CELEX: 62009CJ0201
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Kopienas tērauda siju tirgus
Lēmums, ar kuru, pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 1/2003, pēc EOTK līguma darbības termiņa izbeigšanās ir konstatēts EOTKL 65. panta pārkāpums
Komisijas kompetence
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Res judicata spēks
Tiesības uz aizstāvību
Noilgums
Noilguma "apturēšanas" jēdziens
Erga omnes vai inter partes iedarbība
Pamatojuma nesniegšana

Ar savām apelācijas sūdzībām
ArcelorMittal Luxembourg SA
, agrāk –
Arcelor Luxembourg SA
(C‑201/09 P), Eiropas Komisija (C‑216/09 P), kā arī ar pretapelācijas sūdzību
ArcelorMittal Belval & Differdange SA
, agrāk –
Arcelor Profil Luxembourg SA
, un
ArcelorMittal International SA
, agrāk –
Arcelor International SA
(C‑216/09 P), lūdz Tiesu daļēji atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 31. marta spriedumu lietā T‑405/06
ArcelorMittal Luxembourg
u.c./Komisija (Krājums, II‑771. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā daļēji ir atcēlusi Komisijas
2006. gada 8. novembra Lēmumu C(2006) 5342, galīgā redakcija, par EOTK līguma 65. panta piemērošanas procedūru attiecībā uz
Eiropas siju ražotāju nolīgumiem un saskaņotām darbībām (Lieta COMP/F/38.907 – Tērauda sijas), kura kopsavilkums ir publicēts
2008. gada 13. septembra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 235, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Ar strīdīgo lēmumu Komisija atzina, ka uzņēmums, kuru veido
ArcelorMittal Luxembourg SA
,
ArcelorMittal Belval & Differdange SA
un
ArcelorMittal International SA
, no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim ir noslēdzis vairākus nolīgumus un īstenojis saskaņotas darbības, kuru
mērķis vai sekas bija cenu noteikšana, kvotu piešķiršana un intensīva informācijas apmaiņa Kopienas tērauda siju nozarē, tādējādi
pārkāpjot EOTKL 65. panta 1. punkta noteikumus, un par šiem pārkāpumiem šīm sabiedrībām solidāri piemēroja naudas sodu EUR 10 miljonu
apmērā.
I –
Atbilstošās tiesību normas
A –
EOTK līguma noteikumi
EOTKL 65. pantā bija noteikts:
“1.      Ir aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kuru mērķis ir tieši vai netieši
nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū, un it īpaši ir aizliegts:
a)      noteikt cenas;
b)      ierobežot vai kontrolēt ražošanu, tehnisko attīstību vai ieguldījumus;
c)      sadalīt tirgus, preces, klientus vai apgādes avotus.
[..]
4.      Atbilstoši šā panta 1. punktam aizliegtajiem nolīgumiem vai lēmumiem nav juridiskā spēka un uz tiem nevar atsaukties nevienā
dalībvalstu tiesā.
Komisijai ir ekskluzīva kompetence, izņemot prasības Tiesā, spriest par minēto nolīgumu vai lēmumu saderību ar šā panta noteikumiem.
5.      Komisija uzņēmumiem, kuri ir noslēguši juridiskā spēkā neesošu nolīgumu, patvaļīgi, draudot ar zaudējumiem, boikotējot vai
izmantojot jebkādus citus līdzekļus, piemēro vai grasās piemērot juridiskā spēkā neesošu nolīgumu vai lēmumu, vai arī nolīgumu,
kam apstiprinājums tika atteikts vai atsaukts, vai saņem atļauju, apzināti sniedzot nepatiesu vai maldinošu informāciju, vai
veic darbības, kas ir pretrunā 1. punkta noteikumiem, var nolemt piemērot naudas sodu un periodiskus soda maksājumus, kas
nepārsniedz divkāršu apgrozījuma summu, ko saņem no precēm, par kurām noslēgts nolīgums, pieņemts lēmums vai attiecībā uz
kurām ir veiktas darbības, kas ir pretrunā šā panta noteikumiem, izņemot gadījumu, kad mērķis ir ierobežot ražošanu, tehnisko
attīstību vai ieguldījumus, – tad maksimālā summa var tikt palielināta līdz 10 % no attiecīgā uzņēmuma finanšu gada apgrozījuma,
ciktāl tas attiecas uz naudas sodu, un līdz 20 % no dienas apgrozījuma, ciktāl tas attiecas uz periodiskiem soda maksājumiem.”
[Neoficiāls tulkojums]
Saskaņā ar EOTKL 97. pantu EOTK līguma darbība beidzās 2002. gada 23. jūlijā.
B –
EK līguma noteikumi
EKL 305. panta 1. punktā bija noteikts:
“Šis Līgums neietekmē Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgumu, jo īpaši attiecībā uz dalībvalstu tiesībām un pienākumiem,
minētās Kopienas iestāžu pilnvarām un tajā Līgumā ietvertos noteikumus par ogļu un tērauda kopējā tirgus darbību.”
C –
Regula (EK) Nr. 1/2003
Saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 8. nod. 2. sēj., 205. lpp.), 4. pantu “[EKL]
81. un 82. panta piemērošanai Komisijai ir šajā regulā paredzētās pilnvaras”.
Regulas Nr. 1/2003 7. pantā “Pārkāpuma atklāšana un izbeigšana” ir paredzēts:
“1.      Ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir [EKL] 81. panta vai 82. panta pārkāpums, tā var ar
lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu. [..] Ja Komisijai ir likumīgas
intereses, tā arī var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.
[..]”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu Komisija ar lēmumu var piemērot naudas sodus uzņēmumiem un
uzņēmumu apvienībām, ja tie tīši vai nolaidības dēļ pārkāpj EKL 81. vai 82. panta noteikumus.
D –
Noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām regulējošie noteikumi
Komisijas 1978. gada 6. aprīļa Lēmuma Nr. 715/78/EOTK par noilgumu attiecībā uz procesuālām darbībām un izpildi Eiropas Ogļu
un tērauda kopienas dibināšanas līguma piemērošanas jomā (OV L 94, 22. lpp.) 1. panta 1. punktā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta
1. punktā ir paredzēts, ka uz Komisijas pilnvarām piemērot naudas sodus par konkurences tiesību pārkāpumiem principā attiecas
piecu gadu noilguma termiņš.
Lēmuma Nr. 715/78 1. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 2. punktā ir paredzēts, ka noilguma termiņu sāk skaitīt
no dienas, kad izdarīts pārkāpums. Tomēr turpinātu vai atkārtotu pārkāpumu gadījumā noilguma termiņu sāk skaitīt tikai no
dienas, kurā attiecīgais pārkāpums ir izbeigts.
Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 1. punktā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. punktā ir precizēts, ka jebkura rīcība, ko izmeklēšanā
vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija, pārtrauc noilguma termiņu. Noilguma termiņš tiek pārtraukts no dienas,
kad par attiecīgo Komisijas rīcību ir paziņots vismaz vienam uzņēmumam, kurš piedalījies pārkāpumā. Noilguma termiņu tostarp
pārtrauc:
–        rakstiski informācijas pieprasījumi, ko izdarījusi Komisija, kā arī Komisijas lēmumi, kuros pieprasīta vajadzīgā informācija;
–        rakstiski pārbaužu veikšanas pilnvarojumi, ko savām amatpersonām izsniegusi Komisija, kā arī Komisijas lēmumi, ar ko norīko
pārbaužu veikšanu;
–        Komisijas uzsākta tiesvedība, un
–        Komisijas iebildumu paziņošana.
Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 4. punktā ir noteikts, ka noilguma termiņa pārtraukšana
attiecas uz visiem uzņēmumiem, kas piedalījušies pārkāpumā.
Saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 2. panta 3. punktu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punktu pēc katra pārtraukuma noilgums sākas
no jauna. Tomēr vēlākais brīdis, kad iestājas noilgums, ja Komisija nav piemērojusi naudas sodu vai periodisko soda maksājumu,
ir diena, kurā beidzas termiņš, kas ir divreiz ilgāks par noilguma termiņu. Šo termiņu pagarina par laiku, uz kuru noilguma
termiņš ir apturēts.
Saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 3. pantu un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktu noilguma termiņu procesuālajām darbībām aptur
uz laiku, kamēr Komisijas lēmums tiek izskatīts Tiesā.
No Lēmuma Nr. 715/78 4. panta un Regulas Nr. 1/2003 26. panta 1. un 2. punkta izriet, ka uz Komisijas pilnvarām izpildīt lēmumus,
ar kuriem piemēro naudas sodus atbilstoši EOTK līgumam vai Regulas Nr. 1/2003 23. pantam, attiecas piecu gadu noilguma termiņš,
šo termiņu skaitot no dienas, kad lēmums ir kļuvis galīgs.
II –
Tiesvedības priekšvēsture
Šīs prāvas rašanās faktus, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 16.–37. punktā, var rezumēt šādi.

ARBED SA
, kura ir nomainījusi nosaukumu un kļuvusi par
Arcelor Luxembourg SA
, bet vēlāk – par
ArcelorMittal Luxembourg SA
(turpmāk tekstā – “
ARBED
”), darbojās melnās metalurģijas izstrādājumu ražošanas nozarē.

TradeARBED SA,
kura ir nomainījusi nosaukumu un kļuvusi par
Arcelor International SA
, bet vēlāk – par
ArcelorMittal International SA
(turpmāk tekstā – “
TradeARBED
”), bija
ARBED
pilnībā piederoša meitas sabiedrība un nodarbojās ar
ARBED
ražoto melnās metalurģijas izstrādājumu izplatīšanu.

