CELEX: 62009CJ0305
Nesplnění povinnosti státem
Státní podpory
Přímé daňové pobídky společnostem, které se účastní výstav v zahraničí
Navrácení podpory

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že nepřijala ve stanovených
lhůtách všechna opatření nezbytná pro zrušení režimu podpor, který byl prohlášen za protiprávní a neslučitelný se společným
trhem rozhodnutím Komise 2005/919/ES ze dne 14. prosince 2004, o přímých daňových pobídkách společnostem, které se účastní
výstav v zahraničí (Úř. věst. 2005, L 335, s. 39), a pro zajištění navrácení podpor poskytnutých na základě uvedeného režimu
ze strany příjemců, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají ze Smlouvy o ES a z ustanovení článků 2 až 4 tohoto rozhodnutí.

Právní rámec
Třináctý bod odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku
[88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), zní následovně:
„vzhledem k tomu, že by v případech protiprávní podpory, která není slučitelná se společným trhem, měla být obnovena účinná
hospodářská soutěž; že za tímto účelem je nutné, aby byla podpora bez odkladu navrácena včetně úroků; že je vhodné, aby navrácení
podpory bylo uskutečňováno v souladu s postupy vnitrostátního práva; že použití těchto postupů by nemělo být překážkou obnovení
účinné hospodářské soutěže tím, že by bránilo okamžité[mu] a účinné[mu] výkonu rozhodnutí Komise; že k dosažení tohoto výsledku
by měly členské státy učinit všechna nezbytná opatření zajišťující účinnost rozhodnutí Komise“.
Článek 14 nařízení č. 659/1999, nazvaný „Navrácení podpory“, uvádí:
„1.      Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná
opatření, aby příjemce podporu navrátil (dále jen ‚rozhodnutí o navrácení‘). Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud
by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
2.      Podpora, která má být navrácena podle rozhodnutí o navrácení, zahrnuje úroky v přiměřené výši stanovené Komisí. Úroky jsou
splatné od data, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, do data jejího navrácení.
3.      Aniž je dotčen příkaz Soudního dvora Evropských společenství podle článku [242 ES], navrácení se provede bezodkladně a v souladu
s postupy vnitrostátního práva dotyčného členského státu za předpokladu, že umožňují okamžitý a účinný výkon rozhodnutí Komise.
Aniž je dotčeno právo Společenství, učiní za tímto účelem a v případě řízení před vnitrostátními soudy dotyčné členské státy
všechny nezbytné kroky v rámci jejich právních řádů, včetně dočasných opatření.“
Článek 23 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Neplní-li dotyčný členský stát podmínečné nebo záporné rozhodnutí, zejména v případech uvedených v článku 14, může Komise
předložit záležitost přímo Soudnímu dvoru Evropských společenství v souladu s čl. [88 odst. 2 ES].“

Skutečnosti předcházející sporu
V bodě 1 odůvodnění rozhodnutí 2005/919 se uvádí:
„Itálie vydala [vládní] nařízení č. 269 ze dne 30. září 2003, kterým se stanoví ‚Naléhavá opatření pro rozvoj a nápravu chodu
veřejných financí‘ (dále jen ‚[vládní] nařízení č. 269/2003‘), zveřejněné [v GURI] č. 229 ze dne 2. října 2003. V čl[ánku] 1
odst. 1 písm. b) [vládního] nařízení č. 269/2003 jsou stanoveny zvláštní daňové pobídky pro vystavování výrobků na veletrzích
v zahraničí; článek byl následně beze změn převeden do zákona č. 326 […] ze dne 24. listopadu 2003 zveřejněného [v GURI] č. 274
ze dne 25. listopadu 2003.“
Z uvedeného rozhodnutí plyne, že dotčený režim podpor umožňoval všem podnikům povinným k dani z příjmů v Itálii, které provozovaly
činnost ke dni 2. října 2003, odpočítat ze svých zdanitelných příjmů přímé výdaje na vystavování výrobků na veletrzích v zahraničí.
Tento odpočet ovlivnil stanovení zdanitelného příjmu za rok 2004 v případě podniků, jejichž ekonomický cyklus se shoduje s kalendářním
rokem.
