CELEX: 62010CJ0110
Muutoksenhaku
Kilpailu
Soodan yhteisön markkinat
Kartelli tai muu yhteistoimintajärjestely
Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen
Oikeus tutustua asiakirjoihin
Yrityksen kuuleminen

Solvay SA (jäljempänä Solvay) vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen asiassa
T-58/01, Solvay vastaan komissio, 17.12.2009 antaman tuomion (Kok., s. II-4781; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla
unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Solvayn kanteen, jossa se vaati EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä
(asia COMP/33.133 – B: kalsinoitu sooda – Solvay, CFK) 13.12.2000 tehdyn komission päätöksen 2003/5/EY (EYVL 2003, L 10, s.
1; jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista ja toissijaisesti sille määrätyn sakon kumoamista tai alentamista.

Asian tausta
Solvay on suuri kemian alan yritys. Sen perustaja Ernest Solvay kehitti menetelmän, jolla tuotetaan synteettisesti soodaa,
jota pääasiallisesti käytetään lasin valmistuksessa. Soodaa käytetään myös kemianteollisuudessa puhdistusaineiden valmistukseen
ja metallurgiassa.
Solvay myönsi vuoden 1870 tienoilla valmistuslisenssin Brunner, Mond & Co:lle, joka on yksi yhtiöistä, jotka alun perin muodostivat
Imperial Chemical Industriesin (jäljempänä ICI). Solvay sekä Brunner, Mond & Co. jakoivat vaikutusalueensa (”Alkali-kartelli”)
siten, että Solvay toimi Euroopan mantereella, kun taas Brunner, Mond & Co. Brittein saarilla, Brittiläisessä kansainyhteisössä
ja muissa Afrikan, Aasian ja Etelä-Amerikan maissa. Alkuperäistä sopimusta jatkettiin useaan otteeseen, muun muassa vuonna
1945.
1980-luvun lopussa Solvay oli suurin soodan tuottaja sekä Euroopan yhteisössä, jossa sillä oli 60 prosentin osuus markkinoista,
että maailmanlaajuisesti. ICI oli toiseksi suurin tuottaja. Niitä seuraavina oli neljä pientä tuottajaa eli Rhône-Poulenc,
Akzo, Matthes & Weber sekä Chemische Fabrik Kalk (jäljempänä CFK).
Luonnonsoodaa louhittiin Yhdysvalloissa. Sen tuotantokustannukset olivat alhaisemmat kuin synteettisen soodan, mutta lisäksi
tulivat kuljetuskustannukset. Polkumyynnin vastaiset toimenpiteet suojasivat yhteisön yrityksiä joitakin vuosia, mutta kyseiset
toimenpiteet joutuivat uudelleentarkastelun kohteeksi, kun Euroopan yhteisöjen komissio aloitti riidanalaiset menettelyt.
Oli mahdollista, että polkumyyntiä ei ollut enää näytetty toteen.
Itä-Euroopan maiden tuottajat olivat myös kilpailijoita, mutta ne tuottivat vain vähäisiä soodamääriä. Tuonti näistä maista
oli myös polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden kohteena.
Yhteisön markkinoilla oli todettavissa vaikutusalueiden jakaminen Solvayn ja ICI:n välillä sekä kansallisten markkinoiden
eristäminen, johon liittyivät merkittävät hintaerot.
Koska komissio epäili, että yhteisön tuottajayhtiöt olivat tehneet keskenään sopimuksia, se teki vuoden 1989 alussa tarkastuksia
suurimpien soodantuottajien luona ja vaati jäljennöksiä useista asiakirjoista. Tarkastuksia täydensivät tietopyynnöt.
Komissio lähetti 13.3.1990 Solvaylle, ICI:lle ja CFK:lle yhteisen väitetiedoksiannon. Kilpailusääntöjen rikkomiset, joista
yrityksiä arvosteltiin, muodostuivat sitä, että
–        Solvay ja ICI olivat rikkoneet ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklaa (josta on tullut EY:n perustamissopimuksen 85 artikla,
josta puolestaan on tullut EY 81 artikla)
–        Solvay ja CFK olivat rikkoneet perustamissopimuksen 85 artiklaa
–        Solvay oli rikkonut ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklaa (josta on tullut EY:n perustamissopimuksen 86 artikla, josta puolestaan
on tullut EY 82 artikla)
–        ICI oli rikkonut perustamissopimuksen 86 artiklaa.
Komissio ei toimittanut kullekin epäilyksen kohteena olevalle yritykselle kaikkia asiakirjoja vaan ainoastaan siihen rikkomiseen
liittyvät asiakirjat, josta sitä arvosteltiin. Myöskään useita asiakirjoja tai niihin sisältyviä tekstikappaleita ei lähetetty
asianomaisille yrityksille luottamuksellisuussyistä.
Kyseiset yritykset kutsuttiin kuultaviksi. Näyttää siltä, ettei Solvay halunnut osallistua kuulemistilaisuuksiin.
