CELEX: 62013CJ0305
Преюдициално запитване
Римска конвенция за приложимото право към договорните задължения
Член 4, параграфи 1, 2, 4 и 5
Приложимо право при липса на избор на страните
Договор за поръчка за превоз
Договор за превоз на стоки

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграфи 1, 2, 4 и 5 от Конвенцията за приложимото право към договорните задължения, открита за подписване в Рим на 19 юни 1980 г. (
ОВ L 266, 1980 г., стр. 1
, публикувана на български език в
ОВ L 347, 2007 г., стр. 3
, наричана по-нататък „Римската конвенция“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Haeger & Schmidt GmbH (наричано по-нататък „Haeger & Schmidt“), дружество по германското право, от една страна, и Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), г‑н Lorio, г‑н Miquel, в качеството им на ликвидатор на Safram intercontinental SARL (наричано по-нататък „Safram“), дружество по френското право, Ace Insurance SA NV, Axa Corporate Solutions SA, както и Va Tech JST SA (наричано по-нататък „Va Tech“), от друга страна, по повод на поправянето на вредата, понесена от последното при превоза на трансформатор, който то е придобило за нуждите на своята дейност.
Правна уредба
Римската конвенция
Член 4 от Римската конвенция, озаглавен „Приложимо право при липса на избор“, гласи:
„1.   Доколкото приложимото за договора право не е било избрано в съответствие с член 3, договорът се урежда от правото на държавата, с която той е в най-тясна връзка. Въпреки това, ако една част от договора може да бъде обособена от останалата и е в по-тясна връзка с друга държава, тази част по изключение може да се уреди от правото на тази друга държава.
2.   [Без да се засяга прилагането на] параграф 5 от този член се през[у]мира, че договорът е в най-тясна връзка с държавата, в която страната, която трябва да изпълни [характерната] престация по договора, е имала, в момента на сключването на договора, своето обичайно местопребиваване или, в случая на търговско дружество, сдружение или юридическо лице, своята централна администрация. Ако договорът е сключен в изпълнение на занятието или професионалната дейност на тази страна, тази държава е държавата, в която се намира нейното основно място на дейност или, ако съгласно разпоредбите на договора задължението трябва да бъде изпълнено на място, различно от основното място на дейност, това е държавата, в която се намира това друго място на дейност.
[…]
4.   Договорът за превоз на товари не се подчинява на презумпцията в параграф 2. При този договор, ако държавата, в която в момента на сключването на договора се намира основното място на дейност на превозвача, е също държавата, в която е мястото на натоварване или разтоварване или основното място на дейност на товародателя, се през[у]мира, че договорът е в най-тясна връзка с тази държава. При прилагане на този параграф за договори за превоз на товари се считат договорите [за чартиране] за еднократен превоз или други договори, които основно имат за предмет превоза на товари.
5.   Параграф 2 не се прилага, ако [характерната] престация не може да бъде определена и презумпциите на параграфи 2, 3 и 4 не се вземат предвид, когато от обстоятелствата като цяло е видно, че договорът е в [по]-тясна връзка с друга държава“.
Регламент (ЕО) № 593/2008
Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) (
OВ L 177, стр. 6
) заменя Римската конвенция. Съгласно член 28 от него този регламент се прилага за договори, сключени след 17 декември 2009 г.
Съображение 20 от този регламент гласи:
„Когато договорът е явно по-тясно свързан с държава, различна от посочената в член 4, параграф 1 или 2, „клаузата за дерогация“ следва да предвижда, че следва да се прилага правото на тази друга държава. За да се определи тази държава, следва да се вземе предвид, inter alia, дали договорът е в много тясна връзка с друг договор или договори“.
Съображение 22 от този регламент гласи:
„По отношение на тълкуването на договори за превоз на стоки не се предвижда изменение по същество спрямо член 4, параграф 4, трето изречение от Римската конвенция. Следователно договорите за еднократен чартърен превоз и други договори, чийто основен предмет е превозът на стоки, следва да се смятат за договори за превоз на стоки. […]“.
