CELEX: 62010TJ0436
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Priekšspriegojuma tērauda Eiropas tirgus
Cenu noteikšana, tirgus sadale un apmaiņa ar konfidenciālu komercinformāciju
Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta pārkāpums
Noteikumi par mātesuzņēmuma vainojamību par tā meitasuzņēmuma pret konkurenci vērstām darbībām
Izšķirošas ietekmes faktiskas izmantošanas prezumpcija
Saprātīgs termiņš

)
[..]
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 15. septembrī,
Hit Groep
cēla šo prasību.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 24. decembrī,
Nedri
lūdza atļauju iestāties šajā lietā, lai atbalstītu Komisijas prasījumus, un Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs ar 2011. gada 28. februāra rīkojumu tai šo atļauju deva. Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2013. gada 28. oktobrī,
Nedri
tomēr informēja Vispārējo tiesu, ka tā atsauc savu iestāšanos lietā. Tādējādi tā ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 4. decembra rīkojumu tika izslēgta no lietas T‑436/10 kā persona, kas iestājusies lietā.
Ar 2011. gada 6. maija vēstuli
Hit Groep
lūdza atļauju izvirzīt jaunu pamatu saistībā ar apstākļiem, kas pirmo reizi ir tikuši norādīti aizstāvības rakstā.
Ar 2011. gada 6. jūnija lēmumu Vispārējā tiesa lūdza Komisijai sniegt tai otro lēmumu par grozījumiem. Komisija izpildīja šo lūgumu 2011. gada 16. jūnijā.
Ar 2011. gada 26. jūlija vēstuli
Hit Groep
apstiprināja, ka tā lūdz iespēju pielāgot savus pamatus saistībā ar otrā lēmuma par grozījumiem pieņemšanu.
Ar 2011. gada 29. jūlija vēstuli Vispārējā tiesa šo lūgumu apmierināja.
Rakstveida process tika pabeigts 2011. gada 20. oktobrī, Komisijai iesniedzot atbildi uz repliku tiesvedības valodā.
Atbildē uz repliku Komisija pauda viedokli par prasītājas replikā izteikto lūgumu par savu pamatu pielāgošanu, kā arī par apsvērumiem, ko tā ir sniegusi pēc otrā lēmuma par grozījumiem pieņemšanas.
Tā kā no 2013. gada 23. septembra Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tika pārcelts uz sesto palātu, kurai tādējādi 2013. gada 3. oktobrī tika nodota šīs lietas izskatīšana.
Vispārējās tiesas 1991. gada 2. maija Reglamenta 52. panta 2. punktā minētais sākotnējais ziņojums sestajai palātai tika paziņots 2013. gada 8. novembrī.
2013. gada 17. decembrī atbilstoši 1991. gada 2. maija Reglamenta 64. pantam noteiktajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem Vispārējā tiesa rakstveidā uzdeva jautājumus Komisijai. Komisija šo lūgumu izpildīja 2014. gada 6. februārī. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 14. martā, prasītāja sniedza savus apsvērumus par Komisijas atbildi.
2014. gada 14. maijā pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu.
2014. gada 27. jūnija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida un mutvārdu jautājumiem.
Hit Groep
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz
Hit Groep
, un it īpaši 1. panta 9) punkta b) apakšpunktu, 2. panta 9) punktu un 4. panta 22) punktu;
—
pakārtoti – atcelt vai samazināt veidā, ko Vispārējā tiesa atzīs par piemērotu,
Hit Groep
apstrīdētā lēmuma 2. panta 9) punktā uzliktā naudas soda apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību;
—
piespriest
Hit Groep
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Hit Groep
galvenokārt izvirza trīs pamatus, lai pamatotu savu prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu, kā arī pakārtoti – divus pamatus, lai pamatotu savu prasījumu atcelt vai samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.
Rakstveida procesa gaitā
Hit Groep
papildinošā kārtībā tāpat iesniedza sesto pamatu.
