CELEX: 62010CJ0242
Direktiivi 2003/54/EY
Sähkön sisämarkkinat
Sähköverkon toiminnan kannalta olennaiset sähkön tuotantolaitokset
Velvollisuus esittää tarjouksia kansallisilla sähköpörssimarkkinoilla sähköenergian siirto- ja jakeluverkonhaltijan vahvistamien rajojen ja kriteerien mukaisesti
Ajojärjestys- ja tasapainottamispalvelu
Julkisen palvelun velvoitteet

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 23, EY 43, EY 49 ja EY 56 artiklan ja sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä
ja direktiivin 96/92/EY kumoamisesta 26.6.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/54/EY (EUVL L 176,
s. 37 ja oikaisu EUVL 2004, L 16, s. 74) 11 artiklan 2 ja 6 kohdan sekä 24 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on Enel Produzione SpA (jäljempänä Enel) ja vastaajana Autorità per l’energia
elettrica e il gas (jäljempänä AEEG) ja joka koskee kansallista lainsäädäntöä, jossa velvoitetaan sähköenergian tuottajat,
joilla on sähköverkon toiminnan kannalta olennaisia laitoksia, noudattamaan sähkötoimituksia koskevien tarjousten muotoilussa
sähköenergian siirto- ja jakeluverkon haltijayhtiön (jäljempänä verkonhaltija) laatimia sääntöjä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivi 2003/54 kuuluu unionin lainsäätäjän hyväksymään ”toiseen energiapakettiin”, jolla on tarkoitus vapauttaa asteittain
sähkön ja kaasun sisämarkkinat. Direktiivin 2003/54 1 artiklan mukaan siinä ”luodaan yhteiset säännöt sähkön tuotannolle,
siirrolle, jakelulle ja toimitukselle. Siinä luodaan säännöt sähköalan järjestämiselle ja toiminnalle, markkinoille pääsylle,
tarjouskilpailuihin sovellettaville perusteille ja menettelyille, lupien myöntämiselle ja verkkojen käytölle”.
Direktiivin 2003/54 II lukuun, jonka otsikko on ”Yleiset säännöt alan järjestämiseksi”, kuuluvan 3 artiklan, jonka otsikko
on ”Julkisen palvelun velvoitteet ja kuluttajansuoja”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ottaen täysin huomioon perustamissopimuksen asiaa koskevat määräykset ja erityisesti sen 86 artiklan jäsenvaltiot voivat
yleisen taloudellisen edun nimissä asettaa sähköalalla toimiville yrityksille julkisen palvelun velvoitteita, jotka voivat
koskea turvallisuutta, toimitusvarmuus mukaan luettuna, toimitusten säännöllisyyttä, laatua ja hintaa sekä ympäristönsuojelua,
energiatehokkuus ja ilmastonsuojelu mukaan luettuina. Näiden velvoitteiden on oltava selkeästi määriteltyjä, avoimia, syrjimättömiä
ja todennettavia, ja niillä on turvattava se, että EU:n sähköalan yritykset voivat tarjota jäsenvaltioiden kuluttajille palvelujaan
tasapuolisesti. – –”
Kyseisen direktiivin 9 artiklassa, joka koskee siirtoverkonhaltijoiden tehtäviä, säädetään seuraavaa:
”Kunkin siirtoverkonhaltijan on vastattava
a)      sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkön siirtovaatimukset pitkällä aikavälillä;
b)      osaltaan toimitusvarmuuden turvaamisesta varmistamalla riittävä siirtokapasiteetti ja verkon toimintavarmuus;
– –”
Direktiivin 11 artiklan, jonka otsikko on ”Ajojärjestys ja tasapainottaminen”, 2 ja 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2. Sähköntuotantolaitosten ajojärjestys ja rajayhdysjohtojen käyttö on määriteltävä sellaisin puolueettomin perustein, jotka
jäsenvaltio voi hyväksyä ja jotka on julkaistava ja joita on sovellettava syrjimättömällä tavalla siten, että sähkön sisämarkkinoiden
moitteeton toiminta voidaan varmistaa. Näissä perusteissa on otettava huomioon käytettävissä olevista sähköntuotantolaitoksista
tai rajayhdysjohtojen kautta tapahtuvista siirroista saatavan sähkön taloudellinen arvojärjestys sekä verkon tekniset rajoitukset.
– –
6. Siirtoverkonhaltijoiden on hankittava verkkonsa energian hävikin ja varakapasiteetin kattamiseksi käytettävä energia avointen,
syrjimättömien ja markkinapohjaisten menettelyjen mukaisesti, jos ne harjoittavat tätä toimintoa.”
Direktiivin 2003/54 V lukuun, jonka otsikko on ”Jakeluverkon käyttö”, kuuluvassa 14 artiklassa, joka koskee jakeluverkonhaltijoiden
tehtäviä, säädetään seuraavaa:
”1.      Jakeluverkonhaltijan on ylläpidettävä turvallista, luotettavaa ja tehokasta sähkönjakeluverkkoa alueellaan ympäristö asianmukaisesti
huomioon ottaen.
2.      Missään tapauksessa verkonhaltija ei saa harjoittaa syrjintää verkon käyttäjien tai käyttäjäryhmien välillä eikä varsinkaan
siihen omistussuhteessa olevien yritysten eduksi.
– –
6. Jos jakeluverkonhaltijat ovat vastuussa sähkönjakeluverkon tasapainottamisesta, niiden tätä varten vahvistamien sääntöjen
on oltava tasapuolisia, avoimia ja syrjimättömiä ja niihin on sisällyttävä säännöt verkon käyttäjiltä tasepoikkeamista veloitettavista
maksuista. Jakeluverkonhaltijoiden näiden palvelujen tarjontaan soveltamat ehdot ja edellytykset, säännöt ja tariffit mukaan
luettuina, on määriteltävä syrjimättömällä ja kustannuksia vastaavalla tavalla 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti, ja ne on julkaistava.
– –”
Kyseisen direktiivin VII lukuun, jonka otsikko on ”Verkkoon pääsyn järjestäminen”, kuuluvan 23 artiklan, joka koskee sääntelyviranomaisia,
1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on nimettävä yksi tai useampi toimivaltainen elin toimimaan sääntelyviranomaisina. Näiden viranomaisten on
oltava täysin riippumattomia sähköalan teollisuuden eduista. Niiden on tätä artiklaa soveltamalla varmistettava ainakin syrjimättömyys,
tosiasiallinen kilpailu ja markkinoiden tehokas toiminta seuraten erityisesti seuraavia seikkoja:
– –
b)      mekanismit, joiden avulla käsitellään siirtorajoituksia kansallisessa sähköverkossa;
– –
g)      missä määrin siirto- ja jakeluverkonhaltijat täyttävät 9 ja 14 artiklan mukaiset tehtävänsä;
– –”
Direktiivin 2003/54 24 artiklassa, jonka otsikko on ”Varotoimenpiteet”, säädetään, että jos energiamarkkinoilla ilmenee äkillinen
kriisi tai jos ihmisten, laitteiden tai laitosten turvallisuus tai verkon toiminta vaarantuu, jäsenvaltio voi toteuttaa tilapäisesti
tarpeelliset varotoimenpiteet, joista sen on viipymättä ilmoitettava Euroopan komissiolle.