Poté, co Komise zahájila formální šetření, upozornily italské orgány potenciální příjemce z režimu podpor na možné důsledky,
jestliže by Komise zjistila, že uvedený režim představuje podporu, jež je neslučitelná se společným trhem. Komise poté, co
konstatovala neslučitelnost dotčeného režimu podpor, dospěla k názoru, že je v každém případě nezbytné, aby podpory, které
již případně byly příjemcům poskytnuty, byly navráceny.
Konkrétně články 1 až 4 rozhodnutí 2005/919 stanoví následující:
„
Článek 1
Režim státních podpor poskytnutých v podobě daňových pobídek podnikům účastnícím se výstav v zahraničí a stanovených v čl. 1
odst. 1 písm. b) [vládního] nařízení č. 269/2003, jenž Itálie protiprávně prováděla v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES,
je neslučitelný se společným trhem.
Itálie zruší režim podpor uvedený v prvním pododstavci.
Článek 2
1.      Itálie přijme veškerá nezbytná opatření, aby od příjemců zpětně získala podpory uvedené v článku 1, které jim byly protiprávně
poskytnuty.
K navrácení dojde neprodleně postupem podle vnitrostátních právních předpisů.
2.      Pokud již podpora byla poskytnuta v podobě snížení záloh daní dlužných za probíhající daňové období, vybere Itálie celou dlužnou
daň s předpokládaným zúčtováním za rok 2004.
Ve všech ostatních případech Itálie vybere dlužnou daň nejpozději do konce prvního daňového období, které následuje po dni
oznámení tohoto rozhodnutí.
3.      Podpory, které mají být navráceny, jsou úročeny ode dne, kdy byly pro příjemce uvolněny, do dne jejich skutečného navrácení;
úroky se vypočítávají podle článků 9, 10 a 11 nařízení (ES) č. 794/2004.
Článek 3
Do dvou měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí Itálie prostřednictvím dotazníku uvedeného v příloze Komisi sdělí opatření,
která byla přijata k dosažení souladu s tímto rozhodnutím.
Během též[e] lhůty, kterou uvádí první odstavec, Itálie:
a)      vyzve všechny příjemce podpor uvedených v článku 1, aby protiprávní podpory včetně úroků vrátili;
b)      předloží všechny doklady potvrzující, že bylo zahájeno řízení o navrácení prostředků vůči příjemcům protiprávních podpor.
Článek 4
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.“

Postup před zahájením soudního řízení
Dne 17. prosince 2004 bylo rozhodnutí 2005/919 oznámeno Italské republice.
Za účelem výkonu tohoto rozhodnutí přijaly italské orgány několik opatření a informovaly o tom Komisi. Postup za účelem výkonu
probíhal zejména tímto způsobem:
–        italské orgány informovaly Komisi o přijetí zákona č. 29 ze dne 25. ledna 2006 (GURI č. 32, ze dne 8. února 2006, dále jen
„zákon č. 29/2006“) s účinností od 23. února 2006, který stanovil zejména přerušení dotčeného režimu podpor a podrobnosti
identifikace, určování a navracení protiprávně získaných podpor;
–        Agenzia delle Entrate přijala pravidla pro vracení dotčených podpor, územním pracovištím rozeslala směrnice a praktické nástroje
pro navracení těchto podpor a zavedla příslušné postupy pro počítačové sledování stavu a průběhu navracení;
–        italský zákonodárce se pokusil o vyřešení procesního problému vyplývajícího z odložení vykonatelnosti příkazů směřujících
k navrácení podpor, které byly vydány vnitrostátními soudy, legislativní cestou, a to přijetím vládního nařízení č. 59 ze
dne 8. dubna 2008 (GURI č. 84, ze dne 9. dubna 2008, s. 3, dále jen „vládní nařízení č. 59/2008“), které bylo přeměněno na
zákon zákonem č. 101 ze dne 6. června 2008 (GURI č. 132, ze dne 7. června 2008, s. 4).
Komise trvala po celou dobu fáze předcházející zahájení soudního řízení na okamžitém a účinném výkonu rozhodnutí 2005/919.