Pirmais pamats attiecas uz, pirmkārt, LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu un, otrkārt, pamatojuma neesamību, ciktāl apstrīdētajā lēmumā
Hit Groep
tiek vainota par pārkāpuma izdarīšanu laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim.
Otrais pamats attiecas uz to, ka naudas soda uzlikšana
Hit Groep
, kura kopš 2004. gada 1. novembra vairs nav saimnieciski aktīva, esot pretrunā LESD 101. panta mērķiem, Eiropas politikai naudas sodu jomā un samērīguma principam, jo šis naudas sods neesot nedz piemērots, nedz arī nepieciešams.
Trešais pamats attiecas uz to, ka
Hit Groep
esot tikusi atzīta par solidāri atbildīgu par
Nedri
izdarīto pārkāpumu.
Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka
Hit Groep
uzliktā naudas soda apmērs esot kļūdains, jo Komisija:
—
ņemdama vērā
Hit Groep
apgrozījumu par 2003. gadu, esot pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu un samērīguma principu (pirmā daļa);
—
tai esot bijis jāpiešķir
Hit Groep
tāds pats samazinājums, kādu tā atbilstoši sadarbības programmai ir piešķīrusi
Nedri
, jo tās atbildība nevarot pārsniegt
Nedri
atbildību (otrā daļa);
—
esot veikusi
Hit Groep
uzliktā naudas soda apmēra atsevišķu aprēķinu, lai gan tai tas esot bijis jāierobežo ar
Nedri
uzliktā naudas soda daļu, jo tā esot tikusi atzīta vienīgi par solidāri atbildīgu par
Nedri
uzlikto naudas sodu (trešā daļa);
—
esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tā pēc 10 % maksimālā apmēra piemērošanas neesot ņēmusi vērā ierobežoto laikposmu, par kuru
Hit Groep
ir tikusi atzīta par atbildīgu par
Nedri
izdarīto pārkāpumu (ceturtā daļa).
Piektais pamats, kas ir ticis izvirzīts pakārtoti, attiecas uz Komisijas pieļautu saprātīga termiņa pārkāpumu.
Sestais pamats attiecas uz to, ka naudas soda pamatsumma esot tikusi aprēķināta par
Nedri
darbības laiku, kas pārsniedz laikposmu, par kuru
Hit Groep
ir tikusi uzskatīta par solidāri atbildīgu par savu meitasuzņēmumu.
Visbeidzot tiesas sēdē prasītāja ir izvirzījusi septīto pamatu attiecībā uz saprātīga termiņa neievērošanu no Vispārējās tiesas puses.
Par trim pirmajiem pamatiem
Apstrīdētā lēmuma atgādinājums
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim
Nedri
pilnā apmērā piederēja prasītājai un ka tādējādi var izdarīt pieņēmumu par izšķirošas ietekmes esamību, kas ir prezumpcija, ko, kā norāda Komisija, prasītāja nav varējusi atspēkot (apstrīdētā lēmuma preambulas 804.–812. apsvērums).
Komisija tātad uzskatīja, ka
Nedri
ir atzīstama par atbildīgu par pārkāpumu no 1984. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 19. septembrim, un atzina prasītāju par kopīgi un solidāri atbildīgu līdz ar
Nedri
par laikposmu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim (apstrīdētā lēmuma preambulas 813. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 1. punktā ir noteikts:
“Šādi uzņēmumi ir izdarījuši LESD 101. panta un, sākot no 1994. gada 1. janvāra, EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, norādītajos laikposmos piedaloties nolīgumu un saskaņotu darbību kopumā priekšspriegojuma tērauda nozarē iekšējā tirgū un, sākot no 1994. gada 1. janvāra, EEZ tirgū:
[..]
9.
Nedri
grupas uzņēmumi:
a)
Nedri Spanstaal BV
– no 1984. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 19. septembrim un
b)
Hit Groep BV
– no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim.”
Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija uzlika, pirmkārt, naudas sodu EUR 5056500 apmērā kopīgi un solidāri
Nedri
un
Hit Groep
un, otrkārt, naudas sodu EUR 1877500 apmērā –
Hit Groep
.
Lietas dalībnieku argumenti
– Par pirmo pamatu attiecībā uz, pirmkārt, LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, ciktāl apstrīdētajā lēmumā
Hit Groep
tiek vainota par pārkāpuma izdarīšanu laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim, un, otrkārt, pamatojuma neesamību
Būtībā
Hit Groep
norāda, ka gan paziņojumā par iebildumiem, gan arī apstrīdētajā lēmumā Komisija solidāro atbildību tai esot piemērojusi vienīgi kā akcionārei, kas kontrolē un īsteno izšķirošu ietekmi uz
Nedri
.
Prasītāja uzskata, ka Komisija tomēr esot vienlaikus secinājusi, nenorādot iemeslus un arī nepamatojot savu lēmumu šajā jautājumā, ka tā esot pati pārkāpusi LESD 101. pantu.
Hit Groep
norāda, ka, ja attiecīgajā gadījumā tā var tikt vainota par pārkāpumu, tas tomēr nenozīmējot, ka tā to būtu materiāli izdarījusi. Tā uzskata, ka tā neesot nedz pārkāpuma autore, nedz arī līdzautore, bet ka tā vienīgi uzņemoties atbildību par
Nedri
rīcību.
Hit Groep
uzskata, ka šādai atbildībai neesot tādas pašas intensitātes kā tāda uzņēmuma gadījumā, kas materiāli izdara pārkāpumu, un tam esot jāietekmē naudas soda apmērs.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
– Par otro pamatu attiecībā uz to, ka naudas soda uzlikšana
Hit Groep
, kura kopš 2004. gada 1. novembra vairs nav saimnieciski aktīva, esot pretrunā LESD 101. panta mērķiem, Eiropas politikai naudas sodu jomā un samērīguma principam, jo šis naudas sods neesot nedz piemērots, nedz arī nepieciešams
Hit Groep
, atsaucoties uz 2007. gada 11. decembra spriedumu
ETI
u.c. (C‑280/06, Krājums,
EU:C:2007:775
), kā arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [
J
.
Kokott
] šajā lietā sniegtajiem secinājumiem (
EU:C:2007:404
), būtībā norāda, ka, lai gan, protams, nedz tā, nedz arī
Nedri
neesot zudušas, ne arī tikušas nodotas juridiskai personai vai trešajam uzņēmumam, tā pati kopš 2004. gada 1. novembra vairs neesot saimnieciski aktīva tirgū (tas ir, vairāk nekā piecus gadus pirms Komisijas sankcijas piemērošanas), ka tā esot tikusi sankcionēta tikai kā
Nedri
, kura viena pati ir izdarījusi pārkāpumu, mātesuzņēmums un ka tādējādi naudas sodam attiecībā uz to neesot nekādas atturošās iedarbības.
Prasītāja uzskata, ka šī sankcija tādējādi neatbilstot konkurences politikas mērķiem un esot nesamērīga, jo tā neesot nedz adekvāta, nedz arī nepieciešama LESD 101. panta mērķa sasniegšanai.
Prasītāja būtībā uzskata, ka šādos apstākļos ekonomiskās turpinātības principam esot bijis jāizraisa sankcijas piemērošana tikai tai juridiskai personai, kas ir izdarījusi pārkāpumu, tas ir,
Nedri
, jo prasītāja pati, kas esot vienīgi holdings, esot nekas vairāk par tukšu čaulu.