Член 5 от Регламент № 593/2008, озаглавен „Договори за превоз“, предвижда:
„1.   Доколкото приложимото право към договор за превоз на стоки не е било избрано от страните в съответствие с член 3, правото, приложимо към такива договори, е правото на държавата по обичайното местопребиваване на превозвача, при условие че мястото на предаване или мястото на доставяне, или обичайното местопребиваване на товародателя е в същата държава. Ако тези изисквания не са изпълнени, се прилага правото на държавата, в която се намира договореното между страните място на доставяне.
[…]
3.   Когато от всички обстоятелства по случая, при липса на избор на право, е видно, че договорът е явно по-тясно свързан с държава, различна от посочената в параграф 1 или 2, се прилага правото на тази друга държава“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
С договор, сключен на 24 декември 2002 г., Va Tech, дружество по френското право със седалище в Лион (Франция), поверява на Safram, установено в Деши (Франция), организацията в качеството на главен спедитор, по пренасянето от пристанището в Антверпен (Белгия) до Лион на трансформатор с произход от Съединените щати.
Safram, действайки от свое име, но за сметка на Va Tech, сключва с Haeger & Schmidt, чието седалище е в Дюисбург (Германия), втори договор за поръчка с предмет изпълнението на превоза на трансформатора по речен път. За тази цел Haeger & Schmidt избира г‑н Lorio, превозвач, установен в Дуе (Франция), собственик на кораба „El-Diablo“, регистриран в Белгия.
При товаренето на кораба в Антверпен на 23 януари 2003 г. трансформаторът се хлъзга на трюма, което довежда до обръщането на кораба и потъването му заедно с товара.
Пред търговския съд в Дуе Va Tech иска поправяне на неговите вреди от дружествата Safram и Haeger & Schmidt. Последното дружество привлича като гарант г‑н Lorio, в качеството на превозвач, и неговия застраховател Mutuelles du Mans assurances IARD (MMA IARD), със седалище във Франция.
С решение от 23 юни 2010 г. търговският съд в Дуе уважава искането за обезщетение, с което е сезиран. Всъщност тази юрисдикция приема, че приложим към разглежданите договори е единствено френският закон, и обявява дружествата Safram и Haeger & Schmidt, в качеството им на спедитори, за отговорни за настъпилата на 23 януари 2003 г. вреда.
Haeger & Schmidt обжалват това съдебно решение.
С решение от 2 октомври 2011 г. апелативният съд в Дуе потвърждава това решение и осъжда Haeger & Schmidt да плати на дружествата Axa Corporate Solutions SA и Ace Insurance SA NV, застрахователи, встъпили в правата на Va Tech, сумата от 285659,64 EUR, ведно със законната лихва, като обезщетение за вредите. Същото вземане е констатирано в пасива на Safram, по отношение на което междувременно е образувано производство по ликвидация. В тази връзка тази юрисдикция отсъжда, че френският закон е приложим към договорните отношения между различните разглеждани дружества, и по този начин приема, що се отнася до Safram и Haeger & Schmidt, че германското право не се прилага към договор за превоз на стоки по смисъла на член 4, параграф 4 от Римската конвенция, сключен от френско дружество със седалище във Франция за сметка на друго френско дружество, когато мястото на разтоварване също се намира във Франция.
Haeger & Schmidt обжалва пред Cour de cassation, като изтъква едно-единствено основание, изведено от неточното определяне на приложимия към спора закон. В това отношение то сочи, че е предоставило характерната престация на обвързващия страните договор за поръчка за превоз и че е установено в Германия. При това положение според него апелативният съд в Дуе е можел да приложи френския закон на основание член 4, параграф 5 от Римската конвенция само след като сравни съществуващите връзки между договора и, от една страна, Федерална република Германия, чието право изглежда приложимо по силата на общата презумпция за компетентност, прогласена в член 4, параграф 2 от тази конвенция, и от друга страна, Френската република, за да установи в зависимост от всички обстоятелствата по спора, с който тази юрисдикция е сезирана, коя е държавата, с която договорът е в най-тясна връзка по смисъла на член 4, параграф 5 от посочената конвенция.