Kromě toho opakovaně žádala další informace a objasnění týkající se příjemců podpor a způsobů přijetí právních předpisů o navracení
těchto podpor. V několika po sobě jdoucích dopisech italské orgány informovaly Komisi o stavu a způsobech výkonu rozhodnutí
2005/919.
Komise upozornila Italskou republiku na nedostatečnou povahu řízení o navracení podpor, které byly prohlášeny za protiprávní
a neslučitelné se společným trhem. Komise konkrétně v dopise ze dne 11. prosince 2007 zdůraznila, že italské orgány dosáhly
navrácení méně než 50 % podpor, které mohly být důvodně považovány za vyplacené. Komise proto dospěla k závěru, že navracení
těchto podpor navzdory legislativním zásahům nepokročilo, a rozhodla se podat projednávanou žalobu.

K žalobě

Argumentace účastníků řízení
Komise ve své žalobě tvrdí, že členský stát, kterému je určeno rozhodnutí zavazující ho k zajištění navrácení protiprávních
podpor, je podle článku 249 ES povinen přijmout veškerá opatření směřující k zajištění výkonu uvedeného rozhodnutí.
Povinnost navrátit podporu představuje podle Komise skutečnou povinnost dosáhnout výsledku. Navrácení podpory musí být navíc
nejenom účinné, ale i okamžité.
Pokud jde o nezbytnost přijmout zákon a příslušná správní opatření za účelem výkonu rozhodnutí 2005/919, Komise opakovaně
připomněla, že výběr legislativního nástroje nepředstavuje nejvhodnější způsob k zajištění okamžitého a účinného výkonu tohoto
rozhodnutí.
Komise dále uvádí, že jediný důvod, kterého by se mohla Italská republika na svou obranu dovolávat v projednávané věci, je
takový, jenž vychází z absolutní nemožnosti řádného vykonání rozhodnutí 2005/919. Italské orgány přitom v tomto ohledu nikdy
neuplatnily jakoukoli absolutní nemožnost.
Podmínka existence absolutní nemožnosti vykonání není splněna, pokud žalovaný členský stát pouze sdělí Komisi, stejně jako
v projednávané věci, právní, politické nebo praktické obtíže při provádění rozhodnutí 2005/919.
Pokud jde o rozhodnutí vnitrostátních soudů, kterými byla nařízena opatření spočívající v odkladu vykonatelnosti, Komise zdůrazňuje,
že zásada efektivity se musí uplatnit i na vnitrostátní soudy. Podá-li příjemce podpory případný návrh na odklad vykonatelnosti
opatření k navrácení podpory, je vnitrostátní soud povinen použít podmínky stanovené judikaturou Soudního dvora k zabránění
tomu, aby bylo rozhodnutí o navrácení zbaveno svého užitečného účinku. Přitom opatření spočívající v odkladu vykonatelnosti
použitá vnitrostátními soudy nesplnila v projednávané věci požadavky, které vyplývají z uvedené judikatury.
Ačkoli podle vládního nařízení č. 59/2008 uvedeného v bodě 10 tohoto rozsudku vnitrostátní soud musí v případě odkladu vykonatelnosti
založeném na důvodech, které se týkají protiprávnosti rozhodnutí o navrácení podpory, v zásadě rozhodnout o neprodleném podání
žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce k Soudnímu dvoru, je Komise toho názoru, že tyto vnitrostátní právní předpisy podle
všeho neměly významný účinek na procesní praxi vnitrostátních soudů. Komise zdůrazňuje, že italské orgány po více než čtyřech
letech od přijetí rozhodnutí 2005/919 zajistily navrácení pouze 65 % podpor, jejichž zpětné zaplacení přikázaly.
Pokud jde konečně o informační povinnost, která pro italské orgány vyplývá z článku 3 rozhodnutí 2005/919 a z článku 10 ES,
Komise uvádí, že jí nebyly sděleny žádné informace o navrácení dotčených podpor ze strany 104 příjemců, kteří původně neměli
na využití režimu podpor nárok. To představuje porušení výše uvedené informační povinnosti.
Italská republika namítá, že právo Unie neukládá povinnost vést zvláštní řízení pro účely zajištění navrácení státních podpor,
ale pouze vyžaduje, aby použití vnitrostátních postupů umožňovalo okamžitý a účinný výkon rozhodnutí 2005/919.