Komissio teki 19.12.1990 seuraavat neljä päätöstä:
–        [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – A: kalsinoitu sooda – Solvay, ICI) tehdyn päätöksen 91/297/ETY (EYVL
1991, L 152, s. 1), jossa se arvosteli Solvayta ja ICI:tä pääasiallisesti siitä, että kyseiset yritykset olivat jatkaneet
soodan markkinoiden jakamista huolimatta siitä, että ne olivat vakuuttaneet, että vuonna 1945 tehtyä sopimusta ei enää sovellettu,
ja jossa komissio osoittaakseen, että yritysten menettelyt eivät olleet itsenäisiä (ns. samansuuntaiset menettelyt), nojautui
erityisesti siihen, että tietyissä olosuhteissa Solvay teki toimituksia ICI:n nimissä, ja siihen, että näiden kahden yrityksen
välinen yhteydenpito oli tiivistä
–        [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – B: kalsinoitu sooda – Solvay, CFK) tehdyn päätöksen 91/298/ETY (EYVL
1991, L 152, s. 16), jossa se arvosteli Solvayta ja CFK:ta siitä, että nämä olivat tehneet hintoja koskevan sopimuksen, jonka
vastineeksi CFK sai takeet vuosittain tarkistettavasta vähimmäismyyntimäärästä
–        [EY 82] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – C: kalsinoitu sooda – Solvay) tehdyn päätöksen 91/299/ETY (EYVL 1991,
L 152, s. 21), jossa se arvosteli Solvayta siitä, että tämä oli käyttänyt väärin määräävää asemaansa soveltamalla suurimpiin
asiakkaisiinsa uskollisuusalennuksiin ja lisäostoihin liittyviin alennuksiin perustuvaa järjestelmää, joiden tarkoituksena
oli asiakkaiden sitominen Solvayhin koko soodatarpeensa osalta ja kilpailijoiden poissulkeminen
–        [EY 82] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – D: kalsinoitu sooda – ICI) tehdyn päätöksen 91/300/ETY (EYVL 1991, L
152, s. 40), jossa se arvosteli ICI:tä samankaltaisesta menettelystä.
Nämä neljä päätöstä riitautettiin yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Solvay vaati päätösten 91/297 (asia
T-30/91), 91/928 (asia T-31/91) ja 91/299 (asia T-32/91) kumoamista. ICI vaati päätösten 91/297 (asia T-36/91) ja 91/300 (asia
T-37/91) kumoamista. CFK sen sijaan maksoi sille päätöksessä 91/298 määrätyn sakon.
Tässä yhteydessä on syytä palauttaa mieleen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi 27.2.1992 polyvinyylikloridia
(PVC) tuottavien yritysten välistä kartellia koskevan komission päätöksen mitättömäksi sen vuoksi, ettei päätöstä ollut saatettu
sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi (yhdistetyt asiat T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89,
T-96/89, T-98/89, T-102/89 ja T-104/89, BASF v. komissio, tuomio 27.2.1992, Kok., s. II-315, Kok. Ep. XII, s. II‑1). Edellä
13 kohdassa mainituissa asioissa, joissa se oli kantajana, Solvay esitti ”täydentäviä kanteita”, joissa se esitti uuden kanneperusteen
vaatien, että päätös, jota se oli alun perin vaatinut kumottavaksi, olisi todettava mitättömäksi, ja viittasi kahteen lehtiartikkeliin,
joissa sen mukaan komissio ilmoitti, ettei se ollut saattanut ainuttakaan päätöstä todistusvoimaiseksi 25 vuoteen.
Sen jälkeen kun yhteisöjen tuomioistuin oli ratkaissut kyseisestä tuomiosta tehdyn valituksen asiassa C-137/92 P, komissio
vastaan BASF ym., 15.6.1994 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-2555, Kok. Ep. XV, s. I‑239), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
toteutti Solvayn ja ICI:n tapauksessa muita prosessinjohtotoimia, joissa se erityisesti kehotti komissiota esittämään muun
muassa valittajan riitauttaman päätöksen tekstin, sellaisena kuin se oli aikanaan saatettu todistusvoimaiseksi. Komissio vastasi,
että niin kauan kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ollut päättänyt kyseisen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisesta,
ei näin esitetyn perusteen hyväksyttävyyttä pitäisi tutkia. Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin velvoitti
25.10.1994 antamallaan määräyksellä komission esittämään edellä mainitun tekstin, tämä noudatti määräystä ja esitti kyseisen
päätöksen tekstin. Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 6.–7.12.1994
pidetyssä istunnossa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi viisi tuomiota 29.6.1995.
Päätös 91/297 kumottiin puolustautumisoikeuksien loukkauksen vuoksi asiassa T-30/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetulla
tuomiolla (Kok., s. II-1775) ja asiassa T-36/91, ICI vastaan komissio, 29.6.1995 annetulla tuomiolla (Kok., s. II-1847) siitä
syystä, että komissio ei ollut hallinnollisessa menettelyssä antanut riittävää oikeutta tutustua asiakirjoihin ja erityisesti
sellaisiin, jotka voivat olla puolustuksen kannalta hyödyllisiä. Sen toteamiseksi, että hallinnollisen menettelyn vaiheessa
tehtyä virhettä ei voida enää korjata oikeudenkäynnissä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lausui edellä mainitussa asiassa
Solvay vastaan komissio antamansa tuomion 98 kohdassa, että ”jos kantaja olisi voinut hallinnollisen menettelyn aikana käyttää
asiakirjoja, jotka olisivat saattaneet todistaa sen syyttömäksi, se olisi mahdollisesti voinut vaikuttaa komission jäsenten
kollegion harkintaan ainakin siltä osin kuin kysymys on väitetyn samansuuntaisen ja passiivisen käytöksen todistusarvosta
rikkomisen alkamisen ja näin ollen keston kannalta”. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi sekä edellä mainitussa asiassa
Solvay vastaan komissio antamassaan tuomiossa että edellä mainitussa asiassa ICI vastaan komissio antamassaan tuomiossa, että
komission olisi ainakin pitänyt toimittaa luettelo muista yrityksistä peräisin olevista asiakirjoista, jotta olisi voitu tutkia
asiakirjojen täsmällinen sisältö ja niiden hyödyllisyys puolustuksen kannalta.