При тези условия Cour de cassation решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли и при какви условия договор за поръчка за превоз, с който комитент възлага на комисионер, действащ от свое име и на своя отговорност, организацията по превоз на стоки, който последният изпълнява с един или няколко превозвача за сметка на комитента, да има за основен предмет извършването на превоз на стоки по смисъла на член 4, [параграф] 4, последно изречение от [Римската конвенция]?
2)
Ако договорът за поръчка за превоз може да се разглежда като договор за превоз на стоки по смисъла на член 4, [параграф] 4 от [посочената конвенция], без към него да е приложима специалната презумпция за определяне на приложимия закон, поради липсата на съвпадането, което този член изисква, трябва ли текстът на неговото първо изречение, според който договорът за превоз на стоки не е подчинен на общата презумпция по [параграф] 2, да се тълкува в смисъл, че съдът в този случай следва да установи кой е приложимият закон не въз основа на тази окончателно отстранена презумпция, а в приложение на закрепения в член 4, [параграф] 1 общ принцип за определяне, тоест като определи държавата, с която договорът има най-тясна връзка, без да отдава особено значение на държавата на установяване на страната, предоставяща характерната за договора престация?
3)
Ако се предположи, че към договора за поръчка за превоз е приложима общата презумпция по член 4, параграф 2, в хипотезата, в която първоначалният възложител е сключил договор с първи спедитор, в чиито права след това е встъпил втори [спедитор], може ли да се допусне, че приложимият закон към договорните отношения между възложителя и този втори спедитор се определя в зависимост от мястото на установяване на първия спедитор, като така посоченият национален закон се счита за общо приложим към цялата сделка по поръчка за превоз?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграф 4, последно изречение от Римската конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към договор за поръчка за превоз, и ако това е така, при какви условия договор за поръчка за превоз може да се счита за договор за превоз на стоки.
В самото начало следва да се припомни, че при липса на избор от страните на приложимото към договора право член 4 от посочената конвенция предвижда критериите за привързване, въз основа на които съдът трябва да определи това право (вж. решение ICF, C‑133/08,
EU:C:2009:617
, т. 25).
Този член 4 се основава на утвърдения в параграф 1 от него общ принцип, съгласно който, за да се определи привързването на договор към дадено национално право, трябва да се установи държавата, с която този договор е в „най-тясна връзка“ (вж. решение ICF,
EU:C:2009:617
, т. 26).
При все това приложимостта на този общ принцип е смекчена с презумпциите, предвидени в член 4, параграфи 2—4 от Римската конвенция.
В частност посоченият член 4, параграф 2 прогласява обща презумпция, състояща се във възприемането като критерий за привързване местопребиваването на страната по договора, която изпълнява характерната престация.
В първите си две изречения член 4, параграф 4 от Римската конвенция отразява спецификата на договора за превоз на стоки, който поне в трансграничен контекст трудно може да се свърже с държавата по пребиваване на страната, изпълняваща характерната престация, доколкото основният предмет на подобен договор е пренасянето на стоката, поради което мястото на обичайно пребиваване на превозвача няма обективна привръзка с посочения договор. Така второто изречение от този параграф 4 изброява изчерпателно специалните критерии за привързване относно приложимия закон в областта на договорите за превоз.
Параграф 5 от същия член 4 съдържа клауза за изключение, позволяваща да не се вземат предвид посочените презумпции, когато от обстоятелствата като цяло е видно, че договорът е в по-тясна връзка с друга държава (вж. в този смисъл решение ICF,
EU:C:2009:617
, т. 27).
Въз основа на тези съображения и с цел да се отговори на първия поставен от запитващата юрисдикция въпрос следва да се разгледа член 4, параграф 4, трето изречение от Римската конвенция, който гласи, че „за договори за превоз на товари се считат договорите за еднократен превоз или други договори, които основно имат за предмет превоза на товари“.