Kansallinen lainsäädäntö
16.3.1999 annetulla asetuksella nro 79 (GURI nro 75, 31.3.1999; jäljempänä Bersani-asetus) pantiin täytäntöön sähkön sisämarkkinoita
koskevista yhteisistä säännöistä 19.12.1996 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 96/92/EY (EYVL 1997, L 27,
s. 20).
Kyseisen asetuksen 2 §:n 10 momentissa määritellään ajojärjestys ”toiminnaksi, jonka tarkoituksena on vahvistaa tuotantolaitosten,
siirtoverkon ja lisäpalvelujen koordinoitua käyttöä ja toimintaa koskevat säännöt”. Kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta
asiakirja-aineistosta ilmenee, ajojärjestys on toimenpide, jolla verkonhaltija ”käyttää” asianmukaisen tuotantoreservin omaavia
ja sen alueella sijaitsevia tuotantolaitoksia kysynnän vaatimusten mukaisesti varmistaakseen joka hetki sähkön tarjonnan ja
kysynnän tasapainon verkossa ja taatakseen siten sähköntoimitusten jatkuvuuden.
AEEG teki Bersani-asetuksen 3 §:n 3 momentin ja 5 §:n nojalla 30.12.2003 päätöksen nro 168/03 (GURI nro 24, Supplemento ordinario,
30.1.2004) reagoidakseen tiettyjen sellaisten sähköntuotantolaitosten paikalliseen markkinavoimaan, jotka ovat välttämättömiä
sähköntuotannon kysynnän tyydyttämiseksi riittävin varmuusedellytyksin. Päätöksessä määritellään sähköenergian ajojärjestyspalvelun
ja vastaavien energiaresurssien toimituspalvelun toimintaedellytykset.
Kuten tuotantotoimintaministerin 19.12.2003 antamassa asetuksessa (GURI nro 301, Supplemento ordinario, 30.12.2003) säädetään,
Italian sähkömarkkinat on järjestetty kolmiksi erillisiksi markkinoiksi eli ensinnäkin edeltävän päivän markkinoiksi, joilla
neuvotellaan sähkön osto- ja myyntitarjoukset kullekin seuraavan päivän keskeiselle ajanjaksolle, toiseksi saman päivän markkinoiksi,
joilla neuvotellaan sähkön osto- ja myyntitarjoukset edeltävän päivän markkinoilla määriteltyjen listautumis- ja maksuohjelmien
tasapainottamiseksi (jäljempänä saman päivän markkinat), ja kolmanneksi ajojärjestyspalvelumarkkinoihin, jotka on jaettu ajojärjestyspalvelujen
ennustemarkkinoihin ja tasapainottamismarkkinoihin.
AEEG:n 9.6.2006 tekemällä päätöksellä nro 111/06 (GURI nro 153, Supplemento ordinario, 4.7.2006; jäljempänä päätös nro 111/06)
muutettiin tämän tuomion 12 kohdassa mainittua päätöstä nro 168/03 antamalla pääasialliselle verkonhaltijalle eli Terna rete
elettrica nazionale SpA:lle (jäljempänä Terna) väline, jonka avulla se voi hankkia ajojärjestyspalvelua varten tarvittavat
resurssit. Kyseessä on sähköverkon toiminnan ja varmuuden kannalta olennaisten tuotantolaitosten järjestelmä (jäljempänä olennaisten
tuotantolaitosten järjestelmä). Olennaisten tuotantolaitosten järjestelmää koskevat säännökset sisältyivät päätöksen nro 111/06
liitteessä A olevan 3 luvun 2 osastoon ja erityisesti tämän liitteen 63, 64 ja 65 §:ään.
Kotitalouksien, työn, työllisyyden ja yritysten tueksi toteutettavista kiireellisistä toimenpiteistä ja kansallisten strategisten
puitteiden muuttamisesta kriisitoimenpiteillä 29.11.2008 annettuun asetukseen nro 185 (GURI nro 280, Supplemento ordinario,
29.11.2008), muutettuna ja laiksi muunneltuna 28.1.2009 annetulla lailla nro 2 (GURI nro 22, Supplemento ordinario, 28.1.2009;
jäljempänä asetus nro 185) sisällytettiin pääpiirteissään olennaisten tuotantolaitosten järjestelmä. Sen 3 §:n 10 momentissa
säädetään periaatteista, joita sähkömarkkinoita koskevan sääntelyn on noudatettava ”ottaen huomioon poikkeuksellinen kansainvälinen
talouskriisi ja sen vaikutukset raaka-aineiden hintoihin, jotta voidaan taata kotitalouksille ja yrityksille aiheutuvien kustannusten
keventäminen ja alentaa sähkön hintaa”.
Erityisesti ajojärjestyspalvelumarkkinoiden osalta asetuksen nro 185 3 §:n 10 momentin d alakohdassa säädetään, että ”niiden
hallinnointi annetaan siirto- ja ajojärjestyspalvelujen konsessionhaltijan tehtäväksi, jotta voidaan valita ne resurssitarpeet,
jotka ovat tarpeen takaamaan sähköjärjestelmän varmuus niiden suoritusten perusteella, joita jokainen resurssi tarjoaa järjestelmälle,
taloudelliselta näkökannalta avoimen ja tehokkaan arvotuksen avulla. Ajojärjestyspalvelut varmistetaan hankkimalla tarvittavat
resurssit luvansaaneiden tarjoajien välityksellä. Energian hinta määritetään ajojärjestyspalvelumarkkinoilla niiden eri hintojen
perusteella, joita kukin luvan saanut käyttäjä tarjoaa sitovasti ja jotka ajojärjestyspalvelujen konsessionhaltija hyväksyy,
jolloin etusija annetaan alhaisimmille tarjouksille aina siihen asti, kunnes tarpeet on täysin tyydytetty – –”.
Asetuksen nro 185 3 §:n 11 momentissa säädetään kotitalouksille ja yrityksille aiheutuvien kustannusten keventämisen ja sähköenergian
hinnan alentamisen takaamiseksi seuraavaa:
”Kotitalouksille ja yrityksille aiheutuvien kustannusten keventämisen varmistamiseksi ja sähköenergian hinnan pienentämiseksi
AEEG – – mukauttaa omia päätöksiään, mukaan lukien sähköenergian ajojärjestystä koskevat, seuraavia periaatteita ja suuntaviivoja
noudattaen:
a)      niiden, joilla on yksinään käytössään ajojärjestyspalvelujen kannalta olennaisia tuotantolaitoksia tai tuotantolaitosten ryhmittymiä,
siten kuin ne on yksilöity [AEEG:n] tässä kohdassa esitettyjen periaatteiden mukaisesti määrittämien arviointiperusteiden
perusteella, on tehtävä markkinoilla tarjouksensa [AEEG:n] asettamien ehtojen mukaisesti, ja kyseinen viranomainen panee täytäntöön
täsmälliset mekanismit, joilla se varmistaa järjestelmän kustannusten minimoimisen ja tuottajien saaman hinnan kohtuullisuuden:
niinä ajanjaksoina, joina jäljempänä esitetyt edellytykset täyttyvät, ajojärjestyspalvelujen kannalta olennaisia ovat erityisesti
tuotantolaitokset, jotka ovat teknisesti ja rakenteellisesti välttämättömiä verkon huippukuorman tasaamiseksi tai kansallisen
sähköntuotantojärjestelmän asianmukaisen varmuustason säilyttämiseksi pitkien ajanjaksojen ajan;
b)      [ajojärjestyspalvelumarkkinoiden] tehokkuuden parantamiseksi, mainittujen palvelujen hankintakustannusten pienentämiseen kannustamiseksi,
pidempiaikaisten resurssisopimusten tekemiseksi ja loppukäyttäjien suorittaman vastikkeen vakiinnuttamiseksi toteutetaan toimenpiteitä.”