Päätös 91/298 kumottiin Solvayn osalta asiassa T-31/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetulla tuomiolla (Kok., s. II-1821)
siitä syystä, ettei kyseistä komission päätöstä ollut saatettu sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi.
Päätös 91/299 kumottiin asiassa T-32/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetulla tuomiolla (Kok., s. II-1825) samasta
syystä.
Päätös 91/300 oli asiassa T-37/91, ICI vastaan komissio, 29.6.1995 annetun tuomion (Kok., s. II-1901) kohteena. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi oikeudelliset perusteet ja perustelut, jotka koskivat sitä, että muista yrityksistä peräisin
oleviin asiakirjoihin ei ollut annettu tutustua, koska nämä asiakirjat eivät olisi voineet olla valittajan puolustuksen kannalta
hyödyllisiä, sekä ne, jotka koskivat sitä, että valittajan omien asiakirjojen luetteloa ei ollut toimitettu. Se kumosi riidanalaisen
päätöksen kuitenkin sen vuoksi, ettei sitä ollut saatettu sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi.
Komissio teki edellä mainituista asiassa T-31/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetusta tuomiosta ja asiassa T-32/91,
Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetusta tuomiosta valituksen, josta annettiin 6.4.2000 tuomio yhdistetyissä asioissa
C-287/95 P ja C-288/95 P, komissio vastaan Solvay (Kok., s. I-2391). Komissio teki myös edellä mainitusta asiassa T-37/91,
komissio vastaan ICI, 29.6.1995 annetusta tuomiosta valituksen, josta annettiin 6.4.2000 tuomio asiassa C-286/95 P, komissio
vastaan ICI (Kok., s. I-2341). Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi kyseiset valitukset edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa
komissio vastaan Solvay ja asiassa komissio vastaan ICI antamissaan tuomioissa.
Komissio teki Solvayn osalta 13.12.2000 kaksi uutta päätöstä:
–        Riidanalainen päätös, joka vastaa päätöstä 91/298. Päätösten sanamuoto on pääasiallisesti sama. Riidanalaiseen päätökseen
sisältyy lisäksi menettelyn kuvaus. Sen adressaattina on Solvay, jolle komissio määrää 3 miljoonan euron suuruisen sakon.
–        EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan mukaisesta menettelystä (COMP/33.133 – C: kalsinoitu sooda – Solvay) tehty päätös 2003/6/EY
(EUVL 2003, L 10, s. 10), joka vastaa päätöstä 91/299 mutta johon sisältyy lisäksi menettelyn kuvaus. Komissio määrää tässä
päätöksessä Solvaylle 20 miljoonan euron suuruisen sakon.
Solvay nosti kanteet näistä päätöksistä. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi nämä kanteet asiassa T-57/01, Solvay vastaan
komissio, 17.12.2009 antamallaan tuomiolla (Kok., s. II-4621) ja valituksenalaisella tuomiolla.

Oikeudenkäynti unionin yleisessä tuomioistuimessa
Koska valittaja oli esittänyt perusteen, jonka mukaan sille ei ollut annettu tilaisuutta tutustua asiakirja-aineistoon, unionin
yleinen tuomioistuin kehotti 19.12.2003 komissiota esittämään yksityiskohtaisen luettelon kaikista asiakirjoista, joista asiakirja-aineisto
muodostuu. Pyydettyään lisäaikaa komissio toimitti ensin yhden ja sitten toisen luettelon. Solvay pyysi saada tutustua eräisiin
asiakirjoihin. Tässä selvittämisvaiheessa komissio myönsi kadottaneensa joitakin kansioita ja totesi, että se ei voinut laatia
luetteloa niihin sisältyvistä asiakirjoista, koska myöskään näiden kansioiden sisällysluetteloita ei voitu löytää. Valittaja
esitti 15.7.2005 ja komissio 17.11.2005 kirjalliset huomautuksensa valittajan saamien asiakirjojen hyödyllisyydestä tämän
puolustuksen kannalta. Asianosaisille esitettiin vielä kysymyksiä vuonna 2008. Istunto pidettiin 26.6.2008.