Що се отнася до израза „за договори за превоз на товари се считат“, както и за условията, при които друг договор може да се счита за договор за превоз, следва да се припомни, че са необходими еднакви и самостоятелни критерии, за да се гарантира пълната ефективност на Конвенцията с оглед на преследваните от нея цели (вж. по аналогия решение Koelzsch, C‑29/10,
EU:C:2011:151
, т. 32 и цитираната съдебна практика).
Следва също да се припомни, че в точки 32—34 от решение ICF (
EU:C:2009:617
) Съдът вече е дал тълкуване на това последно изречение от посочения член 4, параграф 4 в смисъл, че то позволява да се приравнят на договорите за превоз други договори, като една от целите на посочената разпоредба е да се разшири прилагането на второто изречение от този параграф 4 към договори, които, макар и да са квалифицирани по националното право като договори за чартиране, имат за основен предмет превоза на стоки. За да се установи този предмет, трябва да се вземе предвид целта на договорното правоотношение и следователно всички задължения на страната, която изпълнява характерната престация.
Същото важи за договора за поръчка за превоз, който е различен договор, тъй като неговата характерна престация се състои в организацията на превоза на товара. Доколкото той няма за основен предмет самото пренасяне на товара, договорът за поръчка за превоз не може да се разглежда като договор за превоз.
При все това с оглед на целта на договорното правоотношение реалната извършена престация и всички задължения на страната, която трябва да предостави характерната престация, а не с оглед на дадената от страните квалификация на договора, може да се окаже, че договор за поръчка за превоз има спецификата на договор за превоз, като споменатата в точка 22 от настоящото решение, ако има основно за предмет самото осъществяване на преместването на стоката.
От акта за преюдициално запитване следва, че в делото по главното производство първите два договора, сключени, от една страна, между Va Tech и Safram, и от друга страна, между Safram и Haeger & Schmidt, са били квалифицирани от запитващата юрисдикция като договори за поръчка за превоз. С цел изпълнението на превоза на трансформатора по речен път Haeger & Schmidt сключва договор за превоз с г‑н Lorio, собственик на кораба „El-Diablo“, който се преобръща при товаренето на стоката.
От акта за преюдициално запитване също следва, че основният предмет на договора, сключен между Safram и Haeger & Schmidt, бил „общата организация на превоза, а не просто правното представляване на възложителя“, като Haeger & Schmidt е действало в качеството на посредник под своя отговорност и от свое име, но за сметка на възложителя при извършването на необходимите действия по превоза на въпросния трансформатор.
Запитващата юрисдикция има задачата, при анализа на всички конкретни обстоятелства по спора в главното производство, тоест договорните стипулации, отразяващи икономическата и търговска реалност на съществуващите между страните правоотношения и на целта на член 4, параграф 4 от Римската конвенция, да провери дали и в каква степен разглежданият договор за поръчка за превоз има за основен предмет самия превоз на разглежданата стока.
С оглед на гореизложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 4, последно изречение от Римската конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към договор за поръчка за превоз единствено когато основният предмет на договора се състои в самия превоз на въпросната стока, което запитващата юрисдикция има задачата да провери.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали приложимият закон към договор за превоз на стоки трябва, когато не може да бъде определен в приложение на член 4, параграф 4, второ изречение от Римската конвенция, да бъде определен в зависимост от общото правило, предвидено в параграф 1 от този член, или от общата презумпция, прогласена в параграф 2 от същия член.
Съгласно практиката на Съда националният съд трябва винаги да определя приложимото право въз основа на закрепените в член 4, параграфи 2—4 от посочената конвенция презумпции, които отговарят на общото изискване за предвидимост на правото и следователно за правна сигурност в договорните правоотношения (вж. в този смисъл решение ICF,
EU:C:2009:617
, т. 62).