AEEG teki asetuksen nro 185 ja lain nro 2/09 nojalla 29.4.2009 päätöksen nro ARG/elt 52/09 (GURI nro 133, Supplemento ordinario,
11.6.2009; jäljempänä päätös nro 52/09), jonka 1 §:llä muutetaan päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevaa 63, 64 ja 65 §:ää.
AEEG otti päätöksellä nro 52/09 käyttöön sähköverkon toiminnan ja varmuuden kannalta olennaisiin tuotantolaitoksiin sovellettavan
ajojärjestystä koskevan uuden säännöstön.
Päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 63 §:n 9 momentin mukaan, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä
nro 52/09, verkonhaltijan on vuosittain laadittava ja julkaistava luettelo sähköverkon toiminnan ja varmuuden kannalta olennaisiksi
katsotuista tuotantolaitoksista ja niiden ryhmittymistä. Näitä laitoksia koskee päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevassa
63–65 §:ssä, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, kuvailtu tarjousvelvollisuus ja korvausjärjestelmä.
Päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevassa 64 §:ssä, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, säädetyn
järjestelmän (jäljempänä tavanomainen järjestelmä) mukaan olennaisen tuotantolaitoksen omistajalla on velvollisuus esittää
niistä määristä ja siltä ajanjaksolta, joiden osalta sen laitos katsotaan olennaiseksi, tarjouksia, joita koskevat seuraavat
velvoitteet:
–        edeltävän päivän markkinoilla ja saman päivän markkinoilla myyntitarjoukset on tehtävä nollahintaisina ja ostotarjoukset ilman
hintatietoja, ja
–        ajojärjestyspalvelumarkkinoilla tehtävien tarjousten on oltava samansuuruiset kuin sähkön myyntihinta edeltävän päivän markkinoilla.
Kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, tuottajalla on mahdollisuus tarjota vapaasti määritettyä
hintaa sellaisten määrien ja tuntien osalta, joita ei pidetä olennaisina.
Päätöksellä nro 52/09 on lisäksi otettu päätöksen nro 111/06 liitteeseen A 65 bis §, jossa säädetään olennaisten laitosten
omistajien mahdollisuudesta valita omille laitoksilleen sopimusperusteisesti tarjoustapa, joka on erilainen kuin päätöksen
nro 111/06 liitteessä A olevassa 63–65 §:ssä, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, säädetty
tapa niin, ettei mitään tämän omistamista tuotantolaitoksista kirjata olennaisten laitosten luetteloon sinä kalenterivuonna,
jota sopimus koskee.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Enel on olennaisiksi katsottujen sähköntuotantolaitosten omistajana olevana sähköenergian tuottajayhtiönä nostanut ennakkoratkaisua
pyytäneessä tuomioistuimessa kanteen, jolla se vaatii päätöksen nro 52/09 kumoamista väittämällä muun muassa, että se on ristiriidassa
direktiivin 2003/54 ja erityisesti sen 11 artiklan 2 ja 6 kohdan kanssa.
Enel väittää, että riidanalaisella säännöstöllä käyttöön otetussa järjestelmässä verkonhaltijan suorittamien ajojärjestyspalvelujen
toiminnan kannalta välttämättömän energiamäärän tarjoaminen jää kysynnän ja tarjonnan lain ulkopuolelle ja se perustuu yrityksille,
jotka omistavat olennaisia laitoksia tai laitosryhmittymiä, annettuihin määräyksiin antaa käyttöön tietyt energiamäärät kaikilla
niillä markkinoilla, jotka muodostavat sähköpörssin, eli edeltävän päivän markkinoilla, saman päivän markkinoilla ja ajojärjestyspalvelumarkkinoilla,
hintaan, jota tuottaja ei ole määritellyt kaupallisen strategiansa puitteissa vaan jonka AEEG on määrännyt edeltävän päivän
markkinoilla ja saman päivän markkinoilla vahvistetun keskimääräisen pörssihinnan perusteella eli sellaisten tariffien perusteella,
jotka eroavat erityisten viitepörssimarkkinoiden eli ajojärjestyspalvelumarkkinoiden arvoista.
Kantaja väittää, että edellä esitetty on ristiriidassa direktiivin 2003/54 tavoitteiden ja säännösten kanssa; direktiivissä
säädetään eri jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen yhdenmukaistamiseksi siitä, että sähkön tuotannon ja tarjonnan on tapahduttava
vapaan kilpailun olosuhteissa eikä keskusjohtoisen mallin mukaisesti. Päätöksen nro 52/09 säännöstö on kantajan mukaan myös
ristiriidassa kyseisen direktiivin 11 artiklan 2 ja 6 kohdan kanssa; niissä säädetään vastaavasti, että ajojärjestyspalveluissa
on otettava huomioon käytettävissä olevista sähköntuotantolaitoksista saatavan sähkön taloudellinen arvojärjestys tekemällä
valinta saatavilla olevista tarjouksista taloudellisen kriteerin perusteella ja että verkonhaltijoiden on hankittava verkkonsa
energian hävikin ja varakapasiteetin kattamiseksi käytettävä energia avointen, syrjimättömien ja markkinapohjaisten menettelyjen
mukaisesti.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko kyseessä oleva kansallinen säännöstö yhteensoveltuva sijoittautumisvapautta,
palvelujen tarjoamisen vapautta sekä tavaroiden ja pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien perussopimuksen määräysten kanssa.
Sopimuksentekovelvollisuuden asettaminen on merkittävä puuttuminen sopimusvapauteen, joka lähtökohtaisesti kuuluu toimijoille,
ja se on omiaan aiheuttamaan niille lisäkustannuksia ja kaupallisen strategian muutoksen. Energian myyntihinnan ennalta määrittely
vaikeuttaa myös sijoittautumisvapautta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, voivatko kyseessä olevalla kansallisella säännöstöllä säädetyt toimenpiteet
olla perusteltuja EY 86 artiklan 2 kohdassa ja direktiivin 2003/54 3 artiklan 2 kohdassa sallittuina poikkeuksina, koska ei
ole varmaa, että ne voisivat olla julkisen palvelun velvoitteita.
Tällä tuomioistuimella on epäilyjä myös kyseisten toimenpiteiden oikeasuhtaisuudesta. Niitä ei ole tarkoitettu kilpailuolosuhteiden
täytäntöön panemiseen ajojärjestyspalvelumarkkinoilla sellaisten toimijoiden vallan vähentämiseksi, jotka ovat keskeisessä
asemassa, vaan niillä rajoitetaan tämän vallan vähentämiseksi ajojärjestyspalvelumarkkinoiden roolia verkonhaltijan ohjaaman
hallinnollisen energianhuoltojärjestelmän hyväksi. Ei ole myöskään osoitettu, ettei kyseisten toimijoiden markkinavoimaa voitaisi
vähentää toimenpiteillä, jotka ovat yhteensopivia markkinoiden vapauttamista koskevan valinnan kanssa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lopuksi, että kyseiset toimenpiteet voivat muodostaa pysyvän poikkeuksen energian
sisämarkkinajärjestelmästä. Tällaiset toimenpiteet eivät myöskään voi olla direktiivin 2003/54 24 artiklassa tarkoitettuja
varotoimenpiteitä.