Valituksenalainen tuomio

Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevien vaatimusten tueksi esitetyt perustelut
Valittaja esitti neljä kanneperustetta, jotka on jaettu useita väitteitä sisältäviin osiin.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koski ajan kulumista
–       Vanhentumista koskevien sääntöjen virheellinen soveltaminen
Solvay väitti, että vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä
ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 26.11.1974 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2988/74 (EYVL
L 319, s. 1) mukaisesti laskettu vanhentumisaika ei pysähdy valitusmenettelyn ajaksi. Sen mukaan komission oli mahdollista
tehdä uusi päätös välittömästi edellä mainitussa asiassa T-31/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetun tuomion julistamisen
jälkeen. Komissio otti riskin tehdessään valituksen, etenkin kun se oli tietoinen edellä mainitussa asiassa komissio vastaan
BASF ym. annetusta tuomiosta, jossa yhteisöjen tuomioistuin oli esittänyt kantansa toimien todistusvoimaiseksi saattamisesta.
Unionin yleinen tuomioistuin viittasi yhdistetyissä asioissa C-238/99 P, C‑244/99 P, C-245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99
P ja C‑254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, 15.10.2002 annettuun tuomioon, joka koskee niin sanottua
toista PVC-päätöstä, ja totesi valituksenalaisessa tuomiossa, että vanhentumisaika pysähtyy ajaksi, jonka valitus on vireillä
unionin tuomioistuimessa (78–90 kohta). Se toi esiin Solvayn ehdottamaan ratkaisuun liittyvät käytännön vaikeudet eli kahden
päätöksen yhtäaikaisen olemassaolon siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin hyväksyisi komission valituksen.
–       Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaaminen
Unionin yleinen tuomioistuin tutki kutakin menettelyn vaihetta ja menettelyä kokonaisuudessaan. Se totesi lisäksi, että koska
riidanalaisen päätöksen sisältö oli olennaisilta osin sama kuin päätöksen 91/298, puolustautumisoikeuksia ei ollut loukattu
ajan kulumisesta huolimatta. Se totesi valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa erityisesti, että valittaja oli nimenomaisesti
luopunut siitä mahdollisuudesta, että sakkoa alennettaisiin korvaukseksi, ja että se ei ollut myöskään esittänyt vahingonkorvausvaatimusta.
Toinen kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen tekemistä ja todistusvoimaiseksi saattamista koskevia olennaisia
menettelymääräyksiä oli rikottu
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän perusteen kaksi ensimmäistä osaa, jotka koskivat kollegisen päätöksenteon periaatteen
ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista. Unionin yleinen tuomioistuin totesi väitteestä, jonka mukaan valittajan oikeutta
tulla kuulluksi uudelleen oli loukattu, että riidanalaisen päätöksen sisältö oli olennaisilta osiltaan sama kuin päätöksen
91/298 ja että näin ollen komission ei ollut tarvinnut kuulla valittajaa uudelleen (valituksenalaisen tuomion 172 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi lisäksi kyseisen kanneperusteen osan, joka koski sitä, ettei kilpailunrajoituksia ja
määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa kuultu uudelleen ja että tämän komitean kokoonpano oli sääntöjenvastainen.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi myös saman kanneperusteen osan, jonka mukaan puolueettomuusperiaatetta, hyvän hallinnon
periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta oli loukattu.
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ei vaikutettu
Valittaja kiisti sen väitetyn kaupallisen strategian olemassaolon, josta sitä arvosteltiin. Unionin yleisen tuomioistuimen
mukaan se ei kuitenkaan kiistänyt CFK:n kanssa tekemänsä sopimuksen sisältöä (valituksenalaisen tuomion 214 kohta). Unionin
yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 215 kohdassa, että tällainen sopimus, jossa taataan vuotuinen vähimmäismyyntimäärä
kansallisilla markkinoilla, on jo määritelmällisesti omiaan kääntämään kauppavirtoja pois suunnasta, jota ne olisivat muuten
noudattaneet, eikä ole tarpeen osoittaa kaupallisen strategian olemassaoloa.
Neljäs kanneperuste, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin oli loukattu
Unionin yleinen tuomioistuin tutki, oliko se, että valittaja ei saanut hallinnollisessa menettelyssä tutustua eräisiin asiakirjoihin,
estänyt sitä saamasta tietoja asiakirjoista, joita olisi voitu käyttää sen puolustuksessa. Mainittu tuomioistuin päätyi kielteiseen
vastaukseen todettuaan, että CFK:n kanssa tehty sopimus osoitti, että jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikutettiin ja että
kaupallista strategiaa koskevalla väitteellä ei ollut tältä osin merkitystä. Unionin yleinen tuomioistuin tutki kanneperusteen
osan, joka koski sitä, ettei valittaja saanut tutustua koko asiakirja-aineistoon. Pyrittyään ratkaisemaan, mitä komission
kadottamiin asiakirjoihin sisältyi, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 262 kohdassa, että menettelyt,
joista Solvayta arvosteltiin, oli näytetty toteen olemassa oleviin kansioihin sisältyvillä asiakirjoilla, ja että ”minkään
seikan perusteella ei voida olettaa, että [valittaja] olisi pystynyt löytämään puuttuvista alavihoista asiakirjoja, joiden
perusteella se olisi voinut kyseenalaistaa komission toteamukset”.