Вследствие на това трябва да се провери дали евентуално констатираната неприложимост на презумпцията, закрепена в член 4, параграф 4 от Римската конвенция, води до невъзможността да се приложи общата презумпция, закрепена в параграф 2 от същия член, и следователно до необходимостта да се приложи общото правило по параграф 1 от него.
Съгласно член 4, параграф 4, първо изречение от посочената конвенция договорът за превоз на стоки не се подчинява на презумпцията в параграф 2 от същия член. По силата на параграф 4, второ изречение от него договорът за превоз на стоки се урежда от правото на държавата, в която в момента на сключването на договора се намира основното място на дейност на превозвача, ако това е също държавата, в която е мястото на натоварване или разтоварване или основното място на дейност на товародателя.
Така посоченият член 4 предвижда изрично, от една страна, че прогласената в параграф 2 от него презумпция не се прилага към договора за превоз на стоки. От друга страна, той прогласява няколко специални критерия за привръзка, позволяващи да се определи приложимият към този вид договор закон, тъй като местопребиваването на превозвача не се счита само по себе си за достатъчен критерий в това отношение.
При това положение би било в разрез както с буквата на член 4, параграф 4 от Римската конвенция, така и с логиката на тази разпоредба да се приложи презумпцията по параграф 2 от този член към договор като разглеждания в главното производство, ако при липсата на съвпадане на посочените във второто изречение от този параграф 4 критерии се установи, че прогласената в този параграф презумпция не може да се приложи.
Освен това тълкуването, което следва от предходната точка, е съобразено и с текста на стълкновителните норми относно договорите за превоз на стоки, предвидени в Регламент № 593/2008, който обаче не е приложим ratione temporis към делото в главното производство. Всъщност член 5 от този регламент изключва за договорите от това естество, при липсата на съвпадане на прогласените в него критерии за привръзка, прилагането на правото на държавата по обичайно местопребиваване на превозвача и изрично предвижда, че в този случай се прилага правото на държавата, в която се намира договореното между страните място на доставяне.
Така, когато не са налице условията, предвидени в член 4, параграф 4, второ изречение от Римската конвенция, националният съд трябва да установи кой е приложимият към договора закон не въз основа на презумпцията по параграф 2 от същия член, която е окончателно отстранена, а в приложение на общия принцип за определяне, закрепен в параграф 1, първо изречение от този член 4, тоест като определи държавата, с която договорът е в най-тясна връзка.
Всъщност, както правилно е отбелязало френското правителство в своето писмено становище, доколкото националният съд трябва по силата на член 4, параграф 5 от посочената конвенция да приложи правото на държавата, с която договорът е в най-тясна връзка, и да не взема предвид правото, определено въз основа на презумпциите по параграфи 2—4 от същия член, същият този съд трябва, на по-силно основание, да приложи правото на държавата, с която договорът е в най-тясна връзка, както е предвидено в този член 4, параграф 1, когато параграф 4 не позволява да се посочи приложимото право към договор за превоз на стоки (вж. в този смисъл решение ICF,
EU:C:2009:617
, т. 63 и 64).
С оглед на гореизложеното на втория въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 4 от Римската конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че приложимият закон към договор за превоз на стоки трябва, ако не може да бъде определен, като се приложи второто изречение от тази разпоредба, да се определи по общото правило, предвидено в параграф 1 от този член, тоест че правото, уреждащо този договор, е това на държавата, с която той е в най-тясна връзка.
По третия въпрос
В самото начало и с оглед на отговора, даден на първия въпрос, следва да се уточни, че третият въпрос е поставен само в хипотезата, в която запитващата юрисдикция констатира, с оглед на обстоятелствата по делото, че разглежданият в главното производство договор не може да се приравни на договор за превоз и поради това към него не се прилага общата презумпция по член 4, параграф 2 от Римската конвенция.
С този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграф 2 от Римската конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че позволява на националния съд да определи правото, приложимо към договорни правоотношения като разглежданите в главното производство, където в правата на първия спедитор е встъпил втори спедитор със седалище в друга държава членка, в зависимост единствено от мястото на установяване на главния спедитор.