Právě za účelem zajištění okamžitého a účinného výkonu rozhodnutí 2005/919 považovaly italské orgány za nezbytné přijmout
zákon č. 29/2006. V italském právním řádu je totiž normativní nástroj nejvhodnějším prostředkem k vyhovění požadavků plynoucích
ze zásady efektivity.
Italská republika také poukazuje na to, že italské orgány v rozsáhlé korespondenci s Komisí upozornily na obtíže spojené s výpočtem
dlužných částek a s vyloučením malých a středních podniků z procesu navracení, neboť vůči nim měla být podpora považována
za slučitelnou se společným trhem.
Pokud jde o argument Komise vycházející z neefektivity vnitrostátních soudních řízení, Italská republika vyzdvihává úsilí
zákonodárce i vnitrostátního daňového orgánu. V této souvislosti uvedený členský stát namítá také to, že za situace, kdy je
navrácení dotčené podpory závislé na rozhodnutí vnitrostátního soudu, mu nelze vytýkat, že tyto podpory nebyly navráceny.
V souvislosti se žalobním důvodem Komise vycházejícím z porušení informační povinnosti Italská republika uvádí, že tomuto
orgánu odpověděla, že postavení potenciálních příjemců dotčených podpor se neřídí zákonem č. 29/2006, nýbrž spíše režimem
upravujícím daňové úniky. Tento členský stát navíc v žalobní odpovědi poskytl dodatečný přehled vybraných částek i probíhajících
soudních řízení v dané oblasti.

Závěry Soudního dvora
Z ustálené judikatury vyplývá, že členský stát, kterému je určeno rozhodnutí, jež ho zavazuje k zajištění navrácení protiprávních
podpor, je podle článku 249 ES povinen přijmout veškerá opatření směřující k zajištění výkonu tohoto rozhodnutí (viz rozsudek
ze dne 5. října 2006, Komise v. Francie, C‑232/05, Sb. rozh. s. I‑10071, bod 42 a citovaná judikatura).
Členský stát musí dosáhnout skutečného navrácení dlužných částek (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, bod 42, a rozsudek
ze dne 22. prosince 2010, Komise v. Itálie, C‑304/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 32). Opožděné navrácení, tedy navrácení po
uplynutí stanovených lhůt, nemůže splňovat požadavky Smlouvy (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 32 a citovaná judikatura).
Podle čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce rozhodnutí 2005/919 Italská republika měla dotčené podpory získat zpět od příjemců
neprodleně. Konkrétně, podle odstavce 2 téhož článku, pokud již podpora byla poskytnuta v podobě snížení záloh daní dlužných
za probíhající daňové období, měl tento členský stát vybrat celou dlužnou daň včetně úroků s předpokládaným zúčtováním za
rok 2004. Ve všech ostatních případech měla být dlužná daň včetně úroků vybrána nejpozději do konce prvního daňového období,
které následovalo po dni oznámení tohoto rozhodnutí, tedy po 17. prosinci 2004.
V projednávané věci však není zpochybňováno, že ani několik let po oznámení rozhodnutí 2005/919 Italské republice a po uplynutí
veškerých lhůt stanovených uvedeným rozhodnutím tento členský stát stále nezajistil navrácení části protiprávních podpor.
Taková situace je zjevně neslučitelná s povinností tohoto členského státu dosáhnout skutečného navrácení dlužných částek a představuje
porušení povinnosti okamžitě a řádně splnit povinnosti vyplývající z rozhodnutí 2005/919.
Toto konstatování nelze vyvrátit okolností, která plyne ze spisu, že v den jednání v projednávané věci bylo dosaženo navrácení
přibližně 90 % z celkové částky protiprávních podpor. Není sporu o tom, že k úplnému navrácení dotčených podpor nedošlo ani
ke dni podání projednávané žaloby.
Ze spisu neplyne ani to, že by italské orgány dodržely lhůty, které byly v článku 2 rozhodnutí 2005/919 stanoveny k získání
protiprávních podpor zpět od příjemců.