Sakon poistamista tai alentamista koskevien vaatimusten tueksi esitetyt perustelut
Valittaja esitti tässä yhteydessä viisi kanneperustetta, jotka koskivat rikkomisen vakavuuden virheellistä arviointia, rikkomisen
keston virheellistä arviointia, sitä, että komissio oli virheellisesti ottanut huomioon raskauttavia olosuhteita, lieventävien
olosuhteiden olemassaoloa ja sitä, että sakko oli suhteeton erityisesti ajan kulumisen vuoksi.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 303 kohdassa, että komissio ei ollut näyttänyt toteen, että
kyseinen rikkominen oli jatkunut vuoden 1990 loppuun. Se alensi tämän vuoksi sakon määrää 25 prosenttia.
Unionin yleinen tuomioistuin vahvisti lopuksi sakon määräksi 2,25 miljoonaa euroa. Se velvoitti valittajan vastaamaan kolmesta
neljäsosasta omia oikeudenkäyntikulujaan, velvoitti tämän korvaamaan kolme neljäsosaa komission oikeudenkäyntikuluista sekä
velvoitti komission vastaamaan yhdestä neljäsosasta omia oikeudenkäyntikulujaan sekä korvaamaan yhden neljäsosan valittajan
oikeudenkäyntikuluista.

Valituksen tarkastelu
Valittaja esittää kolme valitusperustetta. Ensimmäisen mukaan oikeutta tuomioistuinratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa
on loukattu. Toisen valitusperusteen mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu sen vuoksi, että sen jälkeen, kun komissio
oli hallinnollisessa menettelyssä evännyt valittajalta oikeuden tutustua asiakirja-aineistoon, se kadotti osan aineistosta.
Kolmannen valitusperusteen mukaan valittajan oikeutta tulla kuulluksi ennen kuin komissio teki riidanalaisen päätöksen on
loukattu.
On syytä tutkia ensiksi ja yhdessä toinen ja kolmas valitusperuste, jotka molemmat koskevat puolustautumisoikeuksien loukkausta.

Toinen ja kolmas valitusperuste, joiden mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu
Asianosaisten lausumat
Valittaja arvostelee toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että kun se velvoitti
valittajan osoittamaan, että kadonneet asiakirjat olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta, se asetti valittajalle
mahdottoman näyttövelvollisuuden, koska näitä asiakirjoja ei voitu tarkastella.
Valittaja arvostelee tämän valitusperusteen toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se noudattanut periaatetta,
jonka mukaan oli riittävää, että oli edes pieni mahdollisuus, että kyseisillä asiakirjoilla voi olla vaikutusta riidanalaiseen
päätökseen.
Valittaja arvostelee tämän valitusperusteen kolmannessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se ei pelkästään
väliaikaisesti tutkinut asiakirja-aineistoa varmistaakseen, olisivatko puuttuvat asiakirjat voineet vaikuttaa kyseiseen päätökseen,
vaan ratkaisi ensin asiakysymyksen. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi ensin, että kanneperuste, jonka valittaja
oli esittänyt riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksensa tueksi ja jonka mukaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
ei vaikutettu, oli hylättävä, ja päätteli siitä tämän jälkeen, että asiakirjoilla, joihin valittajan ei annettu tutustua,
ei olisi voinut olla mitään vaikutusta kyseiseen päätökseen.
Valittaja arvostelee saman valitusperusteen neljännessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se katsoi, ettei
valittaja ollut osoittanut, että kadonneet asiakirjat olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta, koska valittaja
ei ollut unionin yleisessä tuomioistuimessa väittänyt, että CFK:n kanssa ei ollut tehty sopimusta, minkä se olisi voinut tehdä
myös ilman oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon, vaikka se oli esittänyt tämän väitteen komissiossa ja vaikka kadonneiden
asiakirjojen sisältöä ei voinut enää kukaan määrittää.
Valittaja arvostelee toisen valitusperusteen viidennessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että sen mukaan kadotetuilla
asiakirjoilla ei ollut mitään merkitystä siitä syystä, että se oli jo hylännyt valittajan esittämän aineellisoikeudellisen
kanneperusteen jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvan vaikutuksen puuttumisesta, vaikka se ei ollut tietoinen kadotettujen
asiakirjojen sisällöstä ja vaikka se ei näin ollen voinut pitää mahdottomana, että valittaja olisi kyseisten asiakirjojen
perusteella voinut esittää lisäväitteitä tai jopa täysin uusia kanneperusteita sekä asiakysymyksen osalta että sakon suuruuden
tai menettelyn sääntöjenmukaisuuden osalta.
Valittaja arvostelee kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että – huolimatta
edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio annetusta tuomiosta – se ei vastannut
valittajan väitteeseen, jonka mukaan valittajaa olisi pitänyt kuulla ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä, koska hallinnollisessa
menettelyssä oli sääntöjenvastaisuuksia, jotka johtuivat siitä, että valittaja ei saanut tutustua asiakirjoihin kyseisen päätöksen
tekemistä edeltäneessä vaiheessa, ja jotka vaikuttivat päätöksen valmistelutoimien pätevyyteen, ja koska ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin oli ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä todennut nämä sääntöjenvastaisuudet edellä mainitussa asiassa T-30/91,
Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 antamassaan tuomiossa.