Tā uzskata, ka, ja tāds holdings, kādu veidojot tā pati, nodod meitasuzņēmumu, kas ir izdarījis pārkāpumu, un ja holdings vairs nav ekonomiski aktīvs, agrākās grupas ekonomiskās turpinātības pamats esot vienība, kura ir izdarījusi pārkāpumu, un naudas sods esot jāuzliek šai vienībai, nevis holdingam, kurš nav ekonomiski aktīvs.
Hit Groep
turklāt norāda, ka izvēlei, ko Komisija saskaņā ar judikatūru varot veikt starp sankcijas piemērošanu mātesuzņēmumam vai meitasuzņēmumam, tā, ņemot vērā efektivitātes prasību, esot bijis jānoved pie sankcijas piemērošanas vienīgi
Nedri
.
Turklāt
Hit Groep
norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, ja lēmuma pieņemšanas brīdī uzņēmums ir sadalījies, nevarot noteikt meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, pamatojoties uz agrāka mātesuzņēmuma apgrozījumu, jo agrākā mātesuzņēmuma apgrozījums neatspoguļojot šī uzņēmuma faktisko ekonomisko kapacitāti. Tādējādi Komisijai naudas soda apmērs esot bijis jānosaka tā, lai tas būtu atbilstošs tās faktiskajai ekonomiskajai kapacitātei, kas, ņemot vērā tās ierobežoto apgrozījumu un saimnieciskās darbības neveikšanu, esot bijusi (un joprojām) nulles līmenī. Tam esot bijis jābūt par pamatu sankcijas piemērošanai vienīgi
Nedri
.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
– Par trešo pamatu attiecībā uz to, ka
Hit Groep
ir tikusi kļūdaini uzskatīta par solidāri atbildīgu par
Nedri
izdarīto pārkāpumu
Hit Groep
solidārā atbildība ir tikusi noteikta attiecībā uz pārkāpumu, ko
Nedri
ir izdarījusi pārkāpuma laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim.
Hit Groep
tomēr uzsver, ka Komisija neesot paudusi nostāju attiecībā uz laikposmu no 1987. gada 1. maija līdz 1994. gada 1. maijam, kurā tai tikmēr tāpat ir piederējis viss tās meitasuzņēmuma kapitāls. Attiecībā uz laikposmu no 1994. gada 1. maija līdz 1997. gada 31. decembrim Komisija esot uzskatījusi, ka tai nav pierādījumu par izšķirošas ietekmes īstenošanu attiecībā uz
Nedri
.
Hit Groep
būtībā uzskata, ka administratīvajā procesā tā tomēr esot pierādījusi, ka tā ir atspēkojusi prezumpciju, saskaņā ar kuru mātesuzņēmums, kuram pieder viss meitasuzņēmuma, kas ir izdarījis pārkāpumu, kapitāls, īsteno izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmuma rīcību.
Tā atgādina, ka laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim tā esot bijusi finanšu holdings (dalības sabiedrība).
Prasītāja uzskata, ka šāda holdinga daba, tā darbības veids un tā dalības apjoms nosakot to, ka, ja vien Komisija nesniedz pierādījumus par pretējo, šāda juridiskā persona nevar tikt uzskatīta par tādu, kas īsteno izšķirošu ietekmi uz meitasuzņēmumu, pat ja tai pilnībā pieder šis meitasuzņēmums.
Hit Groep
šajā ziņā atzīmē, pirmkārt, ka Komisija pamatojoties uz 1994. gada maija instrukciju (
directie-instructie
). Šī instrukcija esot par četriem gadiem agrāka par laikposmu, attiecībā uz kuru Komisija ir uzskatījusi, ka izšķirošas ietekmes īstenošana ir pierādīta. Turklāt tā būtībā uzskata, ka šī instrukcija neattiecoties nedz uz meitasuzņēmuma ikdienas vadību, nedz arī uz tā komerciālo politiku un ka tā nepārsniedzot to tiesību vienkāršu īstenošanu, ko likums un statūti piešķir holdingam kā akcionāram. Visbeidzot
Hit Groep
uzskata, ka gan
Nedri
, gan tā pati esot norādījušas, ka šīs instrukcijas statuss nav skaidrs, un ka
Nedri
, pretēji tās šajā ziņā izteiktajiem apgalvojumiem, šai instrukcijai neesot piešķīrusi nozīmi, ko tai piedēvē Komisija.