Както беше припомнено в точка 22 от настоящото решение, по силата на посочения член 4, параграф 2 се презумира, че договорът е в най-тясна връзка с държавата, в която страната, която трябва да изпълни характерната престация, има в момента на неговото сключване своето обичайно местопребиваване, своята централна администрация, своето основно място на установяване или друг обект, който трябва да изпълни престацията.
Ето защо, когато става въпрос за договор, който попада в приложното поле на посочения член 4, параграф 2 от Римската конвенция и е възможно да се определи коя е неговата характерна престация, националният съд трябва най-напред да пристъпи към определяне на приложимия закон въз основа на посочените в този параграф 2 специални критерии за привързване, както беше припомнено в точка 35 от настоящото решение (вж. в този смисъл решение ICF,
EU:C:2009:617
, т. 62).
Както става ясно от текста на член 4, параграф 2 от Римската конвенция, където изрично е предвидено, че той се прилага, без да се засяга прилагането на параграф 5 от този член, а също и от практиката на Съда, тази презумпция може да не се приложи, когато предвидените в този параграф 5 условия са изпълнени (вж. в този смисъл решение ICF,
EU:C:2009:617
, т. 63 и 64).
От всичко гореизложено следва, че на второ място, съдът трябва да провери дали с оглед на всички обстоятелства по спора, с който е сезиран, трябва да вземе предвид решението, до което е стигнал в приложение на посочения параграф 2. За тази цел той трябва да сравни съществуващите връзки между договора, и от една страна, държавата, в която страната, изпълняваща характерната престация, е установила към момента на сключване на договора своето обичайно местопребиваване, и от друга страна, друга държава, с която този договор има тесни връзки.
Всъщност запитващата юрисдикция трябва вземе предвид изцяло всички обективни характеристики на договорното правоотношение и да прецени тази или тези, които тя счита за най-важни (вж. по аналогия решение Schlecker, C‑64/12,
EU:C:2013:551
, т. 40). Както Комисията е подчертала, сред важните елементи на привързване следва по-конкретно да се вземе предвид наличието на тесни връзки на разглеждания договор с един или повече други договори, които евентуално са част от същата верига договори, както и мястото на доставяне на стоките.
Това тълкуване се потвърждава и от съображение 20 от Регламент № 593/2008, което изрично предвижда като релевантен критерий за привръзка наличието на верига от договори, свързани с разглеждания договор.
С оглед на гореизложените съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 2 от Римската конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотезата, в която се твърди, че даден договор има по-тясна връзка с държава, различна от тази, чието право се определя от презумпцията по този параграф, националният съд трябва да сравни съществуващите връзки между този договор и, от една страна, държавата, чието право е посочено от презумпцията, и от друга страна, другата засегната държава. За тази цел националният съд трябва да вземе предвид всички обстоятелства, включително наличието на други договори, свързани с разглеждания договор.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Член 4, параграф 4, последно изречение от Конвенцията за приложимото право към договорните задължения, открита за подписване в Рим на 19 юни 1980 г., трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към договор за поръчка за превоз единствено когато основният предмет на договора се състои в самия превоз на въпросната стока, което запитващата юрисдикция има задачата да провери.

2)
Член 4, параграф 4 от посочената конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че приложимият закон към договор за превоз на стоки трябва, ако не може да бъде определен, като се приложи второто изречение от тази разпоредба, да се определи по общото правило, предвидено в параграф 1 от този член, тоест че правото, уреждащо този договор, е това на държавата, с която той е в най-тясна връзка.

3)
Член 4, параграф 2 от Римската конвенция трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотезата, в която се твърди, че даден договор има по-тясна връзка с държава, различна от тази, чието право се определя от презумпцията по този параграф, националният съд трябва да сравни съществуващите връзки между този договор и, от една страна, държавата, чието право е посочено от презумпцията, и от друга страна, другата засегната държава. За тази цел националният съд трябва да вземе предвид всички обстоятелства, включително наличието на други договори, свързани с разглеждания договор.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.