Valittaja arvostelee tämän valitusperusteen toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä ei suostunut toteamaan,
että komission olisi ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä pitänyt kuulla asianomaista yritystä, koska ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen tuomiossa, joka tosin annettiin eri menettelyssä, oli todettu sellaisen virheen olemassaolo, joka oli vaikuttanut
kumotun päätöksen valmistelutoimiin. Valittaja palauttaa tässä yhteydessä mieleen edellä mainitussa asiassa T-30/91, Solvay
vastaan komissio, 29.6.1995 annetun tuomion ja korostaa, että käsiteltävässä asiassa menettelyssä oli samoja virheitä kuin
kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa. Komission olisi pitänyt EY 233 artiklan nojalla tehdä tarvittavat päätelmät ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen antamasta tuomiosta. Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi päätöksen 91/298, koska
sitä ei ollut saatettu todistusvoimaiseksi, komission olisi pitänyt ottaa huomioon myös edellä mainitussa asiassa T-30/91,
Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annettu tuomio, jossa lopullisesti todettiin eräs toinen menettelyvirhe. Komission olisi
valittajan mukaan siis pitänyt ottaa huomioon tämä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteama menettelyvirhe menettelyn
korjaamiseksi ja siis antaa valittajan tutustua asiakirjoihin ja esittää kaikki kirjalliset ja suulliset huomautuksensa ennen
riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Komissio katsoo, että valittajan esittämät perusteet ja perustelut on jätettävä tutkimatta ja että ne ovat perusteettomia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisin kuin komissio väittää, valittaja ei asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden loukkaamista koskevassa valitusperusteessaan
arvostele unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksia tosiseikoista vaan sääntöjä, joita se sovelsi osittain kadonneiden asiakirjojen
hyödyllisyyttä koskevaan todistustaakkaan. Kysymys siitä, sovelsiko unionin yleinen tuomioistuin asianmukaista oikeudellista
perustetta arvioidessaan näiden asiakirjojen hyödyllisyyttä valittajan puolustuksen kannalta, on oikeuskysymys, jonka unionin
tuomioistuin voi tutkia muutoksenhaun yhteydessä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-403/04 P ja C-405/04 P, Sumitomo Metal
Industries ja Nippon Steel v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-729, 40 kohta ja asia C-413/06 P, Bertelsmann ja Sony
Corporation of America v. Impala, tuomio 10.7.2008, Kok., s. I-4951, 117 kohta).
Puolustautumisoikeudet kuuluvat perusoikeuksiin, jotka ovat erottamaton osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista
unionin tuomioistuin valvoo (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 64 kohta).
Puolustautumisoikeuksien noudattaminen komissiossa menettelyssä, jonka tarkoituksena on sakon määrääminen yritykselle kilpailusääntöjen
rikkomisesta, edellyttää sitä, että asianomainen yritys saa ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen
ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt perustamissopimuksen
rikkomisen olemassaoloa koskevan väitteensä tukena (em. yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 66 kohta).
Näitä oikeuksia koskevat Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a ja b alakohta.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen tuomion 224 kohdassa, oikeus tutustua asiakirja-aineistoon
merkitsee sitä, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät
asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta. Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta
puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun
ottamatta (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 315 kohta ja em. yhdistetyt asiat Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 68 kohta).
Se, että oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon loukataan päätöksen tekemistä edeltävässä menettelyssä, voi lähtökohtaisesti
johtaa kyseisen päätöksen kumoamiseen, jos puolustautumisoikeuksia on loukattu (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij
ym. v. komissio, tuomion 317 kohta).
Puolustautumisoikeuksien loukkaamista ei voida tällaisessa tilanteessa korjata pelkästään sillä, että asiakirjoihin tutustuminen
on tehty mahdolliseksi oikeudenkäynnin aikana (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion
318 kohta). Koska unionin yleisen tuomioistuimen suorittama tutkinta rajoittuu esitettyjen perusteiden laillisuusvalvontaan,
sillä ei ole tarkoitus korvata asian täysimääräistä tutkimista hallinnollisessa menettelyssä eikä sillä ole tällaista vaikutusta.
Vaikka yritys, joka on nostanut kanteen komission päätöksestä, saa jotkin asiakirja-aineistoon sisältyvät asiakirjat myöhemmin
tietoonsa, se ei pääse takaisin siihen asemaan, jossa se olisi ollut, jos se olisi voinut vedota samoihin asiakirjoihin esittääkseen
kirjalliset ja suulliset huomautuksensa komissiolle (ks. em. yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 103
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun oikeus tutustua asiakirja-aineistoon ja erityisesti asianomaisen puolesta puhuviin asiakirjoihin on taattu oikeudenkäyntivaiheessa,
asianomaisen yrityksen ei tarvitse osoittaa, että jos sillä olisi ollut oikeus tutustua asiakirjoihin, joita ei ole annettu
sille tiedoksi, komission päätös olisi ollut sisällöltään toisenlainen, vaan sen on osoitettava ainoastaan, että kyseiset
asiakirjat olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta (asia C-199/99 P, Corus UK v. komissio, tuomio 2.10.2003,
Kok., s. I-11177, 128 kohta; em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 318 kohta ja em. yhdistetyt
asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 131 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin toi asianmukaisesti esiin nämä periaatteet, mutta se päätteli valituksenalaisen tuomion 263 kohdassa
kuitenkin, että ”vaikka kantaja ei päässyt tutustumaan kaikkiin tutkinta-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin, tämä seikka
ei nyt käsiteltävänä olevassa asiassa estänyt sitä puolustautumasta niiden pääasiaa koskevien väitteiden osalta, jotka komissio
esitti väitetiedoksiannossa ja riidanalaisessa päätöksessä”.