Otrkārt, tā atzīmē, ka Komisija pamatojoties uz direktoru, kuri rīko sanāksmes aptuveni piecas reizes gadā, grupas esamību. Prasītāja apstrīd, ka tā būtu atzinusi, ka šajā grupā tika apspriesta vispārēja komercdarbības norise, kā arī citi svarīgi jautājumi. Tā norāda, ka tai esot bijuši tikai divi darbinieki, kamēr šīs dalības skaits 1994. gadā esot sasniedzis 11 un 2001. gadā palielinājies līdz 26. Tā uzskata, ka šajos apstākļos, pat ja prasītāja ir prasījusi
Nedri
sniegt tai informāciju par vispārējo komercdarbības norisi un to interesējošiem jautājumiem, Komisija nesot varējusi aprobežoties ar norādi, ka prasītāja ir īstenojusi izšķirošu ietekmi, šajā ziņā nesniedzot citus precizējumus.
Hit Groep
uzskata, ka Komisija nenorādot ne motīvu, ne pierādījumus attiecībā uz direktoru grupā notikušās saskaņošanas apjomu.
Treškārt, tā atzīmē, ka Komisija pamatojoties uz
Nedri
sniegtu apsūdzošu paziņojumu, kura uzskata, ka direktoru grupas sanāksmēs ir tikuši izskatīti visi komerciālie aspekti. Tā uzskata, ka jau esot izteikusies par šo jautājumu administratīvajā procesā un ka šie paziņojumi esot tikai pārkāpumā iesaistīta dalībnieka paziņojumi, kurus nepamato rakstveida pierādījumi vai trešo personu paziņojumi.
Turpretim
Hit Groep
uzskata, ka no [uzņēmuma] darbības izrietot, ka tā nav īstenojusi ietekmi uz savu meitasuzņēmumu. Būtībā tā uzskata, ka savu dalību aizliegtajā vienošanās
Nedri
esot uzsākusi 1984. gadā, tas ir, četrpadsmit gadus pirms tam, kad
Hit Groep
ir tikusi uzskatīta par [uzņēmumu], kas uz to īsteno izšķirošu ietekmi, un ka
Nedri
esot turpinājusi savu dalību līdz 2002. gada rudenim, kamēr tā pati jau bija nodevusi šo meitasuzņēmumu. Prasītāja uzskata, ka
Nedri
rīcības autonomais raksturs tātad esot pierādīts.
Visbeidzot, prasītāja būtībā uzskata, ka Komisijas apgalvojumiem, ka tā arī ir bijusi aktīva tērauda nozarē un ka
Nedri
komercdarbība tātad ir bijusi saistīta ar tās pašas darbības jomu, neesot pamata. Tā norāda, ka Komisija nekad neesot apgalvojusi, ka tā būtu informēta par
Nedri
izdarīto pārkāpumu, un ka tā pati vienmēr esot noliegusi, ka būtu zinājusi par šo pārkāpumu, kā rezultātā Komisijas apgalvojumiem, ka tā ir veikusi darbību tērauda jomā, neesot nozīmes; šī darbība katrā ziņā neattiecoties uz PT jomu.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir secīgi jāizvērtē trešais pamats un pēc tam – pirmais un otrais pamats.