ProfilARBED SA
, kura ir nomainījusi nosaukumu un kļuvusi par
Arcelor Profil Luxembourg SA
, bet vēlāk – par
ArcelorMittal Belval & Differdange SA
(turpmāk tekstā – “
ProfilARBED
”), tika izveidota 1992. gada 27. novembrī kā
ARBED
pilnībā piederoša meitas sabiedrība ar mērķi kopš minētās dienas pārņemt
ARBED
saimniecisko un rūpniecisko darbību tērauda siju nozarē.
1991. gadā Komisija, pamatojoties uz saskaņā ar EOTKL 47. pantu pieņemtiem lēmumiem, veica pārbaudes vairāku uzņēmumu birojos,
tostarp
TradeARBED
birojā. 1992. gada 6. maijā tā attiecīgajiem uzņēmumiem, kuru starpā bija
TradeARBED
, bet nebija
ARBED
un
ProfilARBED
, nosūtīja paziņojumu par iebildumiem.
TradeARBED
piedalījās uzņēmumu uzklausīšanā, kas notika no 1993. gada 11. janvāra līdz 14. janvārim.
Ar 1994. gada 16. februāra Lēmumu 94/215/EOTK par EOTK līguma 65. panta piemērošanas procedūru attiecībā uz Eiropas tērauda
siju ražotāju nolīgumiem un saskaņotām darbībām (OV L 116, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”) Komisija konstatēja
17 Eiropas melnās metalurģijas uzņēmumu, tostarp arī
TradeARBED
, līdzdalību vairākos nolīgumos, lēmumos un saskaņotās darbībās, nosakot cenas, sadalot tirgus un apmainoties ar konfidenciālu
informāciju Kopienas tērauda siju nozarē, tādējādi pārkāpjot EOTKL 65. panta 1. punkta noteikumus, un par laika posmā no 1988. gada
1. jūlija līdz 1990. gada 31. decembrim izdarītajiem pārkāpumiem piemēroja naudas sodus 14 šīs nozares uzņēmumiem, tostarp
arī
ARBED
(ECU 11 200 000 apmērā).
Ar 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑137/94
ARBED
/Komisija (
Recueil
, II‑303. lpp.) Pirmās instances tiesa noraidīja
ARBED
celto prasību par sākotnējā lēmuma atcelšanu, tomēr attiecībā uz to samazinot naudas sodu līdz EUR 10 miljoniem.
Ar 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑176/99 P
ARBED
/Komisija (
Recueil
, I‑10687. lpp.) Tiesa tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ atcēla iepriekš minēto Pirmās instances tiesas spriedumu, kā arī
sākotnējo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz
ARBED
.
Ņemot vērā šo atcelšanu, Komisija nolēma uzsākt jaunu procedūru attiecībā uz ar konkurenci nesaderīgo rīcību, kas bija sākotnējā
lēmuma priekšmets. 2006. gada 8. martā tā
ARBED
,
TradeARBED
un
ProfilARBED
nosūtīja paziņojumu par iebildumiem, informējot tās par savu nodomu pieņemt lēmumu par to atzīšanu par solidāri atbildīgām
par attiecīgajiem pārkāpumiem, uz ko šīs sabiedrības atbildēja 2006. gada 20. aprīlī.
2006. gada 8. novembrī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, kura 1. un 2. punktā ir noteikts:
“
1. pants
“Uzņēmums, kura sastāvā ir [
ARBED
,
TradeARBED
un
ProfilARBED
], noslēdza vairākus nolīgumus un īstenoja saskaņotas darbības, kuru mērķis vai sekas bija cenu noteikšana, kvotu piešķiršana
un intensīva informācijas apmaiņa Kopienas tērauda siju nozarē, tādējādi pārkāpjot [EOTKL] 65. panta 1. punkt[a noteikumus].
Attiecīgā uzņēmuma iepriekš minētajā sastāvā līdzdalība šajos pārkāpumos ilga no 1988. gada 1. jūlija līdz 1991. gada 16. janvārim.
2. pants
[
ARBED
,
TradeARBED
un
ProfilARBED
] par 1. pantā paredzētajiem pārkāpumiem solidāri tiek piemērots naudas sods EUR 10 miljonu apmērā.”
III –
Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 27. decembrī,
ARBED
,
TradeARBED
un
ProfilARBED
, pamatojoties uz EOTKL 33. un 36. pantu, kā arī EKL 229. un 230. pantu, cēla prasību par strīdīgo lēmumu.
Ar savu pirmo pamatu
ARBED
,
TradeARBED
un
ProfilARBED
apgalvoja, ka strīdīgajam lēmumam nebija juridiska pamata un ka Komisija bija nepareizi izmantojusi savas pilnvaras. Otrajā
pamatā bija norādīts uz tādu tiesību normu pārkāpumiem, kas regulē vainojamību pārkāpumos, trešajā pamatā bija norādīts uz
noilgumu attiecībā uz procesuālajām darbībām regulējošo tiesību normu pārkāpumu un ceturtajā pamatā bija norādīts uz tiesību
uz aizstāvību pārkāpumu.
Ņemot vērā tostarp, ka ar Kopienu līgumiem ir izveidota vienota tiesību sistēma, ka EOTK līguma un EK līguma kopīgais mērķis
ir brīvas konkurences režīma uzturēšana un ka saskaņā ar visām dalībvalstu tiesību sistēmām kopēju principu tiesību aktu izmaiņu
gadījumā – ja vien nav tieši paustas pretēja likumdevēja griba – ir jānodrošina tiesisko struktūru pēctecība, Pirmās instances
tiesa noraidīja pirmo pamatu, nospriežot, ka Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka tie ļauj Komisijai pēc 2002. gada 23. jūlija konstatēt un sodīt par aizliegtu vienošanos uzņēmumu starpā īstenošanu
EOTK līguma
ratione materiæ
un
ratione temporis
piemērošanas jomā esošajās nozarēs.
Pirmās instances tiesa noraidīja arī otro pamatu, uzskatot, pirmkārt, ka šo pamatu nebija izvirzījusi
TradeARBED
un, otrkārt, ka Komisijas apsvērumos nebija pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā, par vainojamu
TradeARBED
izdarītajā pārkāpumā, pamatojoties uz to, ka
ARBED
pilnībā piederēja
TradeARBED
kapitāldaļas un pierādījumi apstiprināja gan
ARBED
izšķirošo ietekmi pār
TradeARBED
rīcību, gan faktisku šīs ietekmes izmantošanu, atzīstot
ARBED
un kā šīs pēdējās “saimniecisko pēcteci” –
ProfilARBED
.
Jautājumā par trešo pamatu Pirmās instances tiesa neatzina, ka attiecībā uz
ARBED
būtu pārkāptas procesuālo darbību noilgumu regulējošās tiesību normas, uzskatot, ka strīdīgais lēmums, ņemot vērā termiņu
apturēšanu uz sākotnējās tiesvedības laiku Pirmās instances tiesā un Tiesā, ir ticis pieņemts, ievērojot kā 5, tā arī 10 gadu
noilguma termiņu. Tomēr, uzskatot, ka minētajai noilguma apturēšanai ir vienīgi
inter partes
, nevis
erga omnes
iedarbība, Pirmās instances tiesa nosprieda, ka attiecībā uz
ProfilARBED
un
TradeARBED
bija iestājies noilguma 10 gadu termiņš, un tādēļ attiecībā uz tām atcēla strīdīgo lēmumu.
Pirmās instances tiesa noraidīja ceturto pamatu tiktāl, ciktāl to bija izvirzījusi
ARBED
, uzskatot, ka, pamatojoties vienīgi uz apgalvojumu, ka pierādījumi, kas būtu varējuši būt tās rīcībā 1990. gadā, bija pazuduši,
ņemot vērā pagājušo laiku,
ARBED
nebija pierādījusi, kā administratīvā procesa ilgums varēja kaitēt tās tiesību uz aizstāvību īstenošanai.
Tādēļ ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa atcēla strīdīgo lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz
ProfilARBED
un
TradeARBED
, un pārējā daļā prasību noraidīja kā nepamatotu.
IV –
Tiesvedība Tiesā
Ar 2009. gada 10. septembra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs nolēma apvienot lietas C‑201/09 P un C‑216/09 P mutvārdu procesā
un sprieduma taisīšanai.
V –
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzībā (C‑201/09 P)
ARBED
lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to attiecībā uz
ARBED
ir atstāts spēkā strīdīgais lēmums, un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē un tiesāšanās izdevumus Pirmās instances tiesā.