Unionin yleinen tuomioistuin teki tämän päätelmän tutkittuaan ensin kyseisessä päätöksessä asianomaista yritystä vastaan esitettyjä
väitteitä ja niiden tueksi esitettyjä todisteita. Tätä menettelytapaa ei voida arvostella, koska juuri näiden seikkojen valossa
on arvioitava muiden asiakirjojen hyödyllisyyttä puolustuksen kannalta.
Unionin yleinen tuomioistuin perusti kuitenkin päätelmänsä erityisesti valituksenalaisen tuomion 262 kohtaan sisältyvään toteamukseen
siitä, että ”koska kantaja ei ole esittänyt kanteessa mitään väitettä kiistääkseen sen, että komission riidanalaisessa päätöksessä
tarkoittama sopimus oli olemassa, minkään seikan perusteella ei voida olettaa, että kantaja olisi pystynyt löytämään puuttuvista
alavihoista asiakirjoja, joiden perusteella se olisi voinut kyseenalaistaa komission toteamukset”.
On syytä palauttaa mieleen, kuten riidanalaisen päätöksen 49 perustelukappaleesta ilmenee, että valittaja ja CFK kiistivät
komissiossa käydyssä hallinnollisessa menettelyssä, että niiden välillä olisi ollut sopimus. Valittaja väitti muun muassa,
että se oli tukenut CFK:n toimia yksipuolisesti ajankohtana, jona se harkitsi CFK:n liiketoiminnan ostamista.
Lisäksi ajankohtana, jona valittaja valmisteli kannekirjelmäänsä, sillä ei ollut oikeutta tutustua CFK:n asiakirjakansioon,
mikä saattaa selittää sen, että kannekirjelmässä ei kiistetä tällaisen sopimuksen olemassaoloa.
Joka tapauksessa oikeudenkäynnin asianosaista ei voi arvostella siitä, että se vetoaa uusiin perusteisiin oikeudenkäynnin
kuluessa esiin tulleiden seikkojen johdosta, kuten unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa määrätään.
Käsiteltävässä asiassa valittaja saattoi vasta vuonna 2005 ottaa kantaa vuonna 1989 takavarikoituihin asiakirjoihin. Tiettyjen
alavihkojen katoaminen ja se, ettei niiden sisällöstä ollut luetteloa, esti sitä kuitenkin tutkimasta, olisivatko puuttuvat
asiakirjat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta ja olisiko se näin ollen voinut vedota niihin.
Tämän asiakirjojen katoamisen seuraukset ovat puolustautumisoikeuksien kannalta sitäkin merkittävämmät, koska komission mukaan
puuttuviin alavihkoihin sisältyivät todennäköisesti 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen
täytäntöönpanoasetus) N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204) 11 artiklan nojalla esitettyihin tietopyyntöihin annetut vastaukset ja
näin ollen CFK:n vastaukset. Ei siis ole mahdotonta, että valittaja olisi voinut löytää näistä alavihkoista seikkoja, jotka
olisivat tukeneet sen hallinnollisessa menettelyssä esittämää väitettä.
On korostettava, että käsiteltävässä asiassa ei ole kyse vain eräistä puuttuvista asiakirjoista, joiden sisältö olisi voitu
selvittää muiden lähteiden avulla, vaan kokonaisista alavihkoista, jotka – jos edellä 60 kohdassa esitetyt komission olettamat
pitävät paikkansa – saattoivat sisältää komissiossa käytyyn menettelyyn liittyviä olennaisia asiakirjoja, jotka olisivat voineet
olla merkityksellisiä valittajan puolustuksen kannalta.
Tästä seuraa, että kun unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 263 kohdassa, että se, ettei valittaja
päässyt tutustumaan kaikkiin tutkinta-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin, ei estänyt sitä puolustautumasta, se teki oikeudellisen
virheen siltä osin, oliko komissio loukannut puolustautumisoikeuksia, ja nojautui puuttuvien asiakirjojen sisällön osalta
hypoteesiin, jota se itse ei pystynyt todentamaan.
Valittaja viittasi kolmannessa valitusperusteessa asianomaisen yrityksen kuulemiseen ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä,
ja tästä on muistettava, että kyseinen oikeus kuuluu puolustautumisoikeuksiin. Puolustautumisoikeuksien loukkausta on kuitenkin
tutkittava kunkin yksittäistapauksen erityisten olosuhteiden perusteella.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 165 kohdassa aivan oikein, että kun päätös, jossa määrätään
seuraamuksia EY 81 artiklan 1 kohtaa rikkoneille yrityksille, on kumottu sellaisen menettelyvirheen vuoksi, joka koskee yksinomaan
niitä menettelytapoja, joiden mukaisesti komission jäsenten kollegio on lopullisesti tehnyt päätöksen, ja komissio tekee sen
jälkeen uuden päätöksen, joka on sisällöltään olennaisilta osin samanlainen ja perustuu samoihin asianomaisia yrityksiä vastaan
esitettyihin väitteisiin, komission ei tarvitse kuulla yrityksiä uudelleen (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Limburgse
Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 83–111 kohta).