– Principu atgādinājums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar jēdzienu “uzņēmums” tiek apzīmēta jebkura vienība, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šādas vienības juridiskā statusa un tās kapitāla nodrošinājuma veida. Par šo jautājumu Tiesa ir precizējusi, pirmkārt, ka jēdziens “uzņēmums” šajā kontekstā ir saprotams kā tāds, ar ko apzīmē ekonomisko vienību, pat ja no juridiskā skatpunkta šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas un juridiskas personas, un, otrkārt, ka, ja šāda ekonomiskā vienība pārkāpj konkurences tiesības, tai atbilstoši personiskās atbildības principam ir jāatbild par šādu pārkāpumu (skat. spriedumu, 2011. gada 29. septembris,
Elf Aquitaine
/Komisija, C‑521/09 P, Krājums,
EU:C:2011:620
, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
No pastāvīgās judikatūras tāpat izriet, ka par meitasuzņēmuma rīcību mātesuzņēmumu var vainot tostarp tad, ja, lai gan šis meitasuzņēmums ir atsevišķa juridiskā persona, tas savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet gan būtībā piemēro mātesuzņēmuma dotus norādījumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas saista šīs abas juridiskās vienības (skat. spriedumu
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā situācijā, tā kā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums ir vienas ekonomiskās vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē, Komisijai ir tiesības adresēt mātesuzņēmumam lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un turklāt netiek prasīts pierādīt pēdējā minētā personisku dalību pārkāpumā (skat. spriedumu
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 55. punkts un tajā minētā judikatūra). Komisijas tiesības adresēt mātesuzņēmumam lēmumu, ar kuru nosaka naudas sodu, neizriet ne no tā, ka mātesuzņēmums būtu pamudinājis savu meitasuzņēmumu izdarīt pārkāpumu, ne vēl jo vairāk no mātesuzņēmuma dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē (spriedums
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 88. punkts).
Tāpat Tiesa ir precizējusi, ka īpašajā gadījumā, kad mātesuzņēmumam pieder visas tās meitasuzņēmuma, kas ir izdarījis Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāldaļas, pirmkārt, šis mātesuzņēmums var īstenot izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētais mātesuzņēmums faktiski īsteno šādu ietekmi (turpmāk tekstā – “izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpcija”) (skat. spriedumu
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izšķirošās ietekmes faktiskas izmantošanas prezumpcijas mērķis ir panākt līdzsvaru starp, no vienas puses, mērķa sodīt konkurences tiesību normām, it īpaši LESD 101. pantam, pretēju rīcību un novērst tās atkārtošanos būtisko raksturu un, no otras puses, tādu noteiktu vispārējo Savienības tiesību principu kā tostarp nevainīguma prezumpcijas, soda individualizēšanas, tiesiskās noteiktības principu, kā arī tiesības uz aizstāvību, ieskaitot pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, prasībām. Tostarp šī iemesla dēļ tā ir atspēkojama (spriedums
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 59. punkts). No tā izriet, ka šāda prezumpcija ir samērīga ar sasniedzamo likumīgo mērķi (spriedums, 2013. gada 18. jūlijs,
Schindler Holding
u.c./Komisija, C‑501/11 P, Krājums,
EU:C:2013:522
, 108. punkts).