Atbildes rakstā uz minēto apelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību, un
–        piespriest
ARBED
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Apelācijas sūdzībā (C‑216/09 P) Komisija lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā ir atcelti
ProfilARBED
un
TradeARBED
saskaņā ar strīdīgo lēmumu piemērotie naudas sodi;
–        noraidīt
ProfilARBED
un
TradeARBED
apelācijas sūdzību, kā arī
–        piespriest
ProfilARBED
un
TradeARBED
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbildes rakstā uz minēto apelācijas sūdzību
ProfilARBED
un
TradeARBED
ir iesniegušas pretapelācijas sūdzību un lūdz Tiesu:
–        atstāt spēkā pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to ir atcelti tām saskaņā ar strīdīgo lēmumu piemērotie naudas sodi, ņemot
vērā, ka noilguma apturēšanas iedarbība ir relatīva;
–        pakārtoti un ar pretprasību – atcelt strīdīgo lēmumu tiktāl, ciktāl tajā:
–        attiecībā uz tām piemērots EOTK līgums un Regula Nr. 1/2003;
–
TradeARBED
rīcībā par vainojamu atzīta
ProfilARBED
;
–        nav atzīts noilgums attiecībā uz procesuālajām darbībām saistībā ar
ProfilARBED
, ņemot vērā tiesību normas, kas regulē noilguma pārtraukšanu;
–        nav atzīts tiesību uz aizstāvību pārkāpums, uz ko ir tiesības atsaukties
ProfilARBED
, ņemot vērā, ka administratīvais process bijis īpaši ilgs;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
Replikas rakstā uz šo pretapelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu:
–        noraidīt pretapelācijas sūdzību, un
–        piespriest
ProfilARBED
un
TradeARBED
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI –
Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
Ar Tiesas kancelejā 2010. gada 27. oktobrī iesniegtu pieteikumu Komisija tai lūdza saskaņā ar Tiesas Reglamenta 61. pantu
atsākt mutvārdu procesu gadījumā, ja tai būtu jāapskata jautājums par
ProfilARBED
atbildību, kas izriet no apstākļa, ka
ProfilARBED
ir veikusi
ARBED
saimniecisko darbību. Proti, pēc tās domām, šie jautājumi ir iztirzāti ģenerāladvokāta secinājumu 224.–235. punktā, bet nav
tiesvedības priekšmets un lietas dalībnieki tos nav apsprieduši.
Saskaņā ar minēto tiesību normu par šo lūgumu tika uzklausīts ģenerāladvokāts.
Tiesa pēc savas ierosmes vai, ievērojot ģenerāladvokāta ieteikumu vai arī lietas dalībnieku lūgumu, var izdot rīkojumu par
atkārtotu mutvārdu procesa sākšanu atbilstoši Tiesas Reglamenta 61. pantam, ja tā uzskata, ka tai nav pietiekami skaidri lietas
apstākļi vai ka lieta ir jāizskata, ņemot vērā argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. 2009. gada 8. septembra
spriedumu lietā C‑42/07
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, Krājums, I‑7633. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa uzskata, ka šajā gadījumā tai ir visa vajadzīgā informācija, lai lietu izspriestu, un ka lieta nav jāizskata, ņemot
vērā argumentu, ko lietas dalībnieki Tiesā nav apsprieduši.
Tādēļ nav jāizdod rīkojums par atkārtotu mutvārdu procesa sākšanu.
VII –
Par apelācijas sūdzībām
Savā apelācijas sūdzībā (C‑201/09 P)
ARBED
izvirza četrus pamatus. Pirmajā pamatā
ARBED
norāda uz EOTKL 97. panta un Regulas Nr. 1/2003 noteikumu pārkāpumu, pilnvaru nepareizu izmantošanu, kļūdām tiesību piemērošanā
un pamatojuma nesniegšanu.
Otrais pamats izriet no sabiedrību juridiskās personas statusa un sodu un sankciju individualitātes principa pārkāpuma, pamatojuma
nesniegšanas, Tiesas judikatūras par mātes sabiedrības vainojamību – pilnībā mātes sabiedrībai piederošās – meitas sabiedrības
pārkāpumā kļūdainas interpretācijas un piemērošanas, kā arī
res judicata
un tiesību normu hierarhijas principa pārkāpuma.
Trešais pamats izriet no noilgumu regulējošo tiesību normu un
res judicata
principa attiecībā uz sākotnējo lēmumu pārkāpuma, kā arī no pamatojuma nesniegšanas. Ar savu ceturto pamatu
ARBED
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav sniegusi pamatojumu, kā arī pārkāpusi tiesības uz aizstāvību un principu par
res judicata
, ar kuru apveltīts iepriekš minētais 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā
ARBED
/Komisija.
Savā apelācijas sūdzībā (C‑216/09 P) Komisija izvirza vienu pamatu, kas izriet no Lēmuma Nr. 715/78 interpretācijā pieļautajām
kļūdām tiesību piemērošanā.
A –
Par
ARBED
apelācijas sūdzību (C‑201/09 P)
1.     Par pirmo pamatu, kas izriet no EOTKL 97. panta un Regulas Nr. 1/2003 noteikumu pārkāpuma, pilnvaru nepareizas izmantošanas,
kļūdas tiesību piemērošanā un pamatojuma nesniegšanas
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
ARBED
norāda, ka EOTKL 97. pantā bija paredzēts, ka EOTKL zaudēs spēku 2002. gada 23. jūlijā, bet strīdīgais lēmums, kas pamatots
ar EOTKL 65. pantu, tika pieņemts 2006. gada 8. novembrī. Nolemjot, ka aplūkojamā rīcība pamatoti ir tikusi izmeklēta, balstoties
uz EOTKL 65. pantu, Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi EOTKL 97. panta noteikumus un neesot atbildējusi uz tās argumentiem
par minētā lēmuma juridiskā pamata neesamību.
Pēc
ARBED
domām, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka ar Kopienu līgumiem tika izveidota vienota
tiesību sistēma. Saskaņā ar EKL 305. panta 1. punktu EOTK līgums veidojot īpašu tiesisko regulējumu, kurā paredzētas atkāpes
no vispārējiem EK līgumā ietvertajiem noteikumiem, un atbilstošo EK līguma tiesību normu pēctecība EOTK līguma tiesību normām
kopš 2002. gada 24. jūlija esot radījusi piemērojamo juridisko pamatu, procedūru un materiālo tiesību normu izmaiņas. Iestāžu
pienākums dažādos Līgumus interpretēt saskaņoti varot tikt īstenots vienīgi pašos Līgumos noteiktajās robežās, un tādējādi
nevarot mudināt iestādes kādu Līguma normu, kuras spēka zaudēšana paredzēta 2002. gada 23. jūlijā, paturēt spēkā pēc šīs dienas.
Uz 1969. gada 25. februāra spriedumu lietā 23/68
Klomp
(
Recueil
, 43. lpp.) un 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑119/05
Lucchini
(Krājums, I‑6199. lpp.), kurus Pirmās instances tiesa citējusi, pamatojot savu nostāju, nevarot atsaukties, lai nonāktu pie
cita secinājuma. Proti, pirmais spriedums esot bijis par Kopienu primāro tiesību izmaiņām, kas notikušas apvienošanās līguma,
nevis līguma spēka zaudēšanas dēļ, savukārt otrais esot attiecies uz lēmumu, kas, pamatojoties uz EOTK līgumu, pieņemts pirms,
nevis pēc šā līguma spēka zaudēšanas.
Otrkārt,
ARBED
uzskata, ka, pamatojot Komisijas kompetenci ar Regulu Nr. 1/2003, Pirmās instances tiesa nepareizi ir izmantojusi pilnvaras
un nav atbildējusi uz tās argumentiem.
ARBED
norāda, ka Regula Nr. 1/2003 tika pieņemta pēc tam, kad EOTK līgums bija zaudējis spēku, un apgalvo, ka, ņemot vērā tās 4. pantu,
kā arī apstākli, ka EOTK līgums tajā nav minēts vispār, šajā regulā Komisijai ir piešķirta kompetence veikt procesuālās darbības
tikai par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem.
Pat ja Regulā Nr. 1/2003 Komisija būtu apveltīta ar kompetenci sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumiem, tas būtu EOTK līguma
pārkāpums, jo ar to, lai arī pieņemtu tikai saskaņā ar EK līgumu, būtu paredzēts izdarīt grozījumus EOTK līgumā. Proti, no
judikatūras izrietot, ka saskaņota dažādu līgumu materiālo tiesību normu interpretācija nekādi neietekmē dažādām iestādēm
ar dažādiem līgumiem piešķirto kompetenci, jo iestāžu katrā līgumā noteiktā kompetence ir paredzēta, lai īstenotu vienīgi
tās pilnvaras, kas ir noteiktas attiecīgajā līgumā.

ARBED
apgalvo, ka Pirmās instances tiesas pieejas rezultātā, pirmkārt, Eiropas Savienības Padomei tiktu dota vara lemt, kuras iestādes
ir kompetentas nodrošināt EOTKL 65. panta īstenošanu, lai gan šo kompetenci ir īstenojuši EOTK līguma autori, un, otrkārt,
tiktu mainīta Komisijai ar EOTK līgumu piešķirtās kompetences iedaba, kas saskaņā ar EOTKL 65. pantu ir ekskluzīva, savukārt
Regulā Nr. 1/2003 tā konkurē ar dalībvalstu kompetento konkurences iestāžu un valsts tiesu kompetenci.
Tātad Pirmās instances tiesas veiktā interpretācija attiecībā uz noteikumiem par tiesību normu piemērošanu laikā apdraudot
katram Līgumam raksturīgo juridisko identitāti un noteikumus par tiesību normu hierarhiju. Turklāt Pirmās instances tiesa
esot sajaukusi procesuālo tiesību normas, materiālo tiesību normas un kompetences noteikšanu. No judikatūras izrietot, pirmkārt,
ka jautājumam par kādas iestādes kompetenci ir pakārtots jautājums par to, kādas materiālo un procesuālo tiesību normas ir
jāpiemēro, un, otrkārt, ka juridiskajam pamatam, kas pilnvaro Savienības iestādi pieņemt tiesību aktu, ir jābūt spēkā tā pieņemšanas
brīdī.
b)     Tiesas vērtējums
Vispirms ir jākonstatē, ka par jebkuru nolīgumu, kurš atbilst EOTKL 65. panta 1. punktā paredzētajai objektīvajai pusei un
ir noslēgts vai izpildīts pirms EOTK līguma darbības beigām 2002. gada 23. jūlijā, šo datumu ieskaitot, Komisija varēja pieņemt
lēmumu, ar kuru tiek piemērots naudas sods uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies šādā nolīgumā vai ir to izpildījuši, pamatojoties
uz EOTKL 65. panta 5. punktu.