Pokud jde o argumenty Italské republiky, které předložila na svou obhajobu, je třeba uvést, že podle ustálené judikatury je
jediný důvod, kterého by se mohl členský stát dovolávat na obranu proti žalobě pro nesplnění povinnosti podané Komisí na základě
čl. 88 odst. 2 ES, takový, jenž vychází z absolutní nemožnosti řádného vykonání předmětného rozhodnutí (viz zejména rozsudky
ze dne 20. září 2007, Komise v. Španělsko, C‑177/06, Sb. rozh. s. I‑7689, bod 46; ze dne 13. listopadu 2008, Komise v. Francie,
C‑214/07, Sb. rozh. s. I‑8357, bod 44, a výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 35).
Podmínka absolutní nemožnosti vykonání rozhodnutí není splněna, pokud žalovaný členský stát pouze informuje Komisi o právních,
politických nebo praktických obtížích v rámci zajištění výkonu uvedeného rozhodnutí, aniž přijme skutečná opatření vůči dotčeným
podnikům za účelem navrácení podpory nebo navrhne Komisi alternativní způsoby výkonu rozhodnutí, které by umožnily překonání
obtíží (viz zejména rozsudek ze dne 14. prosince 2006, Komise v. Španělsko, C‑485/03 až C‑490/03, Sb. rozh. s. I‑11887, bod
74, a výše uvedené rozsudky ze dne 13. listopadu 2008, Komise v. Francie, bod 46, a Komise v. Itálie, bod 36).
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že když se členský stát během plnění povinností vyplývajících z rozhodnutí Komise o státní podpoře
potýká s nepředvídanými nebo nepředvídatelnými obtížemi nebo si uvědomí důsledky nepředvídané Komisí, musí sdělit tyto problémy
Komisi, aby je posoudila, a navrhnout vhodné změny dotčeného rozhodnutí. V takovém případě členský stát a Komise musí – podle
pravidla, které ukládá členským státům a orgánům Unie vzájemnou povinnost loajální spolupráce a na němž je založen zejména
článek 10 ES – spolupracovat v dobré víře za účelem překonání obtíží a zároveň dodržovat ustanovení Smlouvy, a zejména ta,
která se týkají podpor (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, bod 37 a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Italská republika při svých jednáních s Komisí, jakož i v rámci řízení před Soudním
dvorem, neuplatnila absolutní nemožnost vykonání rozhodnutí 2005/919. Ze spisu rovněž plyne, že tento členský stát Komisi
nikdy nenavrhl změny rozhodnutí 2005/919 k překonání obtíží spojených s jeho účinným a okamžitým výkonem.
Italská vláda přitom Komisi pouze informovala o právních, politických či praktických obtížích při zajišťování výkonu uvedeného
rozhodnutí.
Konkrétně argument Italské republiky vycházející z obtíží spojených s potřebou vypočítat dlužné částky a s vyloučením malých
a středních podniků z procesu navracení, neboť vůči nim měla být podpora považována za slučitelnou se společným trhem, nemůže
obstát. Skutečnost, že dotčený členský stát potřebuje k předběžnému posouzení prováděnému za účelem identifikace zvýhodněných
osob, na něž se vztahuje rozhodnutí Komise, ověřit konkrétní situaci v jednotlivých dotčených podnicích, nemůže odůvodnit
nesplnění povinností vyplývajících z tohoto rozhodnutí (viz rozsudky ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Itálie, C‑99/02, Recueil,
s. I‑3353, bod 23, a ze dne 1. června 2006, Komise v. Itálie, C‑207/05, body 46 a 50).
Je pravda, že italský zákonodárce vynaložil v průběhu řízení o navrácení podpory značné úsilí k zajištění účinnosti tohoto
navrácení podpory tím, že přijal nejprve zákon č. 29/2006 a následně vládní nařízení č. 59/2008. Ze spisu zvláště vyplývá,
že uvedený zákon stanovil přerušení režimu podpor a podrobnosti identifikace, určování a navracení protiprávně získaných podpor.
Cílem uvedeného vládního nařízení, které mělo urychlit vyřešení již probíhajících sporů, přitom bylo vyřešit procesní problém
vyplývající z odkladu vykonatelnosti příkazů k navrácení podpor, jež vydaly vnitrostátní soudy.