Käsiteltävässä asiassa kysymystä valittajan kuulemisesta ei kuitenkaan voida erottaa oikeudesta tutustua asiakirja-aineistoon.
Vaikka riidanalainen päätös on sisällöltään olennaisilta osin samanlainen ja perustuu samoihin asianomaista yritystä vastaan
esitettyihin väitteisiin kuin ensimmäinen päätös, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi menettelyn viimeisessä
vaiheessa tehdyn menettelyvirheen eli sen vuoksi, että komission jäsenten kollegio ei ollut saattanut sitä sääntöjenmukaisesti
todistusvoimaiseksi, on kuitenkin niin, että ensimmäisen päätöksen tekemiseen liittyi myös virhe, joka edelsi tätä viimeksi
mainittua virhettä. Kuten edellä 17 kohdasta käy ilmi, on kiistatonta, että ensimmäisen päätöksen tekemiseen johtaneessa hallinnollisessa
menettelyssä komissio ei toimittanut valittajalle kaikkia asiakirja-aineistoonsa sisältyviä asiakirjoja, etenkään valittajan
puolesta puhuvia.
Kuten edellä 17 kohdassa on palautettu mieleen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi em. asiassa T-30/91, Solvay vastaan
komissio, 29.6.1995 antamassaan tuomiossa ja em. asiassa T-36/91, ICI vastaan komissio, 29.6.1995 antamassaan tuomiossa edellä
12 kohdassa tarkoitetusta päätöksestä 91/297, joka liittyy riidanalaiseen päätökseen ja jota koski sama väitetiedoksianto,
että tässä hallinnollisessa menettelyssä loukattiin puolustautumisoikeuksia, koska komissio ei ollut antanut asianomaiselle
yritykselle riittävää tilaisuutta tutustua asiakirjoihin ja erityisesti sellaisiin, jotka voivat olla sen puolustuksen kannalta
hyödyllisiä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi kyseiset päätökset toteamalla yhtäältä, että kilpailuasioissa oikeus
tutustua asiakirjoihin on yksi puolustautumisoikeuden suojaamiseksi tarkoitetuista menettelyllisistä takeista, ja toisaalta,
että komission olisi pitänyt laatia yksityiskohtainen luettelo asiakirja-aineiston muodostavista asiakirjoista, jotta asianomainen
yritys olisi voinut arvioida, oliko tarpeen pyytää tilaisuutta tutustua tiettyihin asiakirjoihin, jotka olisivat saattaneet
olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta (em. asia T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, 59 ja 101 kohta ja em.
asia T-36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, 69 ja 111 kohta).
Näistä tekijöistä huolimatta ja ottamatta huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jossa vahvistetaan asiakirjoihin
ja erityisesti asianomaisen puolesta puhuviin asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden merkitys (ks. mm. asia C-51/92
P, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4235), komissio teki saman päätöksen kuin sen, joka oli kumottu
siitä syystä, ettei päätöstä ollut saatettu sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi, aloittamatta uutta hallinnollista menettelyä,
jossa valittajaa olisi kuultu sen jälkeen, kun tämän olisi annettu tutustua asiakirjoihin.
Tästä seuraa, että kun unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon kaikkia asiaan liittyviä erityisiä olosuhteita, ja
erityisesti, kun se nojautui siihen, että ensimmäinen päätös kumottiin sen vuoksi, ettei sitä ollut saatettu asianmukaisesti
todistusvoimaiseksi, ja siihen, että toinen sisälsi samat asianomaista yritystä vastaan esitetyt väitteet, se katsoi virheellisesti,
että valittajan kuuleminen ei ollut tarpeen. Se teki siis oikeudellisen virheen todetessaan, että komissio ei loukannut puolustautumisoikeuksia,
kun se ei kuullut valittajaa ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Näistä seikoista johtuu, että toinen ja kolmas valitusperuste ovat perusteltuja ja että valituksenalainen tuomio on kumottava,
koska unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt kumoamatta riidanalaisen päätöksen puolustautumisoikeuksien loukkauksen vuoksi.
Koska toisen ja kolmannen valitusperusteen toteaminen perustelluksi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen, ensimmäistä
valitusperustetta ei ole tarpeen tutkia.

Riidanalaisesta päätöksestä nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan mukaan silloin, jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi, unionin
tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen antaman ratkaisun. Se voi ratkaista asian lopullisesti itse, jos asia on
ratkaisukelpoinen. Nyt käsiteltävässä tapauksessa asia on näin.
Tämän tuomion 47–69 kohdasta seuraa, että kanne on perusteltu ja että riidanalainen päätös on kumottava puolustautumisoikeuksien
loukkauksen vuoksi.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan mukaan silloin, kun valitus on perusteltu ja unionin tuomioistuin ratkaisee
itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen
118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja on vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja
koska tämä on pääosin hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kaikki
valittajalle sekä menettelystä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-58/01, Solvay vastaan komissio, 17.12.2009 antama tuomio kumotaan.
2)
EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/33.133 – B: kalsinoitu sooda – Solvay, CFK) 13.12.2000
tehty komission päätös 2003/5/EY kumotaan.
3)
Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan sekä menettelystä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.