Turklāt jākonstatē, ka par jebkuru nolīgumu, kurš atbilst EOTKL 65. panta 1. punktā paredzētajai objektīvajai pusei un ir
noslēgts vai izpildīts laika posmā no 2002. gada 24. jūlija līdz 2009. gada 30. novembrim, Komisija varēja pieņemt šādu lēmumu,
pamatojot to ar EKL 81. pantu un Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par [EK līguma 81.] un [82.] panta
īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) 15. panta 2. punkta a) apakšpunktu vai Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Visbeidzot, nav apstrīdēts, ka arī par jebkuru nolīgumu, kurš atbilst EOTKL 65. panta 1. punktā paredzētajai objektīvajai
pusei un ir noslēgts vai izpildīts, sākot no 2009. gada 1. decembra, Komisija var pieņemt šādu lēmumu, pamatojot to ar LESD
101. pantu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Šajā lietā
ARBED
būtībā apstrīd Pirmās instances tiesas konstatējumu, atbilstoši kuram Komisija ar strīdīgo lēmumu, kas pieņemts pēc 2002. gada
23. jūlija, par piedalīšanos tāda nolīguma noslēgšanā un izpildē, kurš atbilst EOTKL 65. panta 1. punktā paredzētajai objektīvajai
pusei, varēja tai piemērot naudas sodu, pamatojot to ar EOTKL 65. panta 1. un 5. punktu apvienojumā ar Regulas Nr. 1/2003
7. panta 1. punktu un 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Pirmkārt, jautājumā par Komisijas kompetenci apstrīdētā sprieduma 57. un 58. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka saskaņā
ar EKL 305. panta 1. punktu EOTK līgums bija
lex specialis
, kas ir atkāpe no
lex generalis
, proti, EK līguma, un, ņemot vērā, ka EOTK līguma darbība beidzās 2002. gada 23. jūlijā, no EK līguma izrietošā vispārējā
režīma piemērošanas jomā pēc 2002. gada 24. jūlija tika iekļautas arī nozares, ko sākotnēji reglamentēja EOTK līgums.
Pārsūdzētā sprieduma 59.–61. punktā Pirmās instances tiesa precizēja, ka EOTK līgumā paredzētā juridiskā režīma aizstāšana
ar EK līgumā paredzēto režīmu ir jāskata kontekstā ar Savienības tiesību sistēmu un tās mērķiem, jo brīvas konkurences režīma
ieviešana un uzturēšana ir viens no pamatprincipiem, kas ir paredzēts gan EK līgumā, gan EOTK līgumā. Šajā ziņā tā uzsvēra,
ka nolīgumu un saskaņotu darbību jēdzieni EOTKL 65. panta 1. punkta izpratnē atbilst nolīgumu un saskaņotu darbību jēdzieniem
EKL 81. panta izpratnē un ka Savienības tiesās abas šīs tiesību normas ir interpretētas vienādi.
Apstrīdētā sprieduma 62. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar visām dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgu
principu tiesību aktu izmaiņu gadījumā, ja vien likumdevējs nav īpaši paudis pretēju gribu, ir jānodrošina tiesisko struktūru
pēctecība, un tās ieskatā šis princips ir piemērojams arī grozījumiem Savienības primārajos tiesību aktos.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 63. un 64. punktā Pirmās instances tiesa nolēma, ka Savienības tiesību sistēmas kontinuitāte
prasa, lai Komisija nodrošinātu, ka attiecībā uz situācijām, kas radušās saskaņā ar EOTK līgumu, tiek ievērotas tiesības un
izpildīti pienākumi, kuri
eo tempore
gan dalībvalstīm, gan privātpersonām ir saistoši saskaņā ar EOTK līgumu, un ka līdz ar to Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj Komisijai pēc 2002. gada 23. jūlija sodīt par aizliegtu vienošanos noslēgšanu nozarēs,
kas ietilpst EOTK līguma
ratione

materiæ
un
ratione temporis
piemērošanas jomā.
Šajos apsvērumos nav pieļauta neviena kļūda tiesību piemērošanā. Proti, no judikatūras izriet, ka, pirmkārt, saskaņā ar visām
dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgu principu, kura izcelsme ir saistīta jau ar romiešu tiesībām, tiesību aktu izmaiņu gadījumā,
ja vien likumdevējs nav īpaši paudis pretēju gribu, ir jānodrošina tiesisko struktūru pēctecība un, otrkārt, ka šis princips
ir piemērojams arī grozījumiem Savienības primārajos tiesību aktos (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Klomp
, 13. punkts).
Kā pamatoti norādījusi Komisija, nekas neliecina, ka Savienības likumdevējs būtu gribējis, ka pēc EOTK līguma darbības beigām
varētu izvairīties no jebkāda soda piemērošanas par slepenu, tajā aizliegtu rīcību veikšanu.
Turklāt, kā izriet no šā sprieduma 55.–57. punktā konstatētā, pēctecība EOTK līguma, EK līguma un LESD starpā nodrošina, ka,
lai garantētu brīvu konkurenci, Komisija varēja sodīt jebkuru EOTKL 65. panta 1. punktā paredzētajai objektīvajai pusei atbilstošu
rīcību, kas veikta pirms vai pēc 2002. gada 23. jūlija, un tā joprojām ir tiesīga to darīt.
Šādos apstākļos būtu pretēji Līgumu mērķiem un to saskaņotībai, kā arī nesavienojami ar Savienības tiesību sistēmas kontinuitāti,
ja Komisija nespētu nodrošināt vienveidīgu EOTK līguma piemērošanu, jo šajā līgumā iekļautās tiesību normas turpina radīt
tiesiskas sekas pat pēc tam, kad tas zaudējis spēku (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Lucchini
, 41. punkts).
Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 65., 66. un 68. punktā saistībā ar iepriekš minēto pamatoti ir nospriedusi,
ka principi, ar ko nosaka tiesību normu piemērošanu laikā, kā arī prasības, kas jāievēro saistībā ar tiesiskās drošības un
tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem, nosaka pienākumu piemērot EOTKL 65. panta 1. un 5. punktā paredzētās materiālo
tiesību normas tiem šīs lietas faktiem, kuri ietilpst šo tiesību normu
ratione materiæ
un
ratione temporis
piemērošanas jomā.
Konkrētāk, jāatgādina, ka tiesiskās drošības princips prasa, lai Savienības tiesiskais regulējums ļautu ieinteresētajām personām
precīzi zināt tajā noteikto saistību apjomu un lai šīs personas nepārprotami zinātu savas tiesības un pienākumus un spētu
atbilstoši rīkoties (2009. gada 10. marta spriedums lietā C‑345/06
Heinrich
, Krājums, I‑1659. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jāuzsver, ka faktu norises laikā EOTKL 65. panta 1. un 5. punkts bija skaidrs juridiskais pamats šajā lietā piemērotajam
sodam, tādējādi
TradeARBED
nevarēja nezināt par savas rīcības sekām. Turklāt no šā sprieduma 55.–57. punktā konstatētā izriet, ka Komisija sodu par
šo pašu rīcību būtu varējusi piemērot arī jebkurā brīdī vēlāk.
Tā kā vēl pirms faktu norises [dibināšanas] līgumos bija skaidri noteikti pārkāpumi, kā arī sodu, ko varēja piemērot par šiem
pārkāpumiem, veidi un smagums, tad ar iepriekš minētajiem principiem uzņēmumiem netiek garantēts, ka gadījumā, ja vēlāk tiek
veiktas izmaiņas juridiskajos pamatos un procesuālajās tiesību normās, šiem uzņēmumiem tiek ļauts izvairīties no jebkāda soda
par to agrāko prettiesisko rīcību.
Jāpiebilst, ka Komisija vēl pirms EOTK līguma beigām norādīja, ka nebūs iespēju izvairīties no šāda soda, tās 2002. gada 18. jūnijā
pieņemtā paziņojuma par noteiktiem konkurences lietu izskatīšanas aspektiem, kuri rodas EOTK līguma darbības izbeigšanās dēļ
(OV C 152, 5. lpp.), 31. punktā precizējot, ka, ja Komisija konstatē pārkāpumu jomā, uz kuru attiecas EOTK līgums, lai arī
kāds būtu piemērošanas datums, piemērojamās materiālās tiesības ir tās, kas bija spēkā brīdī, kad radās pārkāpumu veidojošie
fakti, un pēc EOTK līguma darbības beigām piemērojamās procesuālo tiesību normas ir EKL tiesību normas.
Turklāt šajā lietā EOTKL 65. panta 5. punkts nav pretrunā principam
lex mitior
, jo ar strīdīgo lēmumu piemērotais naudas sods tāpat ir mazāks par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto naudas
soda maksimālo apmēru Savienības konkurences tiesību pārkāpuma dēļ.
No visiem šiem apstākļiem izriet, ka pienācīgi rūpīgs uzņēmums, kas atrodas tādā situācijā kā
ARBED
, nevarēja nezināt savas rīcības sekas, ne arī paļauties uz to, ka EOTK līguma aizstāšanas ar EKL sekas būs tādas, ka tas
varēs izvairīties no jebkāda soda par agrāk izdarītajiem EOTKL 65. panta noteikumu pārkāpumiem.
Jautājumā par juridisko pamatu un piemērojamajām procesuālo tiesību normām Pirmās instances tiesa tāpat pārsūdzētā sprieduma
64. un 67. punktā pamatoti ir nospriedusi, ka Komisijas kompetence ar strīdīgo lēmumu piemērot naudas sodu izrietēja no Regulas
Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta un procedūra bija jāorganizē atbilstoši šai regulai.