Přijetí opatření uvedených v předchozím bodě však neumožnilo napravit zpoždění v navracení podpory uvedené v rozhodnutí 2005/919.
V účinnost totiž vstoupila teprve po uplynutí lhůt stanovených uvedeným rozhodnutím, a navíc se ukázalo, že jejich účinky
jsou nedostatečné, neboť Italská republika ani několik let po oznámení rozhodnutí 2005/919 do okamžiku podání projednávané
žaloby a po uplynutí všech lhůt stanovených tímto rozhodnutím nezajistila navrácení části protiprávních podpor.
Je přitom třeba poznamenat, že legislativní opatření určená k zajištění výkonu rozhodnutí Komise, které ukládá členskému státu
povinnost zajistit navrácení protiprávní podpory, vnitrostátními soudy, která jsou přijata opožděně nebo se ukáží jako neúčinná,
nesplňují požadavky vyplývající z judikatury uvedené v bodech 26 a 27 tohoto rozsudku (výše uvedený rozsudek ze dne 22. prosince
2010, Komise v. Itálie, bod 42).
Italská republika dále namítá že postavení některých potenciálních příjemců dotčených podpor se neřídí zákonem č. 29/2006,
nýbrž spíše režimem upravujícím daňové úniky, takže v tomto případě se povinnost zajistit navrácení podpor neuplatní.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že odkaz Italské republiky na rozsah působnosti zákona č. 29/2006 je v daném případě
irelevantní. Jak plyne z článku 1 rozhodnutí 2005/919 a z bodu 1 jeho odůvodnění, dotčený režim podpor byl skutečně prováděn
na základě čl. 1 odst. 1 písm. b) vládního nařízení č. 269/2003, které bylo následně přeměněno na zákon zákonem č. 326/2003.
Italská republika je tak na základě čl. 2 odst. 1 rozhodnutí 2005/919 povinna získat zpět podpory přiznané podle vládního
nařízení č. 269/2003 ze dne 24. listopadu 2003. Z tohoto hlediska nemá otázka, zda zvýhodnění přiznané dotyčným podnikům bylo
v souladu s vnitrostátní právní úpravou nebo naopak představovalo daňový únik či daňový podvod, žádný vliv na povinnost dotčeného
členského státu zajistit navrácení podpor ve stanovených lhůtách. Případné obtíže spojené s nutností prověřit příslušnými
vnitrostátními postupy daňová přiznání nemohou samy o sobě, jak plyne z bodů 33 a 37 tohoto rozsudku, odůvodnit nesplnění
povinností vyplývajících z rozhodnutí 2005/919 ve stanovených lhůtách.
Pokud jde dále o argument Komise týkající se možnosti vnitrostátních soudů přijmout v rámci řízení o navrácení podpor opatření
spočívající v odkladu vykonatelnosti, je třeba připomenout, že taková opatření lze nařídit, jsou-li splněny podmínky stanovené
v judikatuře [viz zejména rozsudky ze dne 21. února 1991, Zuckerfabrik Süderdithmarschen a Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 a C‑92/89,
Recueil, s. I‑415, a ze dne 9. listopadu 1995, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a další (I), C‑465/93, Recueil, s. I‑3761].
Odklad vykonatelnosti může vnitrostátní soud nařídit zejména tehdy, má-li vážné pochybnosti o platnosti aktu Unie a jestliže
v případě, že Soudnímu dvoru nebyla dosud předložena otázka platnosti napadeného aktu, mu tuto otázku sám předloží. V projednávané
věci soudům Unie nebyla předložena otázka legality rozhodnutí 2005/919. Italská republika v řízení před Soudním dvorem každopádně
neprokázala splnění dalších podmínek stanovených v judikatuře citované v předchozím bodě.
Ve skutečnosti, jak připustila Italská republika na jednání, na němž byly předneseny řeči, byl přezkum legality vnitrostátního
aktu směřujícího k navrácení protiprávní podpory, přiznané podniku-příjemci této podpory, předmětem pouze těch vnitrostátních
rozhodnutí předložených účastnicemi tohoto řízení a založených do spisu, která se týkala navrácení nařízeného rozhodnutím
2005/919, a sice rozhodnutí Commissione tributaria provinciale di Treviso ze dne 2. července 2007 a rozhodnutí Commissione
tributaria regionale di Venezia-Mestre ze dne 15. prosince 2008; tato rozhodnutí nezpochybňují legalitu rozhodnutí 2005/919.