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Ovatko [EY] 23, [EY] 43, [EY] 49 ja [EY] 56 artikla sekä direktiivin 2003/54 11 artiklan 2 ja 6 kohta sekä 24 artikla esteenä
sellaiselle kansalliselle säännöstölle, josta ei ole ilmoitettu komissiolle ja jonka mukaan tietyillä sähköenergian tuottajilla,
jotka ovat joissakin olosuhteissa välttämättömiä ajojärjestyspalvelujen kysynnän tarpeiden tyydyttämiseksi, on pysyvästi velvollisuus
tehdä tarjouksia sähköpörssimarkkinoilla verkonhaltijan tietyn mallin mukaisesti määrittelemien ohjelmien mukaisesti ja jonka
mukaan korvaus näistä tarjouksista on irrotettu tuottajan vapaasta määräysvallasta siten, että se on riippuvainen parametreista,
joita ei ole määritelty ’avointen, syrjimättömien ja markkinapohjaisten menettelyjen’ mukaisesti?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu

Alustavat huomautukset
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää kysymyksellään unionin tuomioistuinta lausumaan pääomien vapaata liikkuvuutta
koskevien EY 56 artiklan määräysten tulkinnasta.
Tästä on muistutettava, että unionin tuomioistuin ei voi ratkaista kansallisen tuomioistuimen esittämää ennakkoratkaisukysymystä,
jos sillä ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen
vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-94/04 ja C-202/04, Cipolla ym., tuomio 5.12.2006,
Kok., s. I-11421, 25 kohta ja asia C-380/05, Centro Europa 7, tuomio 31.1.2008, Kok., s. I-349, 53 kohta). Ennakkoratkaisupyynnössä
on esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisön oikeuden tulkintaa ja päätyy
siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen unionin tuomioistuimelle on tarpeellista. Tässä yhteydessä on välttämätöntä,
että kansallinen tuomioistuin antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne unionin
oikeuden säännökset ja määräykset, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä säännökset ja määräykset ja pääasiassa
sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa (em. asia Centro Europa 7, tuomion 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan anna mitään selitystä siitä, miten sen mielestä pääomien vapaata liikkuvuutta
koskevat perussopimuksen määräykset ja toisaalta pääasian oikeusriita tai tämän riidan kohde liittyvät toisiinsa. Näin ollen
on katsottava, että kysymys on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee pääomien vapaata liikkuvuutta koskevia perussopimuksen
määräyksiä.
Tavaroiden vapaata liikkuvuutta, palvelujen tarjoamisen vapautta ja sijoittautumisvapautta koskevista perussopimuksen määräyksistä,
jotka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tuonut esiin, on huomautettava yhtäältä, että direktiivi 2003/54 on annettu
erityisesti kyseisiä vapauksia koskevien EY 47 artiklan 2 kohdan ja EY 55 artiklan nojalla. Toisaalta pääasian oikeusriita
johtuu ajojärjestyspalveluja koskevasta kansallisesta säännöstöstä nostetusta kanteesta. Juuri tämä on direktiivin 2003/54
11 artiklan kohteena. Pääasian oikeusriidan suhteen tällä direktiivillä varmistetaan perussopimuksessa vahvistettujen perustavanlaatuisten
vapauksien, joihin tavaroiden vapaa liikkuvuus, palvelujen tarjoamisen vapaus ja sijoittautumisvapaus kuuluvat, täytäntöönpano
sähköalalla, ja siten se edesauttaa niiden takaamista. Näihin vapauksiin mahdollisesti kohdistuvia rajoituksia on siis tutkittava
kyseisen direktiivin suhteen.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemasta direktiivin 2003/54 24 artiklasta on todettava, että tämän artiklan
kohteena ovat varotoimenpiteet, joita jäsenvaltio voi toteuttaa varautuakseen verkkoon kohdistuviin poikkeuksellisiin riskeihin.
On kuitenkin todettava, että vaikka asetus nro 185 on annettu ”ottaen huomioon kansainvälinen talouskriisi ja sen vaikutukset
raaka-aineiden hintoihin”, unionin tuomioistuimelle esitetyistä asiakirjoista ei ilmene, että tämä säännöstö olisi annettu,
koska energiamarkkinoilla olisi ilmennyt äkillinen kriisi tai koska ihmisten, laitteiden tai laitosten turvallisuus tai verkon
toiminta olisi vaarantunut 24 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Näin ollen on katsottava, ettei kyseisellä artiklalla ole
merkitystä ennakkoratkaisupyyntöön annettavan vastauksen kannalta.
Siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on epäilyksiä siitä, voivatko kyseessä olevat toimenpiteet olla
julkisen palvelun velvoitteita, on myös otettava huomioon direktiivin 2003/54 3 artiklan 2 kohta, jonka nojalla jäsenvaltiot
voivat asettaa tällaisia velvoitteita sähköalan yrityksille.
Näiden seikkojen perusteella ja hyödyllisen vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle pääasian
oikeusriidan ratkaisemiseksi esitetty kysymys on ymmärrettävä niin, että sillä kysytään, voidaanko direktiiviä 2003/54 ja
erityisesti sen 3 artiklan 2 kohtaa ja 11 artiklan 2 ja 6 kohtaa tulkita niin, että direktiivin kanssa on ristiriidassa sellainen
pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö, jossa asetetaan laitoksia tai laitosten ryhmittymiä, joita kansallisen
sääntelyviranomaisen määrittelemien kriteerien mukaan pidetään olennaisina ajojärjestyspalvelujen sähkön kysynnän tarpeiden
tyydyttämisen kannalta, omistaville toimijoille velvollisuus tehdä tarjouksia kansallisilla sähkömarkkinoilla tämän viranomaisen
ennalta vahvistamien ehtojen mukaisesti.

Jäsenvaltioiden intervention edellytykset
Julkisen palvelun velvoitteet
Direktiivin 2003/54 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että ottaen täysin huomioon EY 86 artiklan jäsenvaltiot voivat yleisen
taloudellisen edun nimissä asettaa sähköalalla toimiville yrityksille julkisen palvelun velvoitteita, jotka voivat koskea
turvallisuutta, toimitusvarmuus mukaan luettuna, toimitusten säännöllisyyttä, laatua ja hintaa.
On todettava, että jäsenvaltioiden on direktiivin 2003/54 3 artiklan 9 kohdan mukaisesti tiedotettava komissiolle kaikista
julkisen palvelun velvoitteiden täyttämiseksi hyväksytyistä toimenpiteistä, kuluttajansuojelu mukaan luettuna, ja niiden mahdollisista
vaikutuksista kansalliseen ja kansainväliseen kilpailuun riippumatta siitä, edellyttävätkö tällaiset toimenpiteet poikkeamista
tästä direktiivistä, ja että niiden on ilmoitettava sille kahden vuoden välein kaikista näitä toimenpiteitä koskevista mahdollisista
muutoksista (ks. vastaavasti asia C-265/08, Federutility ym., tuomio 20.4.2010, Kok., s. I-3377, 23 kohta) ja että näistä
toimenpiteistä ilmoittaminen mahdollistaa sen tarkistamisen, onko jäsenvaltio halunnut asettaa julkisen palvelun velvoitteen.
