CELEX: 62013CJ0400
Преюдициално запитване
Пространство на свобода, сигурност и правосъдие
Сътрудничество по граждански дела
Регламент № 4/2009
Член 3
Компетентност за разглеждане на иск относно задължение за издръжка по отношение на лице, което живее в друга държава членка
Национална правна уредба, която въвежда централизация на компетентността

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, букви а) и б) от Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (
ОВ L 7, стр. 1
и поправки в
ОВ L 131, 2011 г., стр. 26
,
ОВ L 8, 2013 г., стр. 19
и
ОВ L 281, 2013 г., стр. 29
).
Запитванията са отправени в рамките на два спора, съответно между г-ца Sanders, ненавършило пълнолетие лице, представлявана от майка си, г‑жа Sanders, и г‑н Verhaegen, неин баща, и между г‑жа Huber и нейния съпруг г‑н Huber, с когото живеят разделени, по повод на задължения за издръжка.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 4, 9, 11, 15, 23, 44 и 45 от Регламент № 4/2009 гласят следното:
„(4)
На заседанието си в Тампере от 15 и 16 октомври 1999 г. Европейският съвет прикани Съвета и Комисията да създадат специални общи процесуални правила с цел да се опрости и ускори разрешаването на трансграничните спорове, свързани, inter alia, със задължения за издръжка. Освен това той призова за премахване на междинните мерки, необходими за признаването и изпълнението в замолената държава на решение, постановено в друга държава членка, по-специално на решение относно задължение за издръжка.
[…]
(9)
Взискател на издръжка следва да може да получи лесно в една държава членка решение, което автоматично ще бъде изпълняемо в друга държава членка, без никакви други формалности.
[…]
(11)
Приложното поле на настоящия регламент следва да включва всички задължения за издръжка, произтичащи от семейни, родствени, брачни отношения или отношения по сватовство, за да се гарантира равното третиране на всички взискатели по вземания за издръжка. За целите на настоящия регламент понятието „задължение за издръжка“ следва да се тълкува самостоятелно.
[…]
(15)
За да се защитят интересите на взискателите по вземания за издръжка и да се улесни доброто упражняване на правосъдие в Европейския съюз, следва да бъдат адаптирани правилата относно компетентността, произтичащи от Регламент (ЕО) № 44/2001. Обстоятелството, при което ответник има обичайно местопребиваване в трета държава, не следва повече да изключва прилагането на правилата на Общността относно компетентността и повече не следва да се предвижда позоваване на националните норми относно компетентността. Следователно в настоящия регламент следва да се определи в какви случаи съд в държава членка може да упражнява субсидиарна компетентност.
[…]
(23)
За да се ограничат разходите за производства, предвидени от настоящия регламент, би било полезно да [се] използват, в рамките на възможното, модерните комуникационни технологии, най-вече при изслушването на страните.
[…]
(44)
Настоящият регламент следва да измени Регламент (ЕО) № 44/2001, като замени неговите разпоредби, приложими за задълженията за издръжка. При спазване на преходните разпоредби на настоящия регламент, за въпросите, свързани със задължения за издръжка, държавите членки следва да прилагат разпоредбите на настоящия регламент относно компетентността, признаването, изпълнителната сила и изпълнението на решенията и правната помощ на мястото на Регламент (ЕО) № 44/2001, считано от датата на прилагане на настоящия регламент.
(45)
Тъй като целите на настоящия регламент, а именно създаването на серия от мерки, позволяващи събирането на вземания за издръжка при трансгранични случаи и съответно улесняване на свободното движение на хора в Европейския съюз, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки и следователно, поради мащаба и последиците на настоящия регламент, могат да бъдат по-добре постигнати на общностно равнище, Общността може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член [5 ДФЕС]. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящият регламент не надхвърля необходимото за постигане на тези цели“.
Член 1, параграф 1 от Регламент № 4/2009 гласи:
„Настоящият регламент се прилага към задълженията за издръжка, произтичащи от семейни, родствени, брачни отношения или отношения по сватовство“.
Член 3 от този регламент предвижда:
„Компетентни по искове за задължения за издръжка в държавите членки са:
а)
съдът по обичайно местопребиваване на ответника, или
б)
съдът по обичайно местопребиваване на взискателя, […]“.