Proti, no judikatūras izriet, ka tiesību normai, kas ir akta juridiskais pamats un kas pilnvaro Savienības iestādi pieņemt
attiecīgo aktu, ir jābūt spēkā šā akta pieņemšanas brīdī (šajā ziņā skat. 2000. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑269/97 Komisija/Padome,
Recueil
, I‑2257. lpp., 45. punkts) un ka procesuālās normas parasti ir piemērojamas no to spēkā stāšanās brīža (šajā ziņā skat. 1981. gada
12. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80
Meridionale Industria Salumi
u.c.,
Recueil
, 2735. lpp., 9. punkts, kā arī 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑201/04
Molenbergnatie
, Krājums, I‑2049. lpp., 31. punkts).
Jāpiebilst, ka tas, ka Komisija piemēroja Regulu Nr. 1/2003, nevis ierobežoja, bet gan drīzāk paplašināja procesuālās garantijas,
kas uzņēmumiem, pret kuriem tiek vērstas procesuālās darbības, ir sniegtas EOTK līguma normās, ko turklāt
ARBED
neapstrīd.
Tādējādi Pirmās instances tiesa, nepieļaujot kļūdas tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 67. un 68. punktā varēja nolemt,
ka, pirmkārt, Komisijas kompetence ar strīdīgo lēmumu piemērot naudas sodu izrietēja no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta
un ka procedūra bija jāorganizē atbilstoši šai regulai, un, otrkārt, ka piemērojamā materiālo tiesību norma, kurā ir paredzēts
sods, bija EOTKL 65. panta 1. un 5. punkts.
Treškārt, tiktāl, ciktāl
ARBED
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav tieši atbildējusi uz visiem tās argumentiem, jāatgādina, ka saskaņā ar patstāvīgo
judikatūru no Tiesas Statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas izrietošais Vispārējās tiesas pienākums norādīt pamatojumu
neliek tai izsmeļoši izklāstīt vienu pēc otra lietas dalībnieku izteiktos argumentus. Tātad pamatojums var būt netiešs ar
nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un Tiesai –
gūt pietiekamu informāciju pārbaudes veikšanai (2009. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑431/07 P
Bouygues
un
Bouygues Télécom
/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 42. punkts, kā arī 2010. gada 21. janvāra rīkojums lietā C‑150/09 P
Iride
un
Iride Energia
/Komisija, 42. punkts).
Pirmās instances tiesas sniegtā argumentācija ir skaidra, un tā ļauj gan
ARBED
uzzināt iemeslus, kuru dēļ Pirmās instances tiesa ir noraidījusi minēto pamatu, gan arī Tiesai gūt pietiekamu informāciju,
lai veiktu savu pārbaudi. Līdz ar to pārsūdzētajā spriedumā nav pieļauts pamatojuma nesniegšanas pārkāpums.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida.
2.     Par otro pamatu saistībā ar sabiedrību juridiskās personas un sankciju individuālas piemērošanas principu pārkāpumu, pamatojuma
nesniegšanu, nepareizu judikatūras interpretāciju un piemērošanu par mātes sabiedrības vainošanu par tai pilnībā piederošas
meitas sabiedrības rīcību, kā arī par
res judicata
principa neievērošanu
a)     Par pieņemamību un izvirzītā pamata atbilstību
i)     Lietas dalībnieku argumenti
Savā atbildes rakstā par apelācijas sūdzību lietā C‑201/09 Komisija apgalvo, ka tiktāl, ciktāl šā pamata mērķis ir apstrīdēt
pārsūdzētā sprieduma 106.–119. punktā minēto
ProfilARBED
vainojamību
TradeARBED
rīcībā, šis prasības pamats ir nepieņemams, tādēļ ka prasības pieteikumā nav iekļaujams prasības pamats, kas attiecas uz
citu lietas dalībnieku.
Turklāt Komisija uzskata, ka otrais prasības pamats nav atbilstošs, jo tas attiecas tikai uz prezumpcijas piemērošanu par
faktisku kontroli, kas izriet no īpašumtiesībām uz 100 % no meitas sabiedrības kapitāla daļām, nevis Pirmās instances tiesas
konstatējumu, ka Komisija ir pierādījusi, ka
ARBED
īstenoja izšķirošu ietekmi pār
TradeARBED
, tādējādi pamatojot secinājumu, ka šīs sabiedrības veido vienu saimniecisku vienību.
ii)  Tiesas vērtējums
Jautājumā par pamata daļas par
ProfilARBED
vainošanu
TradeARBED
darbībās pieņemamību ir jākonstatē, ka šis pamats neattiecas uz pārsūdzēto spriedumu, jo skar
ARBED
tiesisko stāvokli. Kā pamatoti norāda Komisija, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar izvirzīt pamatu, kas attiecas uz citu
lietas dalībnieku apelācijas tiesvedībā. Tādēļ šis pamats ir jāatzīst par nepieņemamu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
ProfilARBED
vainošanu
TradeARBED
darbībās.
Jautājumā par otrā pamata atbilstību no pārsūdzētā sprieduma 99. punkta izriet, ka, lai secinātu, ka
ARBED
un
TradeARBED
ir viena saimnieciska vienība, Pirmās instances tiesa ir balstījusies uz visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, tādēļ
tostarp arī uz atspēkojamo prezumpciju, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība, kurai pilnībā pieder meitas sabiedrības kapitāla
daļas, faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās rīcību.
Šādos apstākļos otrais apelācijas sūdzības pamats ir jāizskata pēc būtības.
b)     Par lietas būtību
i)     Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
ARBED
norāda, ka Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka
ARBED
var vainot
TradeARBED
rīcībā atbilstoši konkurences tiesību koncepcijai, atbilstoši kurai tiesību izpratnē atsevišķi uzņēmumi var būt viena saimnieciska
vienība. Tomēr līdz šim šī koncepcija esot piemērota, tikai lai atbrīvotu uzņēmumus no sekām, kas rodas atsevišķu juridisku
personu pastāvēšanas dēļ, paredzot, ka EKL 81. pantā noteiktais aizliegums uzņēmumu starpā slēgt nolīgumus nevar tikt piemērots
vienas grupas uzņēmumiem un atbilstoši šai koncepcijai iepriekš minēto pantu nepiemēro koncentrāciju tiesiskajam regulējumam
par uzņēmumu iegādi vienas grupas ietvaros.
Atzīstot vienas grupas uzņēmumu kolektīvo atbildību viena uzņēmuma rīcības dēļ, Pirmās instances tiesa esot liegusi privātpersonām
garantētās tiesības īstenot savu saimniecisko darbību atsevišķu juridisku vienību veidā, kurām tādēļ, ka tās ir juridiskas
personas, piemīt savs juridiskās personas statuss un kurām turklāt piemīt individuāla atbildība.
Turklāt Pirmās instances tiesas pieejas iznākums esot nekonsekvents. Proti, apstākļa, ka grupai piederošas sabiedrības prettiesiskā
rīcībā var vainot gan mātes sabiedrību, gan meitas sabiedrību, apvienojumā ar apstākli, ka tikai mātes sabiedrība var atspēkot
prezumpciju par izšķirošo ietekmi, rezultātā meitas sabiedrībām tiktu piemērots nelabvēlīgāks tiesiskais regulējums.
Tādēļ
ARBED
apgalvo, ka ar pārsūdzēto spriedumu ir pārkāpts juridiskās personas princips, kā arī sodu un sankciju individualizācijas
princips un tas rada iekšēju pretrunu argumentācijā, kas ir pielīdzināma pamatojuma nesniegšanai.
Otrkārt,
ARBED
uzskata, ka, spriežot, ka ar atspēkojamo prezumpciju, ka mātes sabiedrība, kurai pilnībā pieder meitas sabiedrības kapitāla
daļas, īsteno izšķirošu ietekmi uz savas meitas sabiedrības rīcību, var pamatot mātes sabiedrības vainošanu meitas sabiedrības
rīcībā, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi vispārējos tiesību principus un nav ievērojusi ne Tiesas, ne Pirmās instances
tiesas judikatūru. Atbilstoši šai judikatūrai tiekot prasīts, lai Komisija pierādītu, ka konkrēti pārmetumi var tikt izteikti
attiecībā uz katru uzņēmumu, uz kuru attiecas lēmums par naudas sodas piemērošanu.
Pirmās instances tiesas nostāju nevarot pamatot ar 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82
AEG-Telefunken
/Komisija (
Recueil
, 3151. lpp.) un 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I‑9925. lpp.), jo pirmais spriedums neattiecas uz šo lietu, bet otrais ir ticis kļūdaini interpretēts.
Proti, pēc ARBED domām, iepriekš minētajā lietā
AEG-Telefunken
/Komisija Tiesai bija jālemj nevis par to, vai mātes sabiedrību var vainot meitas sabiedrības izdarītā pārkāpumā, bet gan
par šīs mātes sabiedrības piedalīšanos pārkāpumā. Turklāt pretēji attiecīgās lietas faktiem šajā lietā piemērojamajās valsts
tiesību normās neesot paredzēts, ka meitas sabiedrības statūtos paredzētajām lēmējinstitūcijām ir pilnībā jāatbilst mātes
sabiedrības lēmējinstitūcijām.
