni a szabadságát.
A Bizottság azt válaszolja, hogy a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének első bekezdése megtiltja tizenkettőnél
több éves szabadságnap átvitelét, ha a tisztviselő a folyó naptári év vége előtt szolgálati érdektől eltérő okból nem használta
fel az összes éves szabadságát.
A Bizottság szerint az ítélkezési gyakorlatból (a 32/69. sz., Tortora kontra Bizottság ügyben 1970. július 9-én hozott ítélet
13. és 14. pontja, a fent hivatkozott Castets kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontja) kitűnik, hogy az éves
szabadság átviteléhez való jog csak akkor áll fenn, ha a tisztviselő szolgálati okból nem tudta kivenni az éves szabadságnapjait,
tehát amikor a „szakmai tevékenysége” akadályozta meg a tisztviselőt az összes éves szabadságának felhasználásában. Márpedig
amikor a tisztviselő betegszabadságon van, akkor a feladatai ellátása alól
per definitionem
fel van mentve, tehát a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikke első bekezdésének értelmében nem áll szolgálatban.
Mivel nem áll szolgálatban, még kevésbé lehet úgy tekinteni, hogy szolgálati okból van távol.
Az a körülmény, hogy a tisztviselő betegségét ezt követően foglalkozási megbetegedésnek ismerik el, nem változtat azon a tényen,
hogy ez a tisztviselő a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében nem állt szolgálatban a betegszabadsága alatt, tehát
szolgálati okok nem akadályozták abban, hogy az éves szabadságát kivegye.
A Bizottság ehhez hozzáteszi, hogy a tisztviselőnek a munkaképtelenség miatti szabadságmegváltás iránti jogait kimerítően
szabályozza a személyzeti szabályzat 73. cikke, és azok nem teszik indokolttá egészségügyi okok miatt ki nem vett szabadság
címén kiegészítő ellentételezés fizetését.
Ezt az értelmezést megerősíti a 66-2002. sz.
Közigazgatási Tájékoztató
és a szabadságokra vonatkozó végrehajtási rendelkezések.
A Bizottság másodlagosan azzal érvel, hogy a 2006. november 8-i határozathoz mellékelt véleményében a Bizottság orvosa ugyan
úgy vélte, hogy a felperes korábban fennálló betegségének súlyosbodására a feladatának teljesítése közben került sor, azonban
azt is megjelölte, hogy a korábban fennálló betegség hiányában a súlyosbodásra nem került volna sor. A Bizottság ehhez hozzáteszi,
hogy erre vonatkozóan még nincs végleges határozat a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján. Márpedig a jelen esetben a
Közszolgálati Törvényszék nem jogosult ebben a tárgyban határozatot hozni, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az
uniós bíróságok nem jogosultak határozni valamely szakmai tevékenység, illetve valamely vagyoni és nem vagyoni kár közötti
okozati összefüggés fennállásáról, amennyiben ez az okozati összefüggés a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti eljárás
tárgyát képezi, vagy elvileg ilyen eljárás tárgyát képezheti (lásd ebben az értelemben a Közszolgálati Törvényszék F-23/05. sz.,
Giraudy kontra Bizottság ügyben 2007. május 2-án hozott ítéletének 200. pontját).
Végül a Bizottság megjegyzi, hogy a felperes nem azt állítja, hogy a betegségét kizárólag 2004-ben bekövetkezett foglalkozási
események idézték elő. Éppen ellenkezőleg, a felperes állítása szerint a munkaképtelenségének okai többek között a 2002-es
és 2003-as évben bekövetkezett eseményeken alapulnak. Márpedig a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének értelmében
vett szolgálati oknak a folyamatban lévő naptári évben kell bekövetkeznie, és ugyanebben az évben kell a tisztviselőt megakadályoznia
a szabadságának kivételében.
Egyebekben a Schultz-Hoff-ügyben hozott ítélet hatására vonatkozó 2010. május 31-i észrevételeiben a Bizottság úgy érvelt,
hogy a személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikke olyan különös szabálynak minősül, amely megelőzi a személyzeti szabályzat
1e. cikkének (2) bekezdését, és azt nem lehet az irányelvvel összhangban
contra legem
értelmezni. A fent hivatkozott 4. cikkben található „szolgálati ok” fogalma nem foglalhatja magában a betegséget.
A Bizottság ehhez hozzáteszi, hogy a felperes nem tett jogellenességi kifogást a személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikkével
szemben annak a 2003/88 irányelv 7. cikkével való ellentétessége miatt, következésképpen a Közszolgálati Törvényszék ezt a
kifogást nem vizsgálhatja hivatalból.
A Bizottság másodlagosan megjegyzi, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikke az éves szabadsághoz való jogra, és nem e szabadság átvitelének
módjaira vonatkozik, továbbá nem tiltja meg a referencia- vagy átviteli időszak során ki nem vett éves szabadsághoz való jog
megszűnését. Az ilyen korlátozás alkalmas lehet Európa gazdasági versenyképességének megőrzésére.
A Schultz-Hoff-ügyben hozott ítéletben a Bíróság kizárólag azt állapította meg, hogy a 2003/88 irányelvvel összeegyeztethetetlen,
ha valamely munkavállaló az átviteli időszak végén azért nem veheti ki az összes szabadságát, mert az egész referencia-időszak
során és a nemzeti jogban meghatározott átviteli időszakon túl is betegszabadságon volt. Ezt a helyzetet nem lehet összehasonlítani
a jelen ügybeli helyzettel, mivel a személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikke pontosan abban az esetben teszi lehetővé
az éves szabadság felének megfelelő tizenkét szabadságnap átvitelét, ha az éves szabadságot egészségügyi okokból nem lehetett
kivenni.
A Bizottság ehhez hozzáteszi, hogy a felperes a szolgálati jogviszonya megszűnésekor a 2004-es éves szabadsága felének és
a 2005-ös éves szabadsága arányos részének megfelelő ellentételezésben részesült. Ezenkívül a felperes nem volt folyamatosan
beteg 2004-es évben, tehát ki tudta volna venni az éves szabadságnapjait, így különösen a 2003-as évből már áthozott szabadságnapokat.
–       A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 1e. cikkének (2) bekezdése szerint „[a]z aktív foglalkoztatásban
lévő tisztviselőknek a Szerződések alapján e területeken elfogadott intézkedések szerint alkalmazandó minimumkövetelményekkel
legalább egyenértékű megfelelő egészségügyi és biztonsági szabványoknak megfelelő munkakörülményeket biztosítanak”.
Márpedig az EK 137. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott 2003/88 irányelv célja, ahogyan az az irányelv 1. cikkének (1) bekezdéséből
kitűnik, hogy megállapítsa a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket a munkaidő megszervezése tekintetében.
Következésképpen anélkül, hogy ebben a szakaszban szükség volna annak vizsgálatára, hogy milyen módon kell megoldani az esetleges
konfliktust a személyzeti szabályzat rendelkezései és a munkavállalók – uniós szinten elfogadott – minimális biztonsági és
egészségvédelmi követelményei között, úgy kell tekinteni, hogy a jelen esetben a Bizottságot terhelte az a kötelezettség,
hogy ügyeljen arra, hogy a felperes vonatkozásában betartsák az említett előírásokat a személyzeti szabályzat szabályai – így
különösen az éves szabadságra vonatkozó szabályok – alkalmazása és értelmezése során.
Ennélfogva, mielőtt a jelen ügy körülményeire tekintettel megvizsgálnánk a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikke első
bekezdésének hatályát – amelynek megsértésére a felperes hivatkozott – a Bíróság ítélkezési gyakorlata fényében meg kell vizsgálni
a 2003/88 irányelv, és különösen annak 7. cikke, vonatkozó minimális előírásainak tartalmát.
Ebben a tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a minden munkavállalót megillető fizetett éves rendes
szabadsághoz való jog az uniós szociális jog különleges fontossággal bíró elve, amelytől nem lehet eltérni, és amelynek az
illetékes nemzeti hatóságok általi érvényesítése csak az irányelvben kifejezetten meghatározott korlátok között történhet
(lásd ebben az értelemben a Bíróság C-173/99. sz. BECTU-ügyben 2001. június 26-án hozott ítéletének 43. pontját; a C-342/01. sz.
Merino Gómez-ügyben 2004. március 18-án hozott ítéletének 29. pontját; a C-131/04. és C-257/04. sz., Robinson-Steele és társai
egyesített ügyekben 2006. március 16-án hozott ítéletének 48. pontját és a Schultz-Hoff-ügyben hozott ítéletének 22. pontját).
Az Európai Unió Alapjogi Chartája 31. cikkének (2) bekezdése egyebekben minden munkavállaló számára garantálja a fizetett
éves szabadsághoz való jogot.
Konkrétabban a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok kötelesek meghozni a szükséges intézkedéseket
annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét éves szabadság illessen meg. Ugyanezen cikkből következik,
hogy a biztonság és az egészség hatékony védelme érdekében a munkavállalónak főszabályként joga van a tényleges pihenéshez,
ugyanis a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése csak a munkaviszony megszűnése esetén teszi lehetővé a rendes szabadság
pénzbeli juttatással történő helyettesítését (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott BECTU-ügyben hozott ítélet 44. pontját,
a fent hivatkozott Merino Gómez-ügyben hozott ítélet 30. pontját és a fent hivatkozott Schultz-Hoff-ügyben hozott ítélet 23. pontját).
Ezenfelül a 2003/88 irányelv 7. cikke nem szerepel azon rendelkezések között, amelyektől az irányelv 17. cikke értelmében
el lehet térni.
Az is vitathatatlan, hogy a fizetett éves szabadsághoz való jog célja annak a lehetővé tétele, hogy a munkavállaló pihenhessen,
a kikapcsolódásra és szabad időtöltésre alkalmas idő álljon a rendelkezésére. Ez a cél abban tér el a betegszabadsághoz való
jog céljától, hogy az utóbbit a munkavállaló részére avégett biztosítják, hogy a betegségéből felépülhessen (a Schultz-Hoff-ügyben
hozott ítélet 25. pontja). E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 1970. június 24-i, a fizetett
éves szabadságról szóló, 132. sz. egyezménye (átdolgozott szöveg) – amelyet a 2003/88 irányelv értelmezése során, az irányelv
(6) preambulumbekezdése értelmében figyelembe kell venni – 5. cikkének (4) bekezdése szerint „a munkától való, az érintett
munkavállaló akaratától független okok miatti távollét, mint például a betegség miatti távollét […] beszámít a szolgálati
időbe”.
A Bíróság a fentiekből arra következtetett a Schultz-Hoff-ügyben hozott ítéletében (41. pont), hogy a megfelelően igazolt
betegszabadságon lévő munkavállalók tekintetében maga a 2003/88 irányelv által valamennyi munkavállaló számára biztosított
fizetett éves szabadsághoz való jog nem köthető a tagállamok által olyan kötelezettséghez kapcsolódó feltételhez, hogy a munkavállalónak
az említett tagállam által megállapított referencia-időszak során ténylegesen dolgoznia kellett. Ebben az értelemben az olyan
nemzeti rendelkezés, amely a referencia-időszak végéig ki nem vett fizetett éves szabadság átvitelére vonatkozóan határidőt
ír elő, annak a biztosítását célozza, hogy a munkavállaló, aki az éves szabadságainak a kivételében akadályozva volt, kiegészítő
lehetőséggel rendelkezzen az e szabadságokban való részesülésre (a Schultz-Hoff-ügyben hozott ítélet 42. pontja).
Következésképpen, bár a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével főszabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
amely a fizetett éves szabadsághoz való jognak a szabadság átvitelére nyitva álló időszak végével történő megszűnését írja
elő, a munkavállalónak ténylegesen lehetőséggel kell rendelkeznie arra, hogy a szóban forgó időszak során az irányelv által
a számára biztosított joggal éljen. Nyilvánvalóan nem ez a helyzet az olyan munkavállaló esetében, aki a teljes referencia-időszak
vagy annak egy része alatt és a nemzeti jogban meghatározott átviteli időszak leteltén túl is betegszabadságon volt.
A Bíróság tehát a fent hivatkozott Schultz-Hoff-ügyben hozott ítéletében (45. és 50. pont) megállapította, hogy annak megengedése,
hogy különleges munkaképtelenségi körülmények esetében a releváns nemzeti rendelkezések, és különösen a szabadság átvitelére
nyitva álló időszakot megállapító rendelkezések előírhassák a munkavállalónak a fizetett éves szabadságra vonatkozó, a 2003/88
irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében biztosított joga megszűnését anélkül, hogy e munkavállalónak ténylegesen lehetősége
lett volna arra, hogy gyakorolja a fizetett éves szabadsághoz való jogát, az említett irányelv által minden munkavállaló számára
biztosított szociális jogot sérti.
Végül, ha a fizetett éves szabadság kivételére a munkavállaló akaratától független okok miatt nincs lehetőség, a 2003/88 irányelv
7. cikkének (2) bekezdése szerint a munkavállaló pénzbeli ellentételezésre jogosult. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint
a munkavállalót megillető pénzbeli ellentételezést oly módon kell kiszámítani, hogy a munkavállaló olyan helyzetbe kerüljön,
mintha az említett jogot a munkaviszonyának tartama alatt gyakorolta volna. Ebből következően a munkavállaló rendes munkabére,
amelyet a fizetett éves szabadságnak megfelelő pihenőidő alatt a részére folyósítottak volna, szintén meghatározó a munkaviszony
megszűnéséig ki nem vett éves szabadság pénzbeli ellentételezésének kiszámítása szempontjából (a Schultz-Hoff-ügyben hozott
ítélet 61. pontja).
A jelen esetben ezen a ponton meg kell állapítani a Bíróság által a személyzeti szabályzat éves szabadságra vonatkozó szabályainak,
különösen pedig az V. melléklete 4. cikke első és második bekezdésének alkalmazása, illetve értelmezése érdekében értelmezett
2003/88 irányelvből fakadó következményeket.
Az iratokból és különösen a Bizottság orvosi szolgálatának a felpereshez intézett 2005. április 14-i leveléből kitűnik, hogy
a felperes 2004. március 2-től a 2005. április 1-jei rokkantsági nyugdíjba helyezéséig megszakítás nélkül betegszabadságon
volt.
Meg kell tehát állapítani, hogy a felperesnek majdnem az egész 2004-es év során nem volt lehetősége arra, hogy gyakorolja
a fizetett éves szabadsághoz való jogát. Nyilvánvalóan nem vehető figyelembe az a körülmény, hogy a felperes kimeríthette
volna ezt a jogot 2004 januárjában vagy februárjában is, ellenkező esetben teljesen elméletivé válna a Bíróság ítélkezési
gyakorlata által kialakított fizetett éves szabadsághoz való jog védelme. A Schultz-Hoff-ügyben hozott ítéletben (50. és 51. pont)
a Bíróság egyebekben kifejezetten határozott azon munkavállaló helyzetéről, aki a referencia-időszak egy részében dolgozott,
majd hosszú időtartamú betegszabadságra ment, és azt ugyanúgy ítélte meg, mint azon munkavállaló helyzetét, aki a teljes referencia-időszak
során, és a nemzeti jogban meghatározott átviteli időszakon túl is betegszabadságon volt.
Következésképpen a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a felperest, akinek orvosilag igazolt
munkaképtelensége a 2005. április 1-jei rokkantsági nyugdíjba helyezéséig tartott, nem lehet megfosztani attól a lehetőségtől,
hogy a ki nem vett szabadságért pénzbeli ellentételezésben részesüljön.
Meg kell még vizsgálni a pénzbeli ellentételezés mértékének kérdését, és azt a kérdést, hogy – a Bizottság állításának megfelelően –
a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikke első bekezdésének szövegével ellentétes-e a jelen esetben az, hogy a megengedetten
átvihető szabadságnapokon túlmenően pénzbeli ellentételezést fizessenek a ki nem vett éves szabadságnapokért.
A Bizottság szerint a tizenkettőnél több éves szabadságnapnak a következő évre való átvitelét kizárólag szolgálati oknak tulajdonítható
körülményekkel lehet igazolni.
Ebben a tekintetben elegendő azt megállapítani, hogy a személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikke nem szabályozza azt
a – jelen esetben felmerült – kérdést, hogy át lehet-e vinni a fizetett éves szabadságnapokat akkor, ha a referencia-időszak
során a tisztviselőnek az akaratától független okok – így egészségügyi okok – miatt nem volt lehetősége az éves szabadságnapok
kivenni.
Nem mond ellent ennek a megállapításnak a T-368/04. sz., Verheyden kontra Bizottság ügyben 2007. március 29-én hozott ítélet
61–63. pontja, amelyekben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az V. melléklet 4. cikkének első bekezdésében használt
„szolgálati ok” kifejezést nem lehet úgy értelmezni, hogy az a betegszabadsággal igazolt szolgálatból való távollétre is vonatkozik,
és ez a hosszan tartó betegségekre is érvényes (lásd szintén ebben az értelemben a fent hivatkozott Castets kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 33. pontját). Ugyanis azon felül, hogy a Közszolgálati Törvényszék álláspontja nem a betegszabadság és
a szolgálati okkal indokolt távollét azonos megítélésén alapul, a fent hivatkozott Verheyden kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet alapjául szolgáló tényállás sem felel meg a jelen ügy tényállásának, amelyben a felperesnek majdnem a teljes referencia-időszak
alatt nem volt lehetősége a fizetett éves szabadsághoz való jogának gyakorlására.
Végeredményben a személyzeti szabályzat V. mellékletének 3. cikkéből – amely a betegszabadság és az éves szabadság közötti
összefüggésnek egy másik vonatkozását, nevezetesen azt az esetet szabályozza, amikor a tisztviselő az éves szabadsága alatt
megbetegszik – az következik, hogy a jogalkotó egyértelműen különbséget kívánt tenni a betegszabadság és az éves szabadság
között, amelyeknek eltérőek a céljai, ahogyan az a fenti 61. pontból is kitűnik.
E körülmények között úgy kell tekinteni, hogy a személyzeti szabályzat 1e. cikkében meghatározott minimális biztonsági és
egészségvédelmi követelmények, és különösen a 2003/88 irányelv 7. cikkének rendelkezései kiegészítik a szabadságokra vonatkozó,
kifejezetten személyzeti szabályzatbeli rendelkezéseket.
Tény, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikke legalább négy hét fizetett éves szabadságot garantál, míg a személyzeti szabályzat
57. cikkének első bekezdése szerint az uniós tisztviselők legalább 24 napos szabadságra tarthatnak igényt. A jelen esetben
a felperes 2004-ben ki nem vett éves szabadságnapjainak a 2005-ös évre való átvitelére vonatkozó eredeti kérelme 38,5 napra
vonatkozott, figyelembe véve a 2003-as évben ki nem vett éves szabadságnapokat is (lásd a fenti 16. pontot).
Ez azonban nem változtat azon, hogy mivel az uniós jogalkotó a tisztviselők éves szabadságát 24 napban határozta meg, a Bíróság
által a Schultz-Hoff-ügyben hozott ítéletben a 2003/88 irányelv 7. cikkének arra az esetre vonatozóan adott értelmezés, ha
a munkavállaló a hosszan tartó betegsége miatti távolléte következtében nem tudja kivenni az éves szabadságát, teljesen átültethető
a személyzeti szabályzat 1e. cikkének és 57. cikkének együttes rendelkezései alapján meghatározott összes éves szabadságra,
azon korlátozások ellenére, amelyek a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének első bekezdésében találhatóak a ki
nem vett éves szabadság következő évre való átvitelének lehetőségeit illetően.
Végül a Bizottságnak az Európa gazdasági versenyképessége megőrzésének szükségességéből levezetett érvét illetően meg kell
állapítani, hogy ez az érv egyáltalán nincs alátámasztva, és annak nem lehet helyt adni.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság – mivel a jelen ügy körülményei között a személyzeti szabályzat
V. melléklete 4. cikkének első bekezdése alapján megtagadta, hogy a felperes az automatikusan átvitelre kerülő tizenkét napot
meghaladóan átvigye a hosszan tartó betegsége miatti betegszabadság következtében ki nem vett éves szabadságnapokat – megsértette
az említett rendelkezés hatályát. Következésképpen meg kell semmisíteni a 2007. március 15-i határozatot.

Az ellentételezés iránti kérelemről
A felek érvei
A felperes úgy véli, hogy az ellentételezés iránti kérelmének elfogadhatósága az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően
e kérelemnek a megsemmisítés iránti kérelemhez viszonyított járulékos jellegéből következik.
A felperes az ügy érdemét illetően úgy érvel, hogy a jelen esetben a közszolgálati kötelességszegés a vitatott határozatokat
érintő jogellenességben rejlik. Az elszenvedett kár abban áll, hogy a vitatott 26,5 nap vonatkozásában nem fizették meg a
személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének második bekezdésében meghatározott ellentételezést és annak kamatait. Az
okozati összefüggés abból a tényből következik, hogy a megtámadott határozatok hiányában az alperes kifizette volna a felperesnek
járó összeget.
Abban az esetben, ha a Közszolgálati Törvényszék úgy ítéli meg, hogy a vitatott határozatok jogszerűek, a felperes kéri azon
károk megtérítését, amelyeket a Bizottság által elkövetett számos egyéb közszolgálati kötelességszegés miatt szenvedett el;
ilyenek „többek között a Bizottság alkalmazottainak jogellenes cselekményei és az OPOCE-ban elszenvedett zaklatás, az [Európai
Csaláselleni Hivatal] által folytatott vizsgálati eljárás alkalmával elkövetett hibák, különösen a felperes tájékoztatásának
jogellenes hiánya, amelyet már kifogásolt is az [európai] ombudsman, a felperes szabálytalan értékelése és előléptetésének
elmaradása, az OPOCE-nál található állásra való, neki sérelmet okozó kinevezése, valamint azon jogellenes cselekmények, amelyekre
a felperes a panaszban kimerítően hivatkozott”. A felperes szerint az e közszolgálati kötelességszegések és a betegsége közötti
okozati összefüggést bizonyítják az orvosi vélemények és az alperes határozatai. Márpedig éppen a kérdéses betegség az oka
annak, hogy 2004-ben nem tudta kivenni az éves szabadságát. Meg kell tehát téríteni az elszenvedett kárt, amely többek között
az abból eredő életminőség-romlásból áll, hogy egyrészt betegszabadságon volt, ahelyett hogy az éves szabadsága során kikapcsolódott
volna, másrészt nem volt lehetősége elhagyni a szolgálati helyét. A személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének második
bekezdése alapján lehetőség van az elszenvedett kár átalányjellegű megtérítésére.
A felperes azt állítja, hogy ezt a másodlagosan benyújtott kérelmet a pert megelőző eljárásban előterjesztette, ennélfogva
betartotta a személyzeti szabályzat 90. és azt követő cikkeinek követelményeit.
A Bizottság vitatja, hogy a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján a felperes ellentételezés iránti kérelmet
terjesztett volna elő a Bizottság állítólagos kötelességszegése miatt elvesztett szabadságnapok vonatkozásában, amely kötelességszegést
egyébiránt, mint a lelki betegsége okát, csak elnagyoltan írt le.
Az ellentételezés iránti keresetet mindenképpen el kell utasítani perfüggőség miatt, mivel a felperes betegségének valamennyi
állítólagos okára kiterjed az F-118/07. sz., Strack kontra Bizottság ügyben előterjesztett kereset.
Végül az ellentételezés iránti keresetet el kell utasítani a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti eljárás elsőbbsége
miatt is.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az ellentételezés iránti kérelemből kitűnik, hogy a felperes elsődlegesen azt kéri, hogy az esetében a 26,5 nap éves szabadságra
a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének második bekezdését alkalmazzák.
Ebben a tekintetben elég azt megállapítani, hogy az említett kérelem megegyezik azokkal az intézkedésekkel, amelyeket a Bizottságnak
a jelen ítélet végrehajtása érdekében meg kell hoznia.
Egyébiránt nem szükséges határozni azokról az ellentételezés iránti kérelmekről, amelyeket a felperes másodlagosan terjesztett
elő arra az esetre, ha a Közszolgálati Törvényszék elutasítaná a 2007. március 15-i határozattal szembeni kifogásait.
Következésképpen az ellentételezés iránti kérelmeket okafogyottság miatt el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikke értelmében az e szabályzat II. címének a költségekről és az eljárással összefüggő ügyviteli
költségekről szóló 8. fejezetének rendelkezései csak az e szabályzat hatálybalépését, vagyis 2007. november 1-jét követően
a Közszolgálati Törvényszékhez benyújtott keresetekre irányadók. Ezen időpontig az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke
előtt továbbra is az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának vonatkozó rendelkezéseit kell értelemszerűen alkalmazni.
Az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §-a alapján a Közszolgálati Törvényszék a
pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel az általa felhozott
jogalapok többsége tekintetében pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti az Európai Bizottság 2007. március 15-i határozatát, amely elutasítja G. Stracknak
a 2004-ben nem felhasznált szabadságnapok átvitelére irányuló kérelmét.
2)
A Közszolgálati Törvényszék a kereset ezt meghaladó részét elutasítja.
3)
Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit, és köteles viselni a G. Strack részéről felmerült költségeket.
Tagaras
Van Raepenbusch
Rofes i Pujol
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. március 15-i nyilvános ülésen.
W. Hakenberg

H. Tagaras
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: német.