Членове 4 и 5 от посочения регламент се отнасят съответно до избора на съд и до компетентност, основана на явяване на ответника.
Член 5 от Регламент № 44/2001 гласи:
„Срещу лице, което има местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в друга държава членка:
[…]
2)
по делата за издръжка — в съдилищата на мястото, където получаващият издръжка има местоживеене или обичайно пребиваване, или ако делото е свързано с производство относно гражданското състояние на лице — в съда, който съобразно своето право е компетентен да разглежда такова производство, освен ако тази компетентност се основава единствено на гражданството на една от страните;
[…]“.
Германското право
Член 28 от Закона за предявяването на права на издръжка в отношенията с чужди държави (Auslandsunterhaltsgesetz) от 23 май 2011 г. (BGBl. 2011 I, стр. 898, наричан по-нататък „AUG“), озаглавен „Централизация на компетентността; нормативни правомощия“, гласи:
„1)   Ако обичайното местопребиваване на някоя от страните не е в Германия, по исковете за издръжка по член 3, букви а) и б) от Регламент […] № 4/2009 компетентен е единствено Amtsgericht [районният съд] по седалището на съответния Oberlandesgericht [върховен областен съд], в чийто съдебен район ответникът или взискателят обичайно пребивава.
За района на Kammergericht (Берлин) компетентен е Amtsgericht Pankow-Weißensee.
2)   Правителствата на провинциите могат да прехвърлят тази компетентност с подзаконов нормативен акт на друг Amtsgericht от района на Oberlandesgericht или, когато в съответната провинция има няколко Oberlandesgerichte, на един Amtsgericht за районите на всички Oberlandesgerichte или на някои от тях. Правителствата на провинциите могат да делегират с подзаконов нормативен акт правомощията си в тази област на Landesjustizverwaltungen [съдебни администрации]“.
Спорове по главните производства и преюдициални въпроси
Дело C‑400/13
Ищцата в главното производство, която обичайно пребивава в Метман (Германия), иска издръжка от своя баща, г‑н Verhaegen, който пребивава в Белгия, с иск, предявен на 29 май 2013 г. пред районния съд по своето местоживеене, а именно Amtsgericht Mettmann. След като изслушва страните, Аmtsgericht Mettmann препраща делото на Amtsgericht Düsseldorf на основание член 28, алинея 1 от AUG.
Amtsgericht Düsseldorf приема, че съгласно член 3, буква б) от Регламент № 4/2009 той няма компетентност да разгледа спора. Според тази юрисдикция компетентен е съдът по мястото, в което ищецът обичайно пребивава, в случая Amtsgericht Mettmann.
Запитващата юрисдикция изразява съмнения по-специално относно правилото за „централизация на компетентността“, предвидено в член 28 от AUG, когато става въпрос за производства по дела за издръжка. По-конкретно тази централизация на компетентността водела до лишаване на децата, които пребивават в Германия, от възможността производството да бъде водено в компетентната юрисдикция по обичайното им местопребиваване.
При тези обстоятелства Amtsgericht Düsseldorf решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Член 28, алинея 1 от AUG нарушава ли член 3, букви а) и б) от Регламент № 4/2009?“.
Дело C‑408/13
Г‑жа Huber живее в Кел (Германия) и иска от своя съпруг, който живее в Барбадос, да ѝ изплаща издръжка вследствие на фактическата им раздяла. Тя предявява своето искане пред районния съд по местоживеенето си, а именно Amtsgericht Kehl. Последният препраща делото на Amtsgericht Karlsruhe на основание на член 28, параграф 1 от AUG с мотива, че последната юрисдикция е компетентна, тъй като обичайното местопребиваване на ищцата е в района на Oberlandesgericht Karlsruhe (върховен областен съд на Карлсруе).
Запитващата юрисдикция също изразява съмнения относно съвместимостта на член 28, алинея 1 от AUG с член 3, букви а) и б) от Регламент № 4/2009.
Тази юрисдикция счита, че по силата на принципа на предимство на правото на Съюза Регламент № 4/2009 напълно изключва прилагането на националните правила за компетентност. Доколкото член 3, букви а) и б) от този регламент действително урежда и международната, и местната подсъдност, държавите членки не можели да приемат правила относно компетентността, които се отклоняват от установените в този регламент.