Attiecībā uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija
ARBED
apgalvo, ka Tiesa nekad nav apstiprinājusi, ka īpašumtiesības uz 100 % no meitas sabiedrības kapitāla daļām ir pietiekams
pamats, lai atzītu, ka mātes sabiedrība ir atbildīga par savas meitas sabiedrības rīcību. Atšķirībā no
ARBED
minētajā lietā mātes sabiedrība administratīvās procedūras laikā piekrita uzņemties atbildību par savas meitas sabiedrības
rīcību. Turklāt Komisijas minētajā lietā pieņemtajā lēmumā šī iestādes pieeja bija piemērot naudas sodu mātes sabiedrībai,
jo bija skaidri pierādījumi, ka šī mātes sabiedrība ir piedalījusies pārkāpumā.
Treškārt,
ARBED
apgalvo, ka, konstatējot gan to, ka ir pastāvējusi
ARBED
izšķiroša ietekme pār
TradeARBED
, gan to, ka šī ietekme tika īstenota, lai arī gan strīdīgajā lēmumā, gan sākotnējā lēmumā bija atzīts, ka, īstenojot minēto
ietekmi,
ARBED
nav piedalījusies pārkāpumā, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi principu par sākotnējam lēmumam piemītošo
res judicata
, jo Pirmās instances tiesa, pārkāpjot savas pilnvaras, ir aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savu novērtējumu un ir kļūdaini
piemērojusi iepriekš minētajos spriedumos lietās
AEG-Telefunken
/Komisija un
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija rodamo judikatūru.
ii)  Tiesas vērtējums
Saskaņā ar patstāvīgo judikatūru ar jēdzienu uzņēmums apzīmē jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no
šādas vienības juridiskā statusa un tās kapitāla nodrošinājuma veida. Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka, pirmkārt, aplūkojot
kontekstā, jēdziens uzņēmums nozīmē saimniecisku vienību, pat ja no juridiskā skatupunkta šo saimniecisko vienību veido vairākas
fiziskas un juridiskas personas, un, otrkārt, līdzko šāda saimnieciska vienība pārkāpj konkurences tiesības, tai atbilstoši
personiskās atbildības principam ir jāatbild par šādu pārkāpumu (2011. gada 20. janvāra spriedums lietā C‑90/09 P
General Química
u.c./Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 34.–36. punkts un tajos minētā judikatūra).
Meitas sabiedrības rīcībā mātes sabiedrību var vainot tostarp tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitas
sabiedrība tirgū nerīkojas patstāvīgi, bet gan būtībā piemēro mātes sabiedrības dotus rīkojumus, ievērojot it īpaši ekonomiskās,
organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības (2009. gada 10. septembra spriedums lietā
C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 58. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pilnībā pieder tās meitas sabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību
pārkāpumu, kapitāla daļas, pirmkārt, šī mātes sabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības rīcību un,
otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātes sabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrības
rīcību (iepriekš minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitas sabiedrības kapitāls pieder tās mātes sabiedrībai, lai prezumētu,
ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības komercdarbības politiku. Tādēļ Komisija var uzskatīt mātes sabiedrību
par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai piemērotā naudas soda samaksu, ja vien šī mātes sabiedrība, kurai ir jāatspēko
šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus par to, ka tās meitas sabiedrība tirgū rīkojas patstāvīgi (iepriekš minētais
spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija 28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz 100 % meitas sabiedrības kapitāla ir minējusi citus apstākļus, kā,
piemēram, to, ka nav apstrīdēts, ka mātes sabiedrība ietekmē meitas sabiedrības komercdarbības politiku, un kopējo abu sabiedrību
pārstāvību administratīvās procedūras laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi, tikai lai norādītu visus pierādījumus,
uz kuriem Pirmās instances tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, bet ne tādēļ, lai šā sprieduma 97. punktā minētās prezumpcijas
īstenošanai izvirzītu nosacījumu par papildu netiešu pierādījumu iesniegšanu par to, ka mātes sabiedrība faktiski ir īstenojusi
savu ietekmi (iepriekš minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 62. punkts).
No šiem apsvērumiem izriet, ka, pirmkārt, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot,
ka, ja mātes sabiedrībai pilnībā pieder tās meitas sabiedrības kapitāla daļas, pastāv atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar
kuru šī mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrības rīcību un, otrkārt, ne apgalvotais sabiedrību
juridiskās personas princips, ne sodu individualizācijas princips, pretēji tam, ko apgalvo
ARBED
, Komisijai neliedz piemērot naudas sodu mātes sabiedrībai par tai pilnībā piederošas meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu.
Proti, ja mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi pār savas meitas sabiedrības rīcību, tostarp pret konkurenci vērstu rīcību,
tad atbilstoši judikatūrai, kura ir atgādināta šā sprieduma 95. punktā, atbildīgais par minēto rīcību par EOTK līgumā un EK līgumā
noteikto konkurences tiesību pārkāpumu ir uzņēmums, kuru veido mātes un meitas sabiedrības.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 94. un 96.–98. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka Komisija ar strīdīgo lēmumu bija
konstatējusi, ka nav ne pierādīts, ne pat apgalvots, ka
TradeARBED
savu komercdarbības politiku īstenojusi neatkarīgi no
ARBED
un papildu pierādījumu elementi apstiprina
ARBED
izšķirošo ietekmi pār
TradeARBED
rīcību un šīs ietekmes faktisku izmantošanu.
Šādos apstākļos ir jānoraida
ARBED
argumenti par kļūdainu judikatūras piemērošanu attiecībā uz mātes sabiedrības vainošanu par tai pilnībā piederošas meitas
sabiedrības rīcību un par to, ka Pirmās instances tiesa Komisijas vērtējumu ir aizstājusi ar savu pašas vērtējumu.
Savukārt attiecībā uz
ARBED
argumentu, ka meitas sabiedrības vainošana prettiesiskā rīcībā izraisītu, ka attiecībā uz šādu sabiedrību tiktu piemērots
nelabvēlīgāks atbildības tiesiskais regulējums nekā tas, kuru piemēro mātes sabiedrībai, pietiek atgādināt, ka šajā lietā
Komisija iepriekš minētajā rīcībā meitas sabiedrību vainoja tādēļ, ka tā bija pārņēmusi mātes sabiedrības saimnieciskās darbības
– tātad meitas sabiedrības atbildību pakārtojot mātes sabiedrības atbildībai, līdz ar to meitas sabiedrībai piemērotais atbildības
tiesiskais regulējums nekādi nav nelabvēlīgāks par to, kurš tiek piemērots mātes sabiedrībai.
Jautājumā par argumentu par
res judicata
principa pārkāpumu pietiek vien norādīt, ka ar to katrā ziņā nav apveltāms tāds Komisijas lēmums kā sākotnējais lēmums, kurš
turklāt attiecībā uz
ARBED
ir ticis atcelts.
Jautājumā par pamatojuma nesniegšanu, kas esot radies no apgalvotas pretrunas, kas pieļauta Pirmās instances tiesas argumentācijā,
no iepriekš minētā izriet, ka šāds apgalvojums par pretrunu ir radies tādēļ, ka
ARBED
kļūdaini ir interpretējusi judikatūru par mātes sabiedrības vainošanu tai pilnībā piederošas meitas sabiedrības rīcībā. Tādēļ
šis arguments katrā ziņā ir jānoraida.
Tādēļ otrais prasības pamats ir jānoraida.
3.     Par trešo pamatu saistībā ar tiesību normu par noilgumu pārkāpumu un
res judicata
principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma nesniegšanu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

ARBED
apgalvo, ka, uzskatot, ka pārkāpumā ir piedalījusies
ARBED
, jo tā tiek vainota
TradeARBED
izdarītajā pārkāpumā, Pirmās instances tiesa, pirmkārt, ņemot vērā, ka apstrīdētā sprieduma 100. punktā tā atbildību, kuras
pamats ir vainojamība [attiecināmība], ir nodalījusi no atbildības, kuras pamats ir piedalīšanās, ir nonākusi pretrunās, otrkārt,
nav pierādījusi, ka attiecībā uz
ARBED
būtu izpildīti kritēriji, lai tai piemērotu noilgumu pārtraucošus vai apturošus aktus, treškārt, kļūdaini ir piemērojusi tiesību
normas par noilgumu un, ceturtkārt, ir pārkāpusi
res judicata
principu.
b)     Tiesas vērtējums
Jautājumā par argumentu par apgalvoto pretrunīgo pamatojumu, ko esot pieņēmusi Pirmās instances tiesa, šā sprieduma 106. punktā
jau ir norādīts, ka apgalvojums par pretrunām ir radies tādēļ, ka
ARBED
kļūdaini ir interpretējusi judikatūru par mātes sabiedrības vainošanu tai pilnībā piederošas meitas sabiedrības rīcībā. Tādēļ
šis arguments ir jānoraida.
No tā izriet arī, ka pretēji tam, ko apgalvo
ARBED
, noilgumu pārtraucošie akti bija piemērojami
ARBED
tādēļ, ka pastāvēja iepriekš minētā vainojamība [attiecināmība], un tādēļ, ka
ARBED
varēja uzskatīt par ietilpstošu vienā saimnieciskā vienībā, ko veido
TradeARBED
un
ARBED.
Visbeidzot, jautājumā par argumentu saistībā ar
res judicata
principu šā sprieduma 105. punktā jau ir norādīts, ka ar šādu spēku katrā ziņā nav apveltāms tāds Komisijas lēmums kā sākotnējais
lēmums, kurš attiecībā uz
ARBED
turklāt ir ticis atcelts.