Výše uvedené rozsudky Zuckerfabrik Süderdithmarschen a Zuckerfabrik Soest, jakož i Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a další
(I), se tedy na uvedená vnitrostátní rozhodnutí nevztahují.
V této souvislosti je třeba připomenout, že ačkoli je třeba přezkum formální bezvadnosti vnitrostátního aktu směřujícího k navrácení
protiprávní státní podpory provedený vnitrostátním soudem považovat za pouhé vyjádření obecné zásady práva Unie, a sice zásady
účinné soudní ochrany, je třeba také zdůraznit, že vnitrostátní soudy jsou podle čl. 14 odst. 3 nařízení č. 659/1999 povinny
zajistit plnou účinnost rozhodnutí nařizujícího navrácení protiprávní podpory a dospět k výsledku, který bude v souladu s cílem
sledovaným tímto rozhodnutím (viz rozsudek ze dne 20. května 2010, Scott a Kimberly Clark, C‑210/09, Sb. rozh. s. I‑4613,
body 25 a 29).
Zrušení vnitrostátního aktu provádějícího rozhodnutí Komise nařizujícího navrácení protiprávní podpory, které brání okamžitému
a účinnému výkonu uvedeného rozhodnutí, je totiž v rozporu s požadavky plynoucími z čl. 14 odst. 3 citovaného nařízení č. 659/1999
(viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Scott a Kimberly Clark, bod 30).
Pokud jde o vnitrostátní rozhodnutí citované v bodě 45 tohoto rozsudku, je třeba konstatovat, jak plyne ze spisu, že podnik,
který byl příjemcem protiprávní podpory a který ji musel vrátit na základě vnitrostátního aktu s příkazem k zaplacení, jejž
napadl, provedl úhradu teprve po rozhodnutí vydaném v odvolacím řízení dne 15. prosince 2008, kterým byla žaloba na neplatnost
zamítnuta. Z výše uvedeného tak plyne, že zrušení vnitrostátního aktu s příkazem k zaplacení v prvním stupni vedlo ke značnému
zpoždění při navracení protiprávních podpor. Takový stav není zajištěním okamžitého a účinného výkonu rozhodnutí 2005/919.
Z výše uvedeného vyplývá, že projednávaná žaloba je opodstatněná v rozsahu, v němž Komise Italské republice vytýká, že nepřijala
ve stanovených lhůtách všechna opatření nezbytná pro zajištění navrácení veškerých podpor poskytnutých na základě režimu podpor,
který byl rozhodnutím 2005/919 prohlášen za protiprávní a neslučitelný se společným trhem, ze strany příjemců.
S ohledem na závěr uvedený v předcházejícím bodě není třeba rozhodovat o návrhových žádáních Komise směřujících ke konstatování
odpovědnosti Italské republiky za to, že neinformovala Komisi o opatřeních uvedených v předcházejícím bodě, jelikož tento
členský stát řádně nesplnil povinnosti vyplývající z rozhodnutí 2005/919 ve stanovených lhůtách (výše uvedený rozsudek ze
dne 22. prosince 2010, Komise v. Itálie, bod 57 a citovaná judikatura).
Je tedy třeba konstatovat, že Italská republika tím, že nepřijala ve stanovených lhůtách všechna opatření nezbytná pro zajištění
navrácení veškerých podpor poskytnutých na základě režimu podpor, který byl rozhodnutím 2005/919 prohlášen za protiprávní
a neslučitelný se společným trhem, ze strany příjemců, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 2 tohoto rozhodnutí.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská
republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Italská republika tím, že nepřijala ve stanovených lhůtách všechna opatření nezbytná pro zajištění navrácení veškerých podpor
poskytnutých na základě režimu podpor, který byl rozhodnutím Komise 2005/919 ze dne 14. prosince 2004, o přímých daňových
pobídkách společnostem, které se účastní výstav v zahraničí, prohlášen za protiprávní a neslučitelný se společným trhem, ze
strany příjemců, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 2 tohoto rozhodnutí.
2)
Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: italština.