Според Amtsgericht Karlsruhe посочената национална разпоредба усложнява значително производствата по международни искове за издръжка в противоречие с целта на Регламент № 4/2009, тъй като взискателите по вземания за издръжка ще трябва да предявяват исканията си пред юрисдикция, различна от тази по тяхното местоживеене, което ще доведе до загуба на време. Освен това тази друга юрисдикция не разполагала с релевантни данни относно местното икономическо положение на взискателя, за да определи какви са нуждите от издръжка на последния, нито относно възможностите на длъжника да я плаща.
Запитващата юрисдикция посочва освен това волята на страните да предоставят компетентност на съда по местопребиваване на ищеца в главното производство, а именно Amtsgericht Kehl, било чрез избор на съд, било чрез явяването на ответника.
При тези условия Amtsgericht Karlsruhe решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Съвместим ли е с член 3, букви а) и б) от Регламент № 4/2009 член 28, алинея 1, първо изречение от AUG, съгласно който, ако обичайното местопребиваване на някоя от страните не е в Германия, по исковете за издръжка по член 3, букви а) и б) от Регламент № 4/2009 компетентен е единствено Amtsgericht по седалището на съответния Oberlandesgericht, в чийто съдебен район ответникът или взискателят обичайно пребивава?“.
С определение на председателя на Съда от 25 юли 2013 г. дела C‑400/13 и C‑408/13 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение.
По преюдициалните въпроси
С оглед на обстоятелствата, посочени в точка 17 от настоящото решение, Amtsgericht Karlsruhe излага предположение за евентуална несъвместимост на германския закон с членове 4 и 5 от Регламент № 4/2009. Трябва да се отбележи обаче, както изтъква Европейската комисия, че посочената юрисдикция отправя запитване до Съда само по отношение на обхвата на член 3 от този регламент.
Следва да се добави, че от преюдициалните запитвания ясно личи, че споровете в главните производства се отнасят само до случая, в който взискателят по вземането за издръжка предявява иск срещу длъжника пред юрисдикцията по обичайното си местопребиваване. Ето защо следва да се отговори на въпросите, поставени от запитващите юрисдикции, само с оглед на член 3, буква б) от посочения регламент.
Със своите въпроси запитващите юрисдикции искат по същество да се установи дали член 3, буква б) от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главните производства, която въвежда централизация на правораздавателната компетентност в областта на трансграничните задължения за издръжка в полза на първоинстанционен съд, в чийто район се намира апелативният съд.
В самото начало следва да се поясни, както отбелязва генералният адвокат в точка 33 от своето заключение, че доколкото разпоредбите на Регламент № 4/2009 за правилата относно компетентността заместват тези на Регламент № 44/2001, практиката на Съда, която се отнася до разпоредбите относно компетентността по дела във връзка със задължения за издръжка, съдържащи се в Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 299, 1972 г., стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3, наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“), както и в Регламент № 44/2001, който е продължение на Брюкселската конвенция, остава релевантна за анализа на съответните разпоредби на Регламент № 4/2009.
Следва също така да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика разпоредбите относно компетентността трябва да се тълкуват самостоятелно, от една страна, в зависимост от целите и от системата на посочения регламент, и от друга страна, в зависимост от основните принципи, които произтичат от съвкупността от националните правни системи (вж. по аналогия решения Cartier parfums-lunettes и Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13,
EU:C:2014:109
, т. 32 и цитираната съдебна практика, както и flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13,
EU:C:2014:2319
, т. 24 и цитираната съдебна практика).
В този контекст член 3, буква б) от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в светлината на неговите цели и текст, като и с оглед на системата, в която се вписва.
В това отношение, на първо място, съгласно съображение 45 от Регламент № 4/2009 той има за цел да се създаде серия от мерки, позволяващи събирането на вземания за издръжка при трансгранични случаи и съответно да улесни свободното движение на хора в рамките на Съюза. Съгласно съображение 9 от този регламент взискател на издръжка следва да може да получи лесно в една държава членка решение, което автоматично ще бъде изпълняемо в друга държава членка, без никакви други формалности.
На второ място, съображение 15 от посочения регламент гласи, че предвидените в Регламент № 44/2001 правила относно компетентността трябва да се адаптират, за да се защитят интересите на взискателите по вземания за издръжка и за да се улесни доброто правораздаване в рамките на Съюза.