Pietiek, ja Komisija pierāda, ka viss meitasuzņēmuma kapitāls pieder tās mātesuzņēmumam, lai pieņemtu, ka pēdējais minētais faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma komercdarbības politiku. Līdz ar to Komisija būs tiesīga uzskatīt mātesuzņēmumu par solidāri atbildīgu par tās meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šis mātesuzņēmums, kuram ir jāatspēko šī prezumpcija, nesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tā meitasuzņēmums rīkojas tirgū patstāvīgi (skat. spriedumu
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jāprecizē, ka, lai gan Tiesa papildus meitasuzņēmuma kapitāla piederībai pilnā apmērā ir minējusi citus apstākļus, tādus kā mātesuzņēmuma īstenotas ietekmes uz tā meitasuzņēmuma komercdarbības politiku neapstrīdēšana un abu sabiedrību kopējā pārstāvība administratīvajā procesā, tomēr Tiesa šos apstākļus nav minējusi tādēļ, lai prezumpcijas īstenošanai izvirzītu nosacījumu par papildu netiešu pierādījumu sniegšanu par to, ka mātesuzņēmums faktiski ir īstenojis savu ietekmi. Citiem vārdiem sakot, Komisijai, lai konkrētā gadījumā atsauktos uz izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju, papildus pierādījumiem par šīs prezumpcijas piemērojamību un iedarbību nav jāiesniedz vēl citi netiešie pierādījumi (šajā ziņā skat. spriedumu
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpcija balstās uz konstatējumu, saskaņā ar kuru, ja vien nepastāv izņēmuma apstākļi, sabiedrība, kurai pilnībā pieder meitasuzņēmums, ņemot vērā tikai šo dalību kapitālā, jau var īstenot izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma rīcību un šīs ietekmes faktiskas neīstenošanas [pierādījums] parasti vislietderīgāk var tikt meklēts tādu vienību darbības jomā, attiecībā uz kurām šī prezumpcija ir spēkā. Šajos apstākļos, ja ieinteresētajai personai, lai atspēkotu minēto prezumpciju, pietiktu vienīgi izteikt nepamatotus apgalvojumus, šai prezumpcijai lielā mērā tiktu atņemta tās lietderīgā iedarbība (spriedums
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 60. un 61. punkts).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienīgi ar apstākli, ka mātesuzņēmums ir holdings, nepietiek, lai izslēgtu, ka tas ir īstenojis izšķirošu ietekmi uz minēto meitasuzņēmumu. Sabiedrību grupas kontekstā holdings, kurš arī koordinē finanšu investīcijas grupas ietvaros, ir sabiedrība ar mērķi apvienot dalību dažādu sabiedrību kapitālā un uzdevumu nodrošināt šo sabiedrību vienotu vadību, tostarp ar šīs budžeta kontroles palīdzību (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 8. oktobris,
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, T‑69/04, Krājums,
EU:T:2008:415
, 63. punkts; 2011. gada 13. jūlijs,
Shell Petroleum
u.c./Komisija, T‑38/07, Krājums,
EU:T:2011:355
, 70. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2012. gada 29. jūnijs,
E.ON Ruhrgas
un
E.ON
/Komisija, T‑360/09, Krājums,
EU:T:2012:332
, 283. punkts).
Turklāt, lai noteiktu, vai meitasuzņēmums savu rīcību tirgū nosaka patstāvīgi, ir jāņem vērā visi atbilstošie apstākļi, kas attiecas uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras vieno šo meitasuzņēmumu un mātesuzņēmumu, un kas katrā gadījumā var atšķirties un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitīti (spriedums, 2009. gada 10. septembris,
Akzo Nobel
u.c./Komisija, C‑97/08 P, Krājums,
EU:C:2009:536
, 74. punkts).
Šis vērtējums nav jāaprobežo vienīgi ar faktiem, kas attiecas uz meitasuzņēmuma komercdarbības politiku šaurā nozīmē, tādu kā izplatīšanas stratēģija vai cenas. It īpaši vienīgi ar pierādījumu, ka meitasuzņēmums vada šos konkrētos komercdarbības politikas aspektus, šajā ziņā nesaņemot norādījumus, nevar atspēkot prezumpciju attiecībā uz izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu (skat. spriedumu, 2011. gada 16. jūnijs,
FMC
/Komisija, T‑197/06, Krājums,
EU:T:2011:282
, 105. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdzīgi, ņemot vērā, ka meitasuzņēmuma patstāvība netiek vērtēta, ņemot vērā vienīgi ar uzņēmuma darbības vadību saistītos aspektus, apstāklis, ka meitasuzņēmums nekad attiecīgajā tirgū nav īstenojis īpašu informācijas politiku attiecībā uz mātesuzņēmumu, nav pietiekams, lai pierādītu tās patstāvību (spriedums
FMC
/Komisija, minēts 127. punktā,
EU:T:2011:282
, 145. punkts).
Turklāt ar to, ka no lietas materiāliem neizriet, ka mātesuzņēmums būtu devis norādījumus savam meitasuzņēmumam, nevar pierādīt, ka šādi norādījumi nav bijuši (skat. spriedumu, 2011. gada 7. jūnijs,
Arkema France
u.c./Komisija, T‑217/06, Krājums,
EU:T:2011:251
, 118. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt mātesuzņēmuma vainojamība par meitasuzņēmuma pārkāpjošu darbību neprasa pierādījumus, ka mātesuzņēmums ietekmē sava meitasuzņēmuma politiku noteiktā jomā, uz ko ir bijis vērsts pārkāpums (spriedumi,
Shell Petroleum
u.c./Komisija, minēts 125. punktā,
EU:T:2011:355
, 70. punkts, un 2011. gada 13. jūlijs,
Eni
/Komisija, T‑39/07, Krājums,
EU:T:2011:356
, 97. punkts).
Turklāt mātesuzņēmumu var uzskatīt par atbildīgu par meitasuzņēmuma izdarītu pārkāpumu pat tad, ja grupas ietvaros pastāv liels sabiedrību, kas reāli veic pamatdarbību, skaits (spriedumi, 1999. gada 20. aprīlis,
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94, Krājums,
EU:T:1999:80
, 989. punkts, un 2012. gada 27. septembris,
Shell Petroleum
u.c./Komisija, T‑343/06, Krājums,
EU:T:2012:478
, 52. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 296. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā tiesību akta raksturam un tajā skaidri un nepārprotami ir jānorāda iestādes, kas ir izdevusi tiesību aktu, argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un lai Kopienu tiesa varētu veikt attiecīgu pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir izvērtējama, ievērojot lietas apstākļus, it īpaši attiecīgā tiesību akta saturu, norādīto motīvu būtību un akta adresātu vai citu personu, uz kurām tas attiecas tieši un individuāli, interesi saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (spriedumi, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, C‑367/95 P, Krājums,
EU:C:1998:154
, 63. punkts; 2003. gada 30. septembris, Vācija/Komisija, C‑301/96, Krājums,
EU:C:2003:509
, 87. punkts, un 2004. gada 22. jūnijs, Portugāle/Komisija, C‑42/01, Krājums,
EU:C:2004:379
, 66. punkts).
Attiecībā uz samērīguma principu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ar to tiek prasīts, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (skat. spriedumu, 2013. gada 17. oktobris,
Schaible
, C‑101/12, Krājums,
EU:C:2013:661
, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
– Par trešā pamata pamatotību
Hit Groep
, kas neapstrīd, ka tai pieder viss tās meitasuzņēmuma
Nedri
pamatkapitāls, būtībā norāda, ka, tā kā tā esot holdings, tas, ka tai pieder viss meitasuzņēmuma pamatkapitāls, nedodot iespēju Komisijai uzskatīt, ka tā uz šo meitasuzņēmumu būtu īstenojusi izšķirošu ietekmi.
Komisijai esot jāsniedz šādas ietekmes pierādījums, kas neesot ticis izdarīts, jo papildu pierādījumi, uz kuriem tā balstoties, neļaujot izdarīt šādu secinājumu.
Prasītāja norāda, ka tā no savas puses turpretim esot atspēkojusi izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju.
Šī argumentācija tomēr ir jānoraida.
Tā kā pret
Hit Groep
izvirzītajā pārkāpuma laikposmā tai ir piederējis viss tās meitasuzņēmuma pamatkapitāls, Komisijai ir bijušas tiesības atsaukties uz izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju un tai šajā ziņā nav bijuši jāsniedz citi pierādījumi (skat. spriedumu
Elf Aquitaine
/Komisija, minēts 117. punktā,
EU:C:2011:620
, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka Komisijas sniegto papildu pierādