CELEX: 62012CJ0049
Съдебно сътрудничество по граждански дела
Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела
Регламент (ЕО) № 44/2001
Член 1, параграф 1
Приложно поле
Понятие за граждански и търговски дела
Иск, предявен от публичен орган
Обезщетение за вреди на основание участието в данъчна измама на трето лице, което не е данъчнозадължено по ДДС

Преюдицалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 12, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74).
Запитването е отправено в рамките на спор между Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (данъчна и митническа администрация на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, наричана по-нататък „Commissioners“) и Sunico ApS, M & B Holding ApS, както и г‑н Harwani (наричани по-нататък заедно „Sunico“) по повод на производство за валидността на обезпечителен запор, наложен по искане на Commissioners върху намиращите се на датска територия активи на Sunico.
Правна уредба
Право на Съюза
Регламент № 44/2001
Съображения 6 и 7 от Регламент № 44/2001 гласят:
„(6)
С оглед постигне на целта за свободно движение на съдебни решения по граждански и търговски дела е необходимо и подходящо правилата, приложими по отношение на компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения, да се регламентират с правен акт на Общността, който е със задължителна сила и се прилага пряко.
(7)
Обхватът на настоящия регламент трябва да включва всички основни граждански и търговски дела с изключение на някои ясно определени дела“.
Член 1, параграф 1 от този регламент определя неговото приложно поле ratione materiae по следния начин:
„Настоящият регламент се прилага по граждански и търговски дела, независимо от естеството на съда или правораздавателния орган. Той не обхваща, по-специално, данъчни, митнически или административни дела“.
Споразумението ЕО—Дания
Споразумението между Европейската общност и Кралство Дания относно компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, подписано в Брюксел на 19 октомври 2005 г. (
ОВ L 299, стр. 62
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 208, наричано по-нататък „Споразумението ЕО—Дания“), одобрено от името на Европейския съюз с Решение 2006/325/ЕО на Съвета от 27 април 2006 година (
ОВ L 120, стр. 22
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 8 стр. 37), има за цел разпоредбите на Регламент № 44/2001 и мерките за прилагането му да се приложат към отношенията между Европейския съюз и Кралство Дания. Това споразумение влиза в сила на 1 юли 2007 г. в съответствие с член 12, параграф 2 от него (
ОВ L 94, стр. 70
).
Преамбюлът на споразумението има следното съдържание:
„[…]
Като отчитат, че Съдът на [Европейския съюз] следва при същите условия да има компетентност да се произнася преюдициално по въпроси относно валидността и тълкуването на настоящото споразумение, поставени от датски съд или трибунал, както и че датските съдилища и трибунали следва при същите условия както и съдилищата и трибуналите на другите държави членки да сезират Съда на [Европейския съюз] да се произнесе преюдициално относно тълкуването на Регламент [№ 44/2001] и мерките за прилагането му,
[…]“.
Съгласно член 2, параграф 1 от това споразумение, озаглавен „Компетентност, признаване и изпълнение на решения по граждански и търговски дела“:
„Съгласно международното право разпоредбите на Регламент [№ 44/2001], който е приложен към настоящото споразумение и който съставлява част от него, заедно с мерките за прилагането му, приети съгласно член 74, параграф 2 от регламента и, по отношение на мерките за прилагането, приети след влизането в сила на настоящото споразумение, транспонирани от [Кралство] Дания съгласно член 4 от настоящото споразумение, както и мерките, приети съгласно член 74, параграф 1 от регламента, се прилагат към отношенията между [Съюза и Кралство] Дания“.
Под заглавие „Компетентност на Съда [на Европейския съюз] по отношение на тълкуването на споразумението“ член 6, параграфи 1 и 6 от същото споразумение предвижда:
„1.   Когато във висящо дело пред датски съд или трибунал се повдигне въпрос за валидността или тълкуването на споразумението, този съд или трибунал следва да сезира Съда на Европейските общности да се произнесе по този въпрос при същите обстоятелства, при които съд или трибунал на друга държава членка на Европейския съюз сезира Съда относно Регламент [№ 44/2001] и мерките за прилагането му, посочени в член 2, параграф 1 от настоящото споразумение.
[…]
6.   Ако разпоредбите на Договора [ЕО] относно решенията на Съда бъдат изменени, така че да имат последствия за решенията по отношение на Регламент [№ 44/2001], [Кралство] Дания може да нотифицира Комисията за взетото от него решение да не прилага измененията по отношение на настоящото споразумение. Нотификацията се извършва при влизането в сила на измененията или в рамките на 60 дни след това.
В такъв случай споразумението се счита прекратено. Прекратяването поражда действие три месеца след нотификацията“.
Датско право
Член 634, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс (retsplejeloven) гласи:
„В едноседмичен срок от налагането на запора кредиторът започва производство във връзка с вземането, заради което е наложен запорът, освен ако длъжникът се откаже от оспорване по време на или след процедурата по запор. По време на това производство кредиторът предявява и отделен иск за потвърждаване валидността на запора“.
Член 634, алинея 5 от същия кодекс предвижда:
„Ако дело относно въпросното вземане е висящо пред чуждестранен съд, чието решение се очаква да има задължителни последици в Дания, решението относно допустимостта на производства, образувани по реда на параграф 1, се отлага до произнасяне на влязло в сила решение в чуждестранното производство. Съдът обаче може незабавно да се произнесе по въпроси във връзка с потвърждаване валидността на запор“.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
Commissioners започват съдебни производства както в Обединеното кралство, така и в Дания по твърдение за измама с данък върху добавена стойност (наричан по-нататък „ДДС“) от типа на „верижна измама“, довела до избягване на дължимия по извършени доставки ДДС в ущърб на английската държавна хазна.
От една страна, що се отнася до образуваното в Обединеното кралство производство, на 17 май 2010 г. Commissioners завеждат дело пред High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Обединено кралство) срещу няколко установени в Дания юридически и физически лица, сред които е Sunico.
Спорният въпрос пред тази юрисдикция е дали Commissioners могат да изискват от чуждестранни лица, като Sunico, в рамките на иск за обезщетение за вреди („claim for damages“) обезщетение, съответстващо на сумата на невнесения ДДС от данъчнозадължено лице в Обединеното кралство, на основание, че тези чуждестранни лица са участвали в „сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измами“ („tortious conspiracy to defraud“) по смисъла на английското право. По-конкретно Commissioners поддържат, че посочените чуждестранни лица са виновни за извършването на територията на Обединеното кралство на измама с ДДС от типа на „верижна измама“. Commissioners изтъкват също, че доколкото същите чуждестранни лица не са данъчнозадължени по ДДС в Обединеното кралство, те са станали действителните получатели на сумите, получени посредством този механизъм за избягване на данъци.
Данъчнозадълженото лице по ДДС в Обединеното кралство, участвало в тази верижна измама с ДДС, не е страна нито в спора пред High Court of Justice, нито в спора по главното производство.
Поради това че същите чуждестранни лица не носят отговорност по законодателството относно ДДС в Обединеното кралство, Commissionners основават своя иск пред High Court of Justice върху разпоредбите на законодателството на тази държава членка относно деликтната и квазиделиктната („tort“) отговорност, която се отнася до сговарянето за използване на незаконни средства („unlawful means conspiracy“).
Към датата на акта за преюдициално запитване производството пред High Court of Justice е все още висящо.
Преди предявяването на този иск Commissioners отправят искане до датските данъчни власти да им предоставят сведения относно призованите пред High Court of Justice чуждестранни лица на основание Регламент (ЕО) № 1798/2003 на Съвета от 7 октомври 2003 година относно административното сътрудничество в областта на данъка върху добавената стойност и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 218/92 (
ОВ L 264, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 85).
От друга страна, Commissioners започват производства също в Дания.
На 18 май 2010 г. по искане на Commissioners fogedret i København (изпълнителен съд в Копенхаген, Дания) допуска обезпечителни запори върху активите, принадлежащи на Sunico и намиращи се на датската територия, с цел да се гарантира събиране на вземането за обезщетение на Commissioners.
Sunico подава въззивна жалба срещу тези определения за налагане на запор, която е отхвърлена от Østre Landsret (Дания) на 2 юли 2010 г.
С отделно искане, заведено на 25 май 2010 г. пред Københavns byret (окръжен съд на Копенхаген, Дания) Commissioners искат на основание член 634, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс тази юрисдикция да констатира валидността на допуснатите от fogedret i København обезпечителни запори, както и плащането на сумата от 40391100,01 GBP (британски лири), съответстваща на неплатения ДДС.
Sunico иска, от една страна, искането за плащане на Commissioners да бъде отхвърлено като недопустимо или най-малкото като неоснователно, и от друга страна, що се отнася до частта на иска относно запорите, вдигането на тези обезпечителни мерки.
С определение от 8 септември 2010 г. Københavns byret препраща делото пред запитващата юрисдикция.
Последната решава да се произнесе отделно по въпроса дали следва в съответствие с член 634, параграф 5 от Гражданския процесуален кодекс да спре производствата, с които е сезирана, до приключване на висящото производство пред High Court of Justice.
Запитващата юрисдикция се пита по-конкретно дали иск като предявения на 17 май 2010 г. пред юрисдикциите на Обединеното кралство попада в приложното поле на Регламент №°44/2001, поради което решение, постановено от тези юрисдикции би могло да бъде признато и изпълнено в Дания в приложение на този регламент и на Споразумението ЕО—Дания.
При тези условия Østre Landsret решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 1 от Регламент № 44/2001 да се тълкува в смисъл, че приложното поле на регламента обхваща случай, при който властите на държава членка предявяват иск за обезщетение за вреди срещу предприятия и физически лица, установени в друга държава членка, въз основа на направено по смисъла на националното право на първата държава членка твърдение за сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измами, изразяващо се в участие в избягването на дължимия на първата държава членка ДДС?“.
По преюдициалния въпрос
В самото начало следва да се установи, че Съдът е компетентен да се произнесе по настоящото преюдициално запитване.
Всъщност, както Комисията потвърждава в хода на заседанието пред Съда, след влизането в сила на Договора от Лисабон, който отменя член 68 ЕО, Кралство Дания не е използвало възможността, предвидена в член 6, параграф 6 от Споразумението ЕО—Дания, да уведоми Комисията за своето решение да не прилага това изменение на Договора ЕО в срок от 60 дни от датата на неговото влизане в сила. От това следва, че след отмяната на член 68 ЕО разширяването на възможността за отправяне на преюдициални въпроси относно съдебното сътрудничество по граждански дела към юрисдикциите, чиито решения подлежат на обжалване по съдебен ред, се прилага и към запитващата юрисдикция.
С въпроса си последната иска да се установи по същество дали понятието за граждански и търговски дела по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001 трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща иск на властите на държава членка, с който те търсят от юридически и физически лица с местожителство в друга държава членка обезщетение за вреди, причинени от сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измама с дължимия в първата държава членка ДДС.
Sunico, което иска продължаване на производствата, с които е сезирана запитващата юрисдикция, изтъква, че решение, постановено от юрисдикциите на Обединеното кралство в рамките на предявен срещу него иск за обезщетение, не може да има задължителни последици в Дания. Подобно решение не би имало изпълнителна сила в Дания в приложение на Регламент №°44/2001, доколкото искането за обезщетение на Commissioners е основано на обстоятелството, че трето данъчнозадължено лице по ДДС в Обединеното кралство не е платило този данък, поради което това искане се урежда от английското право в областта на ДДС. Следователно според Sunico подобен иск не попада в приложното поле на този регламент, доколкото исковете в областта на данъците са изрично изключени от него.
Commissioners, които искат спиране на висящите пред запитващата юрисдикция производства, изтъкват, че решение, постановено от юрисдикциите на Обединеното кралство по предявен срещу Sunico иск за обезщетение на вредите би трябвало да има изпълнителна сила в Дания в приложение на Регламент №°44/2001 и на Споразумението ЕО—Дания.
Трябва предварително да се припомни, че доколкото Регламент № 44/2001 заменя занапред в отношенията между държавите членки Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 299, 1972 г., стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3, наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“), даденото от Съда тълкуване относно тази конвенция важи и за посочения регламент, когато неговите разпоредби и разпоредбите на Брюкселската конвенция могат да се квалифицират като равнозначни (вж. по-специално Решение от 11 април 2013 г. по дело Sapir и др., C‑645/11, точка 31). Освен това от съображение 19 на Регламент № 44/2001 е видно, че трябва да бъде осигурена приемственост по отношение на тълкуването между Брюкселската конвенция и този регламент.
В това отношение трябва да се констатира, че приложното поле на Регламент № 44/2001, както и това на Брюкселската конвенция, е ограничено до понятието „граждански и търговски дела“. От постоянната практика на Съда следва, че това приложно поле е ограничено основно поради обстоятелствата, които характеризират естеството на правоотношенията между страните по спора или поради предмета на същия (вж. по-специално Решение от 18 октомври 2011 г. по дело Realchemie Nederland,
C-406/09, Сборник, стр. I-9773
, точка 39 и Решение по дело Sapir и др., посочено по-горе, точка 32).
В този смисъл Съдът е приел, че макар и някои спорове между органи на публичната власт и частноправни субекти да могат да бъдат обхванати от приложното поле на Регламент № 44/2001, това не се отнася за случаите, когато действията на органа на публична власт са свързани с упражняването на публична власт (вж. по-специално Решение по дело Sapir и др., посочено по-горе, точка 33 и цитираната съдебна практика).
За да се определи дали случаят е такъв в рамките на спор като разглеждания по главното производство, следва да се разгледат основанието и условията за предявяване на иска на Commissioners в Обединеното кралство пред High Court of Justice (вж. по аналогия Решение от 14 ноември 2002 г. по дело Baten,
C-271/00, Recueil, стр. I-10489
, точка 31, и Решение от 15 май 2003 г. по дело Préservatrice foncière TIARD,
C-266/01, Recueil, стр. I-4867
, точка 23).
В това отношение следва да се установи, че искането, с което е сезирана тази юрисдикция, има за фактическо основание твърдяната измама от страна на Sunico и на останалите призовани пред посочената юрисдикция чуждестранни лица, които се упрекват в участие на територията на Обединеното кралство във верижни сделки на продажба на стоки, целящи организирането на механизъм за избягване на данъци от типа на „верижна измама с ДДС“, позволил неплащането на дължимия по извършени доставки ДДС от данъчнозадължено лице в тази държава членка, поради което те са станали действителните получатели на сумите, получени в резултат на това избягване на данъци.
Що се отнася до правното основание на искането на Commissioners, искът на Commissioners срещу Sunico не се основава на законодателството на Обединеното кралство в областта на ДДС, а на твърдяното участие на Sunico в сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измами, което спада към правото относно деликтната и квазиделиктната отговорност на тази държава членка.
Също така от акта за преюдициално запитване следва, че Sunico и останалите чуждестранни лица, призовани пред High Court of Justice, не са данъчнозадължени по ДДС в Обединеното кралство, поради което не дължат този данък на основание законодателството на тази държава членка.
Както Комисията и правителството на Обединеното кралство посочват, в рамките на това правоотношение Commissioners не упражняват правомощия, които се отклоняват от правните норми, приложими към правоотношенията между частноправни субекти. По-специално, както генералният адвокат подчертава в точка 44 от своето заключение, Commissioners не разполагат с възможността, както е обичайно в рамките на упражняването на техните властнически правомощия, да издадат сами изпълнителния лист, позволяващ им да искат удовлетворяване на тяхното вземане, а трябва за тази цел, в контекст като този по настоящото дело, да използват обикновените правни средства.
От това следва, че съществуващото правоотношение между Commissioners и Sunico не е правоотношение по публичното право, в случая данъчното право, включващо властнически правомощия.
Безспорно, от акта за преюдициално запитване следва, че сумата на поисканото от Commissioners обезщетение съответства на сумата на дължимия по извършени доставки ДДС от данъчнозадължено лице по този данък в Обединеното кралство. При все това обстоятелството, че обхватът на деликтната отговорност на Sunico спрямо Commissioners и размерът на данъчното вземане, които последните имат срещу данъчнозадължено лице, съвпадат, не би могло да се счита за доказателство, че искът на Commissioners пред High Court of Justice спада към упражняването на властническите им правомощия спрямо Sunico, доколкото е установено, че съществуващото между Commissioners и Sunico правоотношение не се урежда от законодателството на Обединеното кралство относно ДДС, а от това относно деликтната или квазиделиктната отговорност на тази държава членка.
Накрая, що се отнася до въпроса дали искането за предоставяне на информация, което Commissioners отправят до датските власти на основание Регламент № 1798/2003, преди да сезират High Court of Justice, има отражение върху естеството на правоотношенията между Commissioners и Sunico, следва да се отбележи, че от материалите по делото, с които Съдът разполага, не е видно, че в рамките на висящото пред High Court of Justice производство Commissioners са използвали доказателства, получени посредством техните властнически правомощия.
Все пак запитващата юрисдикция има задачата, както генералният адвокат подчертава в точка 45 от заключението си, да провери дали това не е така и дали евентуално Commissioners са се намирали в положението на частноправен субект в рамките на техния иск срещу Sunico и останалите чуждестранни лица, призовани пред High Court of Justice.
С оглед на гореизложеното на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че понятието за граждански и търговски дела по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001 трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща иск на властите на държава членка, с който те търсят от юридически и физически лица с местожителство в друга държава членка обезщетение за вреди, причинени от сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измама с дължимия в първата държава членка ДДС.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Понятието за граждански и търговски дела по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща иск на властите на държава членка, с който те търсят от юридически и физически лица с местожителство в друга държава членка обезщетение за вреди, причинени от сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измама с дължимия в първата държава членка данък върху добавената стойност.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: датски.