По отношение на правилата за компетентността при трансграничните спорове за издръжка Съдът вече е имал възможност да поясни в контекста на член 5 от Брюкселската конвенция, че дерогацията на правилата за компетентността в областта на издръжките има за цел да се предостави особена защита на търсещото издръжка лице, което е считано за най-слабата страна в това производство (вж. в този смисъл решения Farrell, C‑295/95,
EU:C:1997:168
, т. 19 и Blijdenstein, C‑433/01,
EU:C:2004:21
, т. 29 и 30). В това отношение правилата за компетентност, предвидени в Регламент № 4/2009, целят, подобно на тези, които са установени в посочения член 5, параграф 2, да гарантират близост между взискателя и сезираната юрисдикция, както впрочем посочва генералният адвокат в точка 49 от своето заключение.
Следва също така да се подчертае, както посочва генералният адвокат в точка 69 от своето заключение, че целта за добро правораздаване трябва да се разбира не само в смисъл на възможно най-добра организация на правораздаването, но и да се разглежда от гледна точка на интереса на страните, независимо дали става въпрос за ищеца или за ответника, на които следва да се осигури по-специално по-лесен достъп до правосъдие и предвидимост по отношение на правилата за компетентността.
Член 3, буква б) от Регламент № 4/2009 определя критерия, който позволява да се установи коя юрисдикция е компетентна да разгледа трансгранични спорове относно задължения за издръжка, а именно „обичайно местопребиваване на взискателя“. Тази разпоредба, която определя както международната, така и местната подсъдност, има за цел да уеднакви правилата за определяне на подсъдността (вж. в този смисъл по аналогия решение Color Drack, C‑386/05,
EU:C:2007:262
, т. 30).
В писмените си становища, представени на Съда, германското правителство и Комисията подчертават, че макар член 3, буква б) от Регламент № 4/2009 да определя международната и местната подсъдност на юрисдикциите, които са компетентни да се произнесат по трансграничните спорове за задължения за издръжка, все пак държавите членки следва да определят в рамките на своята организация на правораздаването конкретната юрисдикция, която е компетентна да се произнесе по тези спорове, както и съдебните райони на юрисдикциите по обичайното местопребиваване на взискателя по смисъла на член 3, буква б) от Регламент № 4/2009.
В това отношение следва да се установи, че макар правилата за определяне на подсъдността да са хармонизирани посредством определянето на общи критерии за привръзка, определянето на компетентната юрисдикция остава от компетентността на държавите членки (вж. в този смисъл решения Mulox IBC, C‑125/92,
EU:C:1993:306
, т. 25 и GIE Groupe Concorde и др., C‑440/97,
EU:C:1999:456
, т. 31), при условие че съответното национално законодателство не застрашава постигането на целите на Регламент № 4/2009, нито премахва неговото полезно действие (вж. в този смисъл по-специално решения Zuid-Chemie, C‑189/08,
EU:C:2009:475
, т. 30 и C., C‑92/12 PPU,
EU:C:2012:255
точка 79).
В настоящия случай следва да се провери, на първо място, дали в производствата, които имат за предмет издръжка, централизация на компетентността като разглежданата в главните производства води до това, че живеещите в Германия лица губят предимството, предоставено им с Регламент № 4/2009, а именно производството да може да бъде водено в компетентния съд по обичайното им местопребиваване.
В това отношение, както е пояснено на страница 25 от Доклада за Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (
ОВ С 59, 1979 г., стр. 1
), изготвен от г‑н Jenard, „съдът по местожителството на взискателя по вземането за издръжка най-добре може да прецени дали последният се нуждае от издръжка и в какъв размер“. [неофициален превод]
Следва да се поясни, че изпълнението на целите, припомнени в точки 28 и 29 от настоящото решение, не предполага задължение за държавите членки да установят компетентни юрисдикции във всяко едно място.
Необходимо е обаче измежду юрисдикциите, определени за разглеждането на спорове в областта на издръжките, компетентна да е тази юрисдикция, която се намира в особено тясна връзка с обичайното местопребиваване на взискателя по вземането за издръжка.