No iepriekš minētā izriet, ka trešais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
4.     Par ceturto pamatu saistībā ar pamatojuma nesniegšanu, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un
res judicata
principa pārkāpumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

ARBED
norāda, ka Pirmās instances tiesā tā ir apgalvojusi, ka atbilstošie pierādījumu elementi saistībā ar prezumpcijas par [
ARBED
] vainošanu
TradeARBED
veiktajā pārkāpumā atspēkojumu varēja būt
ARBED
rīcībā 1990. gadā, taču tie ir zuduši pēc sešpadsmit gadu ilga laikposma, un
ARBED
nav bijis iespējas novērtēt šādas informācijas nozīmību tiesvedības laikā. Līdz ar to
ARBED
arguments esot bijis par neiespējamību sakopot vajadzīgos pierādījumus, lai atspēkotu iepriekš minēto prezumpciju.
Nolemjot, ka
ARBED
tik un tā ir pienākums pierādīt, ka pierādījumi par tās saistības ar tās meitas sabiedrību patieso raksturu vairs nav pieejami,
Pirmās instances tiesa esot prasījusi pierādījumu par neesošu faktu, ko principā ir neiespējami sniegt, līdz ar to pārsūdzētajā
spriedumā neesot sniegts pamatojums, kas savukārt ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
Tiktāl, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 169. punktā Pirmās instances tiesa ir piebildusi, ka atbildības prezumpcija bija ietverta
jau sākotnējā lēmumā,
ARBED
atbild, ka šajā lēmumā nav neviena argumenta par vienas sabiedrības vainošanu citas sabiedrības veiktā pārkāpumā, bet tajā
tikai ir minēts, ka
TradeARBED
veica tērauda siju piegādes
ARBED
un ka sākotnējais lēmums, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi, ir ticis adresēts
ARBED
.
Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 171. punktā minētajiem apsvērumiem, saskaņā ar kuriem atbildības prezumpciju esot apstiprinājuši
sākotnējā lēmumā iekļautie pierādījumu elementi,
ARBED
norāda, ka iepriekš minētais Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā
ARBED
/Komisija attiecas uz
ARBED
rīcību pēc pārkāpuma un ka minētā sprieduma 98. punktā ir norāde uz neskaidrībām par attiecīgo
ARBED
un
TradeARBED
atbildību.
Turklāt, tā kā Tiesa sākotnējo lēmumu atcēla tiktāl, ciktāl tas attiecās uz
ARBED
, tad
res judicata
dēļ šis Pirmās instances tiesas arguments esot neatbilstošs.
ARBED
apgalvo, ka Pirmās instances tiesas argumentācija ir pretrunā
res judicata
, ar kuru apveltīts iepriekš minētais 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā
ARBED
/Komisija, un šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu sākotnējā lēmuma iepriekš minētā 1999. gada 11. marta sprieduma lietā
ARBED
/Komisija interpretāciju, kas esot pielīdzināma pamatojuma nesniegšanai.
b)     Tiesas vērtējums
Attiecībā uz argumentu par neiespējamību savākt vajadzīgos pierādījumus prezumpcijas par
ARBED
vainojamību
TradeARBED
rīcībā atspēkošanai un tādēļ, ka tiekot prasīti pierādījumi par neesošu faktu, no judikatūras izriet, ka pierādījumi ir jāsniedz
uzņēmumam, kurš apgalvo, ka administratīvās procedūras pārmērīgais ilgums ir ietekmējis tā tiesību uz aizstāvību īstenošanu,
un tam juridiski pietiekami ir jāpierāda, ka pārmērīgi ilgās procedūras dēļ uzņēmumam ir radušās grūtības aizstāvēties pret
Komisijas apgalvojumiem (šajā ziņā skat. 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑113/04 P
Technische Unie
/Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 60. un 61. punkts).
Pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Pirmās instances tiesa ir lēmusi, ka šajā lietā
ARBED
nav pierādījusi, kādēļ administratīvās procedūras ilgums ir kaitējis tās tiesībām uz aizstāvību, jo
ARBED
ir apgalvojusi vienīgi, ka pierādījumu elementi, kuri varēja būt tās rīcībā 1990. gadā, pēc tik ilga laika ir pazuduši.
Šajā vērtējumā nav pieļauta neviena kļūda tiesību piemērošanā. Jāatgādina, ka
ARBED
bija sākotnējā lēmuma adresāte un tā bija lietas dalībniece pirmajā tiesvedībā Pirmās instances tiesā un Tiesā. Taču, kā
pamatoti apgalvo Komisija, šādos apstākļos jebkura pienācīgi rūpīga sabiedrība glabātu aizstāvībai nepieciešamos dokumentus.
No tā izriet, ka sabiedrībai tādā situācijā kā
ARBED
ir precīzi jānorāda ja ne katrs atsevišķs pierādījums, kurš ir pazudis, tad vismaz tie starpgadījumi, notikumi vai apstākļi,
kuru dēļ attiecīgajā laikposmā tā nevarēja ievērot pienācīgas rūpības pienākumu un kuru dēļ, kā apgalvots, pazuduši pierādījumi,
uz kuriem tā atsaucas.
Proti, tikai veicot šādu precīzu norāžu pārbaudi, Pirmās instances tiesa vai Tiesa var novērtēt, vai uzņēmums juridiski pietiekami
ir pierādījis, ka tam ir bijušas attiecīgās grūtības īstenot savas tiesības uz aizstāvību pret Komisijas apgalvojumiem pārmērīgi
ilgas administratīvās procedūras dēļ vai, tieši otrādi, šādas grūtības ir radušās tādēļ, ka nav pildīti pienākumi ievērot
pienācīgu rūpību.
Tādēļ Pirmās instances tiesa varēja pamatoti nospriest, ka tik vispārīgs apgalvojums kā tas, ko izteica
ARBED
, nav pietiekams, lai juridiski pietiekami pierādītu, ka procedūras ilgums ir ietekmējis tiesības uz aizstāvību.
Ņemot vērā šo konstatējumu, argumenti, kurus
ARBED
izvirzījusi jautājumā par Pirmās instances tiesas papildu apsvērumiem pārsūdzētā sprieduma 169.–171. punktā, ir neatbilstoši.
Līdz ar to ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka
ARBED
apelācijas sūdzība lietā C‑201/09 P ir jānoraida.
B –
Par Komisijas apelācijas sūdzības (lieta C‑216/09 P) vienīgo pamatu par kļūdām tiesību piemērošanā, kas izriet no Lēmuma Nr. 715/78
interpretācijas
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz burtisku, kļūdainu un pārmērīgi šauru Lēmuma Nr. 715/78 2. panta
3. punkta, un 3. panta interpretāciju, tai atsaucoties uz atšķirību, kas pastāv šo tiesību normu starpā attiecībā uz sekām,
ko tās rada
erga omnes
, lai pamatotu noilguma pārtraukšanas nošķiršanu no noilguma apturēšanas. Tas, ka Lēmuma Nr. 715/78 3. panta tekstā nav tiešas
norādes uz
erga omnes
, vēl neizslēdzot, ka ar šo tiesību normu noilgumam ir
erga omnes
raksturs, jo noilguma pārtraukšanai un noilguma apturēšanai ir kopīgs mērķis, proti, apstādināt termiņu attiecībā uz tiem
uzņēmumiem, uz kuriem tas attiecas.
2002. gada 15. oktobra spriedumā apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P
un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (
Recueil
, I‑8375. lpp., 144. punkts) Tiesa esot noraidījusi tiesību normu par noilgumu burtisku un sašaurinātu interpretāciju, jo
Tiesa esot ņēmusi vērā ne tikai tiesību normas par noilguma apturēšanu tekstu, bet arī šīs tiesību normas mērķi, lai piemērotu
plašu interpretāciju Lēmuma Nr. 715/78 3. pantā rodamajam jēdzienam “Komisijas lēmums”.
Šajā spriedumā Tiesa esot norādījusi, ka ar apturēšanu Komisiju aizsargā pret noilguma sekām gadījumos, kad tai jāgaida Eiropas
Savienības tiesas nolēmums. Tādējādi gan apturēšana, gan pārtraukšana tai ļaujot efektīvi izmeklēt un sodīt par konkurences
noteikumu pārkāpumiem.
Tāpat Komisija uzskata, ka noilgumu apturēšanas seku sašaurināta interpretācija nevar tikt izsecināta no judikatūras, uz ko
atsaucas Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 154. punktā. Proti, 2004. gada 24. jūnija spriedumā lietā C‑278/02
Handlbauer
(Krājums, I‑6171. lpp., 40. punkts) Tiesa savu interpretāciju esot pamatojusi ar noilguma tiesību normu mērķi.
Attiecībā uz Pirmās instances tiesas atsauci uz 1999. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑310/97 P Komisija/
AssiDomän Kraft Products
u.c. (
Recueil
, I‑5363. lpp.) Komisija uzskata, ka šā sprieduma loģika nav piemērojama attiecībā uz tādiem izmeklēšanas laikā veiktiem pasākumiem
kā pārbaudes un inspekcijas, kuru apstrīdēšana aptur vai pārtrauc noilgumu.
Atšķirībā no prasībām atcelt galīgus lēmumus, kuru gadījumā nevar izslēgt Pirmās instances tiesas risinājuma pareizību, iepriekš
minēto pasākumu apstrīdēšana turpretī varētu ietekmēt Komisijas iespējas īstenot procedūru attiecībā uz visiem pārkāpumā iesaistītajiem
uzņēmumiem, pat ja formāli šie pasākumi formāli tiek piemēroti tikai vienam uzņēmumam. Tādēļ minētā sprieduma piemērošana
attiecībā uz noilguma apturēšanu kavētu pareizu konkurences tiesību piemērošanu, bet interpretācija, kurā būtu atzīta šīs
apturēšanas iedarbība
erga omnes
, varētu nodrošināt šo tiesību normu lietderīgo iedarbību.
Komisija precizē, ka pārsūdzētajā spriedumā – tad, ja viena sabiedrība ir apstrīdējusi pret to vērsto izmeklēšanas pasākumu,
– Komisijai esot bijis noteikts pienākums turpināt izmeklēšanu attiecībā uz citiem pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem un
sabiedrībām un savā galīgajā lēmumā izmantot dokumentus, kuru izmantošanas tiesiskums esot neskaidrs, tādējādi riskējot ar
galīgā lēmuma atcelšanu. Tā kā attiecībā uz citiem uzņēmumiem noilgums turpinās, tā nevarot gaidīt minētās tiesvedības par
izmeklēšanas pasākumu noslēgumu.
Tādēļ, pirmkārt, gaidot, kamēr Eiropas Savienības tiesa izlems jautājumu par izmeklēšanas pasākuma likumību, Komisijai un
iesaistītajiem uzņēmumiem būtu jāturpina veltīt resursus šīs izmeklēšanas turpināšanai un, otrkārt, tā kā uzņēmumi nav cēluši
prasību par izmeklēšanas pasākumu, tiem, pamatojoties uz šī pasākuma pretlikumību, ar vairākiem prasības pieteikumiem ar identisku
priekšmetu būtu jāceļ prasība par galīgo lēmumu. Tā kā iepriekš minētais izmeklēšanas pasākums, pat ja tas ir adresēts atsevišķai
sabiedrībai, šiem uzņēmumiem rada juridiskas sekas, tiem būtu jābūt tādām pašām tiesībām Eiropas Savienības tiesā celt prasību
par apgalvoto pretlikumību.
Komisija arī uzskata, ka šis gadījums ar gadījumu, kurā izmeklēšanas pasākumu likumību nevar apstrīdēt, nav salīdzināms tad,
ja, pirmkārt, ar to var atrisināt sarežģījumus, kuri, iespējams, procedūrā varētu rasties vēlāk un, otrkārt, ja cita lieta
nav izskatīšanā Eiropas Savienības tiesā.
Turklāt Komisija uzskata, ka ar pārsūdzēto spriedumu tiek atvieglināta naudas soda samaksas apiešana. Tiktāl, ciktāl noilguma
apturēšana attiecas tikai uz sabiedrību, kas ir cēlusi prasību, šī sabiedrība desmit gadus vēlāk pēc pārkāpuma veikšanas varētu
būt veikusi pārstrukturēšanu vai nodevusi savu mantu citai sabiedrībai, uz kuru noilguma apturēšana neattiektos, tādējādi
šāda situācija ļautu uzņēmumu grupai izvairīties no soda naudas piemērošanas.
Turklāt Lēmuma Nr. 715/78 2. un 3. panta pārklāšanās notiekot tādēļ, ka, pirmkārt, minētā 2. panta 3. punktā ir atsauce uz
noilguma termiņa atsākšanos pēc tā apturēšanas iepriekš minētajā 3. pantā un, otrkārt, 3. pantā veiktā atsauce uz Komisijas
lēmumu, kurš ir minēts iepriekš minētā 2. panta 3. punktā, ir pretrunā Pirmās instances tiesas konstatētajam nošķīrumam.
Komisija uzskata, ka Padomes 1974. gada 26. novembra Regulas (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās
darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.)
sagatavošanas darbi apstiprina tās veikto Lēmuma Nr. 715/78 interpretāciju. Komisija norāda, ka jau sākotnējā priekšlikumā
bija paredzēts, ka noilguma pārtraukšanai būtu
erga

omnes
iedarbība, tādējādi atspoguļojot
in rem
pieeju attiecībā uz noilgumu, pretēji
in personam
pieejai, par kuru iestājās dažas delegācijas. Kompromiss galu galā esot ļāvis izvēlēties pirmo pieeju. Tiesību norma par
noilguma apturēšanu pēc vienas delegācijas priekšlikuma esot iekļauta tikai otrajā grozītajā priekšlikumā.
Komisija no tā secina, ka Padome ir izvēlējusies
in rem
pieeju visām tiesību normām, kas attiecas uz noilgumu, tostarp tiesību normām par noilguma apturēšanu. Padome tālākus precizējumus
šajā ziņā neesot sniegusi tādēļ, ka izvēle par noilguma veidu jau bija izdarīta, un līdz ar to neesot bijis vajadzīgs to precizēt
arī attiecībā uz noilguma apturēšanu.
Tā kā Komisija uzskata, ka noilgums ir izņēmums un ka tas ir tikai tad, ja tas ir paredzēts, tad par labu tās nostājai liecina
arī princips, ka izņēmumi ir jāinterpretē šauri. Līdz ar to tiesību normas par noilgumu neesot jāinterpretē plaši, par labu
uzņēmumiem. Proti, arī Tiesas judikatūrā nekad neesot atbalstīta tiesību normu par noilguma apturēšanu šaura interpretācija.
2.     Tiesas vērtējums
No judikatūras izriet, ka tieši fakts, ka Pirmās instances tiesā vai Tiesā tiek izskatīta prasība, ir pamats noilguma apturēšanai
(iepriekš minētais spriedums lietā
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 153. punkts).
Tiesa arī ir nospriedusi, ka, ja lēmuma adresāts nolemj celt prasību par tiesību akta atcelšanu, Eiropas Savienības tiesa
lemj vienīgi par tiem lēmuma aspektiem, kas skar šo adresātu. Savukārt aspekti, kas skar pārējos adresātus un nav tikuši apstrīdēti,
neietilpst strīda, kas jāizšķir Eiropas Savienības tiesai, priekšmetā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/
AssiDomän Kraft Products
u.c., 53. punkts).
Turklāt saskaņā ar Lēmuma Nr. 715/78 4. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 26. panta 2. punktu noilguma termiņa sodu izpildei
laiku skaita no dienas, kad lēmums ir kļuvis galīgs. Tiesa ir precizējusi, ka šo termiņu tātad, sākot no termiņa beigām prasības
iesniegšanai par lēmumu par pārkāpumu un naudas sodu, sāk skaitīt tad, ja nav iesniegts vēl cits prasības pieteikums (pēc
analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 137. punkts).
No iepriekš minētā, pirmkārt, izriet, ka attiecībā uz uzņēmumiem, kuri nav cēluši prasību par Komisijas galīgo lēmumu, ar
kuru tiem piemērots naudas sods atbilstoši EOTKL 65. pantam vai Regulas Nr. 1/2003 23. pantam, šis lēmums kļūst galīgs un,
otrkārt, lēmuma galīgā rakstura sekas ir tādas, ka attiecībā uz šiem uzņēmumiem atbilstoši Lēmuma Nr. 715/78 4. pantam un
Regulas Nr. 1/2003 26. pantam sāk skaitīt termiņu minētā lēmuma izpildei.
No tā izriet, ka attiecībā uz šiem uzņēmumiem cita uzņēmuma prasības par to pašu galīgo lēmumu iesniegšana nevar apturēt noilguma
termiņu.
Turklāt ne tikai Lēmuma Nr. 715/78 3. panta un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punkta formulējums, bet arī šo pantu mērķi
aptver gan prasības, kas ir celtas par tiem Lēmuma Nr. 715/78 2. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. punktā minētajiem
tiesību aktiem, kurus var apstrīdēt, gan prasības, kuras ir celtas par Komisijas galīgo lēmumu (pēc analoģijas skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 146. punkts).
Tādēļ, tā kā Lēmuma Nr. 715/78 3. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktā nav paredzētas nekādas atšķirības starp
lēmumiem ar apturošu iedarbību, prasībām, kuras ir celtas par apstrīdamiem tiesību aktiem, kuri ir minēti Lēmuma Nr. 715/78
2. pantā un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. punktā, pretēji Komisijas apgalvotajam, nav
erga omnes
iedarbības.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, jāsecina, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā,
nospriežot, ka atbilstoši Lēmuma Nr. 715/78 3. pantam un Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punktam noilguma apturēšana tiesvedībā
attiecas vienīgi uz lietas dalībniekiem.
Šajā lietā, kā pamatoti norāda arī
ProfilARBED
un
TradeARBED
, sākotnējais lēmums attiecās tikai uz
ARBED
, un tiesvedības, kura notika tikai
ARBED
un Komisijas starpā, rezultāts bija šā lēmuma atcelšana attiecībā uz
ARBED
. No tā izriet, ka minētā tiesvedība nevar būt pamats noilguma termiņa apturēšanai attiecībā uz
ProfilARBED
un
TradeARBED
.
Šajos apstākļos Komisijas apelācijas sūdzība lietā C‑216/09 P ir jānoraida.
Tā kā pretapelācijas sūdzību lietā C‑216/09 P
ProfilARBED
un
TradeARBED
ir iesniegušas pakārtoti gadījumam, ja Tiesa apmierinātu Komisijas apelācijas sūdzību, tā nav jāizskata.
VIII –
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas
dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji
labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai
ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz
ARBED
apelācijas sūdzību lietā C‑201/09 P, tai ir jāpiespriež atlīdzināt ar šo apelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus atbilstoši
Komisijas prasījumiem.
Jautājumā par apelācijas sūdzību lietā C‑216/09 P Tiesa uzskata, ka, ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus, Komisija, kā
arī
TradeARBED
un
ProfilARBED
savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzības noraidīt;
2)
ArcelorMittal Luxembourg SA
sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas tiesvedību
lietā C‑201/09 P;
3)
Eiropas Komisija,
ArcelorMittal Belval & Differdange SA
un
ArcelorMittal International SA
savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas tiesvedību lietā C‑216/09 P sedz pašas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.