Ilmoittamisen puuttuminen ei kuitenkaan sellaisenaan riitä osoittamaan, ettei kyseessä olevassa säännöstössä olisi asetettu
julkisen palvelun velvoitetta.
EY 86 artiklan 2 kohdassa määrätään yhtäältä, että yrityksiin, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä
palveluja, sovelletaan kilpailusääntöjä siltä osin kuin ne eivät oikeudellisesti tai tosiasiallisesti estä yrityksiä hoitamasta
niille uskottuja erityistehtäviä, ja toisaalta, että kaupan kehitykseen ei saada vaikuttaa tavalla, joka olisi ristiriidassa
unionin etujen kanssa.
Oikeuskäytännössä on täsmennetty, että kyseisellä määräyksellä pyritään sovittamaan yhteen yhtäältä jäsenvaltioiden intressi
käyttää talous- tai sosiaalipolitiikan välineinä tiettyjä yrityksiä ja toisaalta unionin intressi siihen, että kilpailusääntöjä
noudatetaan ja yhteismarkkinoiden yhtenäisyys säilytetään (ks. vastaavasti asia C-67/96, Albany, tuomio 21.9.1999, Kok., s.
I-5751, 103 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jo EY 86 artiklan sanamuodosta ilmenee näin ollen, että sellaisten julkisen palvelun velvoitteiden, joita yrityksille voidaan
direktiivin 2003/54 3 artiklan 2 kohdan nojalla määrätä, on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia ja että näillä velvoitteilla
saadaan vaarantaa sähkön hintojen vapaa määräytyminen vain siinä määrin kuin se on tarpeen niillä tavoitellun yleisen taloudellisen
edun tavoitteen toteuttamiseksi (em. asia Federutility ym., tuomion 33 kohta).
Sähkömarkkinoita ja ajojärjestyspalveluja koskeva unionin säännöstö
Sähkömarkkinoiden asteittaisen liberalisoinnin yhteydessä jäsenvaltioiden nimeämille sääntelyviranomaisille annettiin erityistä
vastuuta. Direktiivin 2003/54 23 artiklan 1 kohdan b ja g alakohdan mukaan AEEG:n kaltaisten sääntelyviranomaisten on varmistettava
syrjimättömyys, tosiasiallinen kilpailu ja markkinoiden tehokas toiminta seuraten erityisesti mekanismeja, joiden avulla käsitellään
siirtorajoituksia kansallisessa sähköverkossa, ja sitä, missä määrin siirto- ja jakeluverkonhaltijat täyttävät kyseisen direktiivin
9 ja 14 artiklan mukaiset tehtävänsä.
Direktiivin 2003/54 9 artiklan a ja b alakohdassa säädetään, että siirtoverkonhaltijan on vastattava sen varmistamisesta,
että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkön siirtovaatimukset pitkällä aikavälillä, ja osaltaan toimitusvarmuuden turvaamisesta
varmistamalla riittävä siirtokapasiteetti ja verkon toimintavarmuus. Kyseisen direktiivin 14 artiklan 1, 2 ja 6 kohdassa säädetään,
että verkonhaltijan on ylläpidettävä turvallista, luotettavaa ja tehokasta verkkoa alueellaan harjoittamatta syrjintää verkon
käyttäjien välillä.
Erityisesti ajojärjestyspalveluista on todettava, että direktiivin 2003/54 9 ja 11 artiklan mukaan verkonhaltija on vastuussa
verkon sähkövirtojen ohjaamisesta sen turvallisuuden, luotettavuuden ja tehokkuuden varmistamiseksi. Tässä direktiivissä annetaan
siis verkonhaltijalle vastuu sen alueella sijaitsevien tuotantolaitosten ajojärjestyksestä.
Direktiivin 2003/54 11 artiklan 2 kohdan perusteella tuotantolaitosten ajojärjestys on määriteltävä sellaisin puolueettomin
perustein, jotka kyseinen jäsenvaltio voi hyväksyä ja jotka on julkaistava ja joita on sovellettava syrjimättömällä tavalla.
Näissä perusteissa on otettava huomioon käytettävissä olevista sähköntuotantolaitoksista saatavan sähkön taloudellinen arvojärjestys
sekä verkon tekniset rajoitukset. Kyseisen artiklan 6 kohdassa puolestaan säädetään, että verkonhaltijan on hankittava verkkonsa
kattamiseksi käytettävä energia avointen, syrjimättömien ja markkinapohjaisten menettelyjen mukaisesti.
Direktiivin 2003/54 3 artiklan 2 kohdan ja 11 artiklan 2 ja 6 kohdan perusteella kyseessä oleva jäsenvaltio voi sääntelyviranomaisten
ja verkonhaltijoiden välityksellä asettaa näissä säännöksissä säädettyjen edellytysten täyttyessä julkisen palvelun velvoitteita
yrityksille, joilla on käytettävissään ajojärjestyspalvelujen tarpeiden tyydyttämiseksi tarpeelliset tuotantolaitokset.
Tällaista interventiota koskevalla säännöstöllä on oltava yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvä tavoite, ja sen oltava
suhteellisuusperiaatteen mukainen. Kyseisten velvoitteiden on lisäksi oltava selkeästi määriteltyjä, avoimia, syrjimättömiä
ja todennettavia, ja niillä on turvattava se, että kyseiset yritykset voivat tarjota jäsenvaltioiden kuluttajille palvelujaan
tasapuolisesti. Näiden laitosten ajojärjestys on määriteltävä puolueettomin perustein, jotka on julkaistava ja joita on sovellettava
syrjimättömällä tavalla ja joissa on otettava huomioon kyseisistä laitoksista saatavan sähkön taloudellinen arvojärjestys
sekä verkon tekniset rajoitukset.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on pääasian oikeusriitaa käsitellessään harkittava, täyttyvätkö nämä edellytykset.
Unionin tuomioistuimen tehtäviin kuuluu kuitenkin antaa sille tätä varten kaikki tarpeelliset unionin oikeutta koskevat tiedot.

Yleiset taloudelliset tarkoitukset
Muistutettakoon, että jäsenvaltioilla on oikeus unionin oikeutta noudattaen päättää yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin
liittyvien palvelujensa laajuudesta ja organisoinnista. Ne voivat ottaa huomioon erityisesti kansallisen politiikkansa tavoitteet
(ks. vastaavasti em. asia Albany, tuomion 104 kohta ja em. asia Federutility ym., tuomion 29 kohta).
Kuten Bersani-asetuksen 3 §:stä ilmenee, sähkön ajojärjestyspalvelu on julkinen palvelu, jolla on tarkoitus varmistaa sähkön
tarjonnan ja kysynnän tasapaino kansallisessa siirtoverkossa sähkön toimitusvarmuuden ja -jatkuvuuden takaamiseksi.
Siitä kysymyksestä, onko Ternan kaltainen yritys vastuussa yleisen palvelun hallinnoinnista, on todettava, että – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä
ilmenee – tälle yritykselle on julkisoikeudellisella konsessiolla annettu vastuu ajojärjestyspalveluista.
Siltä osin kuin kyse on erityisesti tästä, on todettava, että se olennaisten laitosten järjestelmä on otettu käyttöön, kuten
asetuksen nro 185 3 §:n 10 momentissa säädetään, kotitalouksille ja yrityksille aiheutuvien kustannusten keventämiseksi sekä
sähköenergian hinnan pienentämiseksi.
Edellisessä kohdassa tarkoitetuilla velvoitteilla vastataan verkon varmuuden ja kuluttajien suojelun vaatimuksiin direktiivin
2003/54 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Lähtökohtaisesti on siis katsottava, että olennaisten tuotantolaitosten
järjestelmällä on yleinen taloudellinen tarkoitus.

Suhteellisuusperiaatteen noudattaminen
Vaikka on niin, kuten jo tämän tuomion 42 kohdasta ilmenee, että direktiivin 2003/54 3 artiklan 2 kohdan perusteella, luettuna
yhdessä EY 86 artiklan kanssa, julkisen palvelun hallinnoinnista vastaaville yrityksille voidaan asettaa velvoitteita, jotka
koskevat muun muassa sähköntoimitushinnan vahvistamista, kansallisella säännöstöllä, jolla asetetaan tällaisia velvoitteita,
on voitava taata sillä tavoitellun päämäärän saavuttaminen eikä sillä saada ylittää sitä, mikä on välittämätöntä sen saavuttamiseksi,
jotta suhteellisuusperiaatetta noudatettaisiin.
On siis tutkittava, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen säännöstö omiaan takaamaan esiin tuotujen tavoitteiden saavuttamisen
eli verkon varmuuden ja kuluttajien suojelun.
Unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ilmenee, että tätä kansallista säännöstöä sovelletaan vain niihin
toimijoihin, joilla on olennaisia tuotantolaitoksia, eli tapauksissa, joissa on olemassa vain yksi ainoa tuotantoyksikkö,
joka teknisten ominaisuuksiensa ja sen suorituskyvyn muuntamisen nopeuden vuoksi voi tarjota ajojärjestyksen vaatimuksia vastaavat
tarvittavat resurssit. Sähkömarkkinoiden kaltaisilla markkinoilla, joiden kysynnälle on ominaista jouston puuttuminen, koska
kyseessä olevaa hyödykettä ei voida varastoida, tällainen laitos on välttämätön huippukuorman tasaamiseksi ja/tai järjestelmän
varmuustason ylläpitämiseksi. Tämä välttämätön tai olennainen ominaisuus antaisi toimijalle, jolla on tällainen tuotantolaitos,
strategisessa ja ohittamattomassa asemassa olevan toimijan statuksen.
Italian tasavalta on korostanut, että tämä tilanne on aiheuttanut sähkön kustannusten ja loppuhinnan perusteettoman nousun,
joka ei vastaa kustannusten tosiasiallista kasvua ja joka saattaa vaikuttaa toimitusten varmuuteen; tätä väitettä ei ole kiistetty.
Tässä yhteydessä ei voida ensi näkemältä sulkea pois sitä, että myyntitarjousten hinnan ylenmääräinen nousu tällaisten strategisten
ja ohittamattomien asemien vuoksi heijastuu loppukuluttajien ja yritysten maksamaan sähkön hintaan.
Näin ollen voidaan katsoa, että olennaisten laitosten järjestelmän soveltaminen tuottajiin, joiden katsotaan olevan strategisessa
ja ohittamattomassa asemassa markkinoilla, on omiaan takaamaan verkon varmuuden ja kuluttajien suojelun.
Unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ilmenee olennaisten laitosten järjestelmästä, sellaisena kuin se
on muutettuna päätöksellä nro 52/09, että asetus nro 185 ja päätös nro 52/09 on hyväksytty sen jälkeen, kun on todettu aiemmin
voimassa olleen järjestelmän puutteellinen tehokkuus olennaisiksi katsottujen laitosten pienen lukumäärän vuoksi sekä sen
vuoksi, että määritelmää ”olennainen” sovellettiin yksinomaan yksittäisiin laitoksiin eikä ne omistaviin yrityksiin niin,
että ”saattoi käydä niin, ettei sitovan järjestelmän soveltaminen yksittäiseen laitokseen olisi riittänyt poistamaan tilanteita,
joissa määräävä markkina-asema oli tietyillä toimijoilla, jotka muiden sellaisten laitosten omistajina, jotka olivat kokonaisuutena
välttämättömiä ajojärjestyksen tarpeiden täyttämiseksi, olisivat joka tapauksessa voineet määrätä yksipuolisesti tietyissä
verkon toimintaolosuhteissa tarvittavan energian marginaalimäärän myyntihinnan”.
Näin ollen siltä osin kuin Terna katsoo päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 63 §:n 2 momentin a kohdan perusteella, sellaisena
kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, olennaisiksi kaikki laitokset, joita ilman olisi mahdotonta taata
verkon varmuus, ja kun tämän pykälän 3 momentin a ja b kohdan nojalla kyseessä ovat tuotantolaitokset, jotka ovat ehdottoman
tarpeellisia ja välttämättömiä ajojärjestyspalvelun tarpeiden tyydyttämiseksi, olennaisten laitosten järjestelmän kaltaisella
säännöstöllä voidaan taata verkon varmuus ja kuluttajien suojelu.
On kuitenkin arvioitava, ylittääkö tämä interventiomenetelmä sen, mikä on tarpeen yleisten taloudellisten tarkoitusten tavoitteen
saavuttamiseksi.
Enel on väittänyt tästä, että päätöksen nro 52/09 perusteella merkittävä osa sen tuotantokapasiteetista kuuluu olennaisten
laitosten järjestelmään, koska se on noussut 500 MW:sta yli 10 000 MW:iin; tätä ei ole kiistetty. Ennakkoratkaisua pyytäneen
tuomioistuimen on tarkistettava tämän väitteen paikkansapitävyys.
Tässä asiayhteydessä on tutkittava olennaisten laitosten järjestelmän pääasiallisia ominaisuuksia, sellaisena kuin tämä järjestelmä
on muutettuna päätöksellä nro 52/09.
Päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 63 §:n 9 momentin b kohdassa, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä
nro 52/09, säädetään, että Terna on toimivaltainen määrittämään olennaisiksi katsottujen laitosten ja/tai laitosryhmittymien
tuntimäärät ja tehon. Terna siis kirjaa yksinomaan yksiköiden ja laitosten ne tuntijaksot ja ne määrät, joiden suhteen tuotantolaitos
katsotaan olennaiseksi verkon varmuuden kannalta. Niistä määristä, joita ei pidetä olennaisina, tavanomaisessa järjestelmässä
määrätään, että tuottajalla on mahdollisuus tarjota markkinoilla haluamansa määrä toivomaansa hintaan.
Lisäksi päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 64 §:n 3 ja 4 momentissa, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä
nro 52/09, säädetään, että määrittäessään ajojärjestyspalvelumarkkinoita koskevia rajoja ja kriteerejä Ternan on otettava
huomioon edeltävän päivän markkinoilla ja saman päivän markkinoilla saadut tulokset. Erityisesti ajojärjestyspalvelumarkkinoilla
hyväksyttyjen myynti- tai ostotarjousten hinnasta päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 64 §:n 7 momentissa, sellaisena
kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, säädetään, että se vastaa sähkön myyntihintaa tuotantolaitoksen sijaintialueen
edeltävän päivän markkinoilla. Vaikka näin ollen onkin totta, että tästä energiasta ei makseta hintaa, jonka ajojärjestyksen
käyttäjä olisi voinut pyytää ja saada näillä markkinoilla, koska edeltävän päivän markkinoilla ja saman päivän markkinoilla
esitettyjen tarjousten on oltava suuruudeltaan nolla, on todettava, että sille maksetaan energiasta saman alueen keskimääräinen
markkinahinta.
Näin ollen on todettava, että toisin kuin Enel väittää, ajojärjestyspalvelumarkkinoilla käyttöön annettua energiaa ei näytetä
korvattavan sellaisten tariffien perusteella, jotka eroavat täysin erityisten viitepörssimarkkinoiden arvoista. Koska päätöksen
nro 111/06 64 §:n 7 momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä nro 52/09, säädetään, että tästä energiasta maksetaan
tuotantolaitoksen sijaintialueen keskimääräinen markkinahinta, on todettava, kuten asetuksen nro 185 3 §:n 11 momentissa säädetään,
että tällä järjestelmällä näytetään taattavan kohtuullinen korvaus tällaisia laitoksia omistaville toimijoille.
Lisäksi päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 64 §:n 8 momentissa, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä
nro 52/09, säädetään, että jos tämä hinta on alhaisempi kuin laitoksen muuttuvat kustannukset, Terna myöntää olennaisen laitoksen
omistavalle toimijalle korvauksen, joka tämän erotuksen ollessa positiivinen vastaa kyseisen laitoksen tuotantoyksiköille
vahvistettujen muuttuvien kustannusten ja edeltävän päivän markkinoiden sähkön myyntihinnan välistä erotusta. Unionin tuomioistuimelle
esitetystä asiakirja-aineistosta ilmenee, että tällaisella mekanismilla on tarkoitus taata ajojärjestyksen käyttäjälle, että
markkinoilla käytettävissä oleville olennaisille laitoksille maksettava korvaus ei ole alhaisempi kuin itse laitoksen muuttuvat
kustannukset.
Lisäksi olennaisten laitosten järjestelmällä on tietynlaista joustavuutta ja sillä näytetään tarjottavan olennaisia laitoksia
omistaville toimijoille vaihtoehtoja, joiden tarkoituksena on vähentää sen soveltamisesta niille aiheutuvia vaikutuksia.
Päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 63 §:n 5 momentissa, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro
52/09, annetaan ajojärjestyksen käyttäjälle mahdollisuus valita, mihin Ternan esivalitsemien tuotantolaitosten vähimmäisryhmittymästä
sovelletaan olennaisten laitosten järjestelmää.
Päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 63 §:n 11 momentin perusteella, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä
nro 52/09, ajojärjestyksen käyttäjä voi pyytää AEEG:tä soveltamaan kustannusten korvausjärjestelmää, jonka perusteella voidaan
saada AEEG:n määrittämä erityismäärä, joka vastaa olennaiselle laitokselle vahvistettujen todettujen tuotantokustannusten
ja niiden tulojen välistä erotusta, jotka se on saanut sen ajanjakson aikana, jona se on ollut olennaisten laitosten luettelossa.
Vastavuoroisesti on säädetty, että kyseessä olevaan laitokseen sovelletaan tavanomaista järjestelmää olennaisiksi ilmoitettuina
ajanjaksoina ja olennaiseksi ilmoitetun tuotantokapasiteetin osalta, mutta myös päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevassa
65 §:ssä, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, vahvistettuja lisärajoituksia niille määrille
ja ajanjaksoille, jotka eivät ole olennaisia tai ”vapaita”.
Niistä laitoksista, jotka kuuluvat päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 63 §:n 1 momentissa, sellaisena kuin kyseinen
liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, tarkoitettuun luetteloon ja joita ei ole hyväksytty kyseiseen kustannusten korvausjärjestelmään,
kyseisen päätöksen 64 §:n 9 momentissa, sellaisena kuin kyseinen päätös on muutettuna, säädetään, että ajojärjestyksen käyttäjä
voi ehdottaa Ternalle niiden yhdessä ennalta määrittämien määräaikojen ja yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan yhden tai useamman
tuotantoyksikön korvaamista toisilla sen omistamilla tuotantoyksiköillä.
Olennaisten laitosten omistajilla on mahdollisuus poiketa olennaisiin laitoksiin sovellettavasta säännöstöstä valitsemalla
päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevassa 65 bis §:ssä, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09,
säädetyn sopimusmahdollisuuden; ne voivat tehdä Ternan kanssa tässä pykälässä säädetyistä sopimuksista jommankumman. AEEG
hyväksyy sopimukset ennen kuin ne tehdään kyseisten omistajien kanssa. Sopimusten lausekkeiden mukaan olennaisten laitosten
omistajana oleva ajojärjestyksen käyttäjä sitoutuu antamaan Ternan käyttöön ajojärjestyspalvelumarkkinoilla määritellyt tuotantokapasiteettimäärät
tarjoamalla niitä ostettaviksi ja myytäviksi AEEG:n ennalta määrittämään hintaan Ternan maksamaa palkkiota vastaan. On sitä
paitsi todettava, että Enel on valinnut tällaisen vaihtoehtoisen mekanismin.
Pääasiassa kyseessä olevalla säännöstöllä säädetyn intervention kesto on rajoitettava siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä
sillä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi. Tästä on todettava, että koska olennaisten laitosten luettelo tarkistetaan
ja arvioidaan uudelleen vuosittain, laitokset näyttävät olevan kirjattuina siihen vain rajoitetun ajan. Laitoksen kirjaamista
luetteloon saadaan joka tapauksessa jatkaa vain siltä osin kuin kyseinen laitos luokitellaan olennaiseksi eli niin kauan kuin
ei ole olemassa muuta laitosta, joka voi kilpailevalla tavalla tarjota määrätyllä alueella ajojärjestyksen vaatimuksiin tarvittavat
resurssit.
Tästä on todettava, että asetuksen nro 185 tavoitteena on erityisesti siirtoverkon parantaminen ja sen 3 §:n 11 momentin b
kohdassa säädetään, että AEEG toteuttaa myös muita toimenpiteitä ajojärjestyspalvelumarkkinoiden tehokkuuden parantamiseksi,
kyseisten palvelujen hankintakustannusten vähentämiseen kannustamiseksi, pidempiaikaisten resurssisopimusten käyttöön ottamiseksi
ja asiakkaiden maksaman vastineen vakiinnuttamiseksi.
On lisättävä, että Italian tasavalta on korostanut, että olennaisten laitosten järjestelmää ei ole tarkoitettu luonteeltaan
pysyväksi ja että siitä voidaan luopua, kun verkkoon kohdistuvilla keskipitkän ja pitkän aikavälin rakenteellisilla interventioilla,
joita on jo toteutettu kriittisimmillä alueilla, kuten Sisiliassa ja Sardiniassa, tai joista kansallinen lainsäätäjä on säätänyt,
on parannettu ajojärjestyspalvelujen hallinnoinnin tehokkuutta vähentämällä näiden laitosten paikallisten markkinavoimien
keskittymistä.
Lopuksi on todettava, kuten ilmenee päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 63 §:n 2 momentin b kohdasta, sellaisena kuin
kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, että olennaisten laitosten järjestelmään on voitu sisällyttää erityisesti
yhden ajojärjestyspalvelun tarpeiden tyydyttämiseksi välttämättömien laitosten lisäksi tietyt laitokset, jotka ovat yleisesti
välttämättömiä ajojärjestyspalvelujen tarpeiden tyydyttämiseksi.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 70 kohdassa, nämä viimeksi mainitut laitokset voivat olla tarpeellisia
taloudelliselta kannalta, koska niiden omistajat ovat niiden ansiosta määräävässä markkina-asemassa, jonka vuoksi ne voivat
valvoa sähkön hintaa, mukaan lukien ajojärjestyspalveluista maksettua hintaa.
Tässä tilanteessa pääasiassa kyseessä oleva säännöstö ei näytä ylittävän sitä, mikä on tarpeen sillä tavoiteltujen päämäärien
saavuttamiseksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava, että tämä pitää paikkansa.

Direktiivin 2003/54 3 artiklan 2 kohdassa ja 11 artiklan 2 ja 6 kohdassa säädettyjen muiden edellytysten noudattaminen
Kuten tämän tuomion 48 kohdasta jo ilmenee, on vielä tarkistettava, ovatko Ternalle ja olennaisia laitoksia omistaville toimijoille
asetetut ajojärjestystä koskevat julkisen palvelun velvoitteet objektiivisia, selkeästi määriteltyjä, avoimia, julkaistuja
ja todennettavissa.
Tältä osin on todettava, että päätöksessä nro 111/06, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä nro 52/09, asetuksen nro
185 3 §:n 11 momentissa sekä verkon siirtoa, ajojärjestystä, kehittämistä ja turvallisuutta koskevassa koodeksissa (Codice
di trasmissione, dispacciamento, sviluppo e sicurezza della rete) täsmennetään ne edellytykset ja kriteerit, joiden mukaan
Terna luokittelee laitoksen tai laitosryhmittymän olennaiseksi. Päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevassa 63 §:ssä, sellaisena
kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, säädetään myös, että Terna vahvistaa ja julkaisee vuosittain luettelon
kyseisistä laitoksista. Kuten asiakirja-aineistosta ilmenee, nämä kriteerit selvitetään teknisessä kertomuksessa, jossa selitetään
päätöksen nro 52/09 sisältö, ja ne esitellään yksityiskohtaisesti kyseisen koodeksin 4 luvussa.
Kyseisen 63 §:n 9 momentissa säädetään erityisesti, että Ternalla on velvollisuus antaa AEEG:lle ja ajojärjestyksen käyttäjille
niillä olevien olennaisten laitosten osalta ensinnäkin kertomus, jossa ilmoitetaan syyt, joiden perusteella kyseisen ryhmittymän
tuotantolaitokset on kirjattu luetteloon, toiseksi ne vuotuiset ajanjaksot ja olosuhteet, joissa Terna katsoo, että kukin
näistä laitoksista osoittautuu välttämättömäksi verkon varmuudelle, ja täsmentää, mistä laitoksista on kyse, kolmanneksi toiminnan
pääasialliset parametrit ja seuraavan kalenterivuoden ajanjaksot, joiden kuluessa kyseiset parametrit on tarkistettava Ternan
laatimien ennusteiden perusteella, ja neljänneksi arvio tuotantolaitosten ja ryhmittymään kuuluvien muiden laitosten todennäköisestä
käytöstä niinä ajanjaksoina, joiden kuluessa nämä voivat osoittautua välttämättömiksi sähköverkon käyttövarmuuden kannalta;
tämä arvio lasketaan mahdollisissa määrin erikseen kullekin kyseessä olevalle parametrille.
Näiden tietojen perusteella ajojärjestyksen käyttäjä ilmoittaa Ternalle vähintään 12 tuntia ennen spot-markkinoilla esitettäviä
tarjouksia koskevan määräajan päättymistä, miltä huippukuorman tasaamisen kannalta olennaisiin laitoksiin kuuluvilta yksiköiltä
edellytetään tarjousvelvoitteen täyttämistä.
Ajojärjestyksen käyttäjien velvoitteet vahvistetaan päätöksen nro 111/06 liitteessä A olevan 63 §:n 7 momentissa ja 64 §:n
1–10 momentissa, sellaisena kuin kyseinen liite on muutettuna päätöksellä nro 52/09, joissa määritetään tarjousten esittämistä
koskevat ehdot.
Olennaisten laitosten järjestelmä ei ole luonteeltaan syrjivä, niin kuin Enel väittää. Tätä järjestelmää sovelletaan erotuksetta
kaikkiin toimijoihin, jotka tiettynä ajanjaksona omistavat yhden tai useampia laitoksia, jotka objektiivisten teknisten kriteerien
mukaan voivat osoittautua olennaisiksi ajojärjestyspalvelujen sähköntarpeiden tyydyttämiseksi.
Siitä vaatimuksesta, jonka mukaan ajojärjestys on suoritettava ottaen huomioon sähkön taloudellinen arvojärjestys, asiakirja-aineistosta
ei ilmene, ettei Terna valitse edeltävän päivän markkinoilla ja saman päivän markkinoilla esitettyjä myyntitarjouksia niin
sanotun taloudellisen ansion kriteerin perusteella aloittamalla alhaisimmasta tarjouksesta ja jatkamalla suuruusjärjestyksessä.
Lopuksi siitä vaatimuksesta, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevan säännöstön on oltava todennettavissa, on todettava, että
päätös nro 52/09 on hallinnollinen päätös ja se voidaan sellaisena riitauttaa tuomioistuimissa, kuten Terna on todennut vastauksena
istunnossa esitettyyn kysymykseen. Tästä on todettava, että pääasian riitakysymys koskee kyseisestä päätöksestä nostettua
kannetta.
Edellä todetusta johtuu, että esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2003/54 ja erityisesti sen 3 artiklan
2 kohtaa ja 11 artiklan 2 ja 6 kohtaa on tulkittava niin, ettei niiden kanssa ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan
kaltainen kansallinen säännöstö, jolla loppukuluttajien edun ja sähköverkon varmuuden nimissä sähkön hinnan pienentämiseksi
asetetaan toimijoille, jotka omistavat laitoksia tai laitosryhmittymiä, joita pidetään kansallisen sääntelyviranomaisen määrittelemien
kriteerien mukaan olennaisina ajojärjestyspalvelujen sähkönkysynnän tarpeiden tyydyttämiseksi, velvollisuus esittää tarjouksia
kansallisilla sähkömarkkinoilla tämän viranomaisen ennalta vahvistamin ehdoin, jos tämä säännöstö ei ylitä sitä, mikä on välttämätöntä
sillä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, täyttyykö tämä
edellytys pääasiassa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 96/92/EY kumoamisesta 26.6.2003 annettua Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiiviä 2003/54/EY ja erityisesti sen 3 artiklan 2 kohtaa ja 11 artiklan 2 ja 6 kohtaa on tulkittava niin,
ettei niiden kanssa ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö, jolla loppukuluttajien edun
ja sähköverkon varmuuden nimissä sähkön hinnan pienentämiseksi asetetaan toimijoille, jotka omistavat laitoksia tai laitosryhmittymiä,
joita pidetään kansallisen sääntelyviranomaisen määrittelemien kriteerien mukaan olennaisina ajojärjestyspalvelujen sähkönkysynnän
tarpeiden tyydyttämiseksi, velvollisuus esittää tarjouksia kansallisilla sähkömarkkinoilla tämän viranomaisen ennalta vahvistamin
ehdoin, jos tämä säännöstö ei ylitä sitä, mikä on välttämätöntä sillä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi. Ennakkoratkaisua
pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, täyttyykö tämä edellytys pääasiassa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.