В това отношение Комисията подчертава, че Регламент № 4/2009 ограничава свободата на държавите членки, що се отнася до определянето на компетентна юрисдикция, доколкото трябва да е налице местна подсъдност, свързана с обичайното местопребиваване на взискателите. Следователно определянето на компетентната юрисдикция трябва да се основава на разумна връзка между последната и обичайното местопребиваване на взискателя в рамките на организацията на правораздаването в съответната държава членка.
В настоящия случай компетентната юрисдикция съгласно член 28 от AUG е Amtsgericht, в чийто район се намира местно компетентният Oberlandesgericht, пред който ищецът евентуално ще трябва да се яви в рамките на въззивно производство.
Следователно, доколкото посочва като съд по обичайното местопребиваване на взискателя по смисъла на член 3, буква б) от Регламент № 4/2009 юрисдикция, чийто район може да не съответства на този на съда, който е компетентен за вътрешните спорове със същия предмет, посочената национална разпоредба не допринася непременно за изпълнението на целта за близост.
Макар близостта между компетентната юрисдикция и взискателя по вземането за издръжка да е сред целите, преследвани с член 3, буква б) от Регламент № 4/2009, тя обаче не е единствената цел на този регламент, както бе припомнено в точки 26—29 от настоящото решение.
Ето защо следва да се провери, на второ място, дали национална правна уредба, като разглежданата в главните производства, може да застраши изпълнението на целта, преследвана с Регламент № 4/2009, а именно да се улесни във възможно най-голяма степен производствата по международни искове за издръжка, доколкото тази правна уредба може да доведе до значително усложняване на производствата поради допълнителна загуба на време за страните, която не е незначителна.
Германското правителство и Комисията твърдят, че централизация на компетентността по въпросите за издръжките, като разглежданата в главните производства, има положително въздействие върху организацията на правосъдието, тъй като дава достъп до специализиран съд, който следователно има по-голям опит в този вид спорове, които според тях често са много сложни от фактическа и правна страна.
В това отношение е важно да се отбележи, от една страна, че макар различните райони на юрисдикциите, които са компетентни в областта на издръжките, да предполагат, че в някои случаи взискателят по вземането за издръжка може да измине по-голямо разстояние, когато спорът е трансграничен, това невинаги е така. Сезирането на дадена юрисдикция не предполага систематично пътуване на страните във всички стадии на производството. С оглед на това и както пояснява съображение 23 от Регламент № 4/2009, за да се ограничат разходите за производства, предвидени от този регламент, следва по-специално да се използват, в рамките на възможното, модерните комуникационни технологии, най-вече при изслушването на страните по спора, като чрез тези процесуални средства може да се избегне пътуването на страните.
От друга страна, правило за компетентност, като разглежданото в главните производства, може да изпълни едновременно целите, припомнени в точки 26—29 от настоящото решение, а именно въвеждане на мерки, позволяващи събирането на вземания за издръжка при трансгранични случаи, защита на интересите на взискателите по вземания за издръжка и улесняване на доброто правораздаване.
Всъщност централизация на компетентността, като разглежданата в главните производства, допринася за придобиването на специален опит, което може да подобри ефикасността при събирането на издръжки, като същевременно гарантира добра организация на правораздаването и зачита интересите на страните по спора.
Не може да се изключи обаче възможността подобна централизация на компетентността да ограничи ефективното събиране на издръжките при трансграничните случаи, поради което е необходимо запитващите юрисдикции да проверят какво е конкретното положение в съответната държава членка.
От всички гореизложени съображения следва, че член 3, буква б) от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главните производства, която въвежда централизация на правораздавателната компетентност в областта на трансграничните задължения за издръжка в полза на първоинстанционен съд, в чийто район се намира апелативният съд, освен ако това правило допринася за изпълнението на целта за добра организация на правораздаването и защитава интересите на взискателите по вземания за издръжки, като същевременно улеснява ефективното събиране на тези издръжки, което обаче запитващите юрисдикции трябва да проверят.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главните производства настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Член 3, буква б) от Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главните производства, която въвежда централизация на правораздавателната компетентност в областта на трансграничните задължения за издръжка в полза на първоинстанционен съд, в чийто район се намира апелативният съд, освен ако това правило допринася за изпълнението на целта за добра организация на правораздаването и защитава интересите на взискателите по вземания за издръжки, като същевременно улеснява ефективното събиране на тези издръжки, което обаче запитващите юрисдикции трябва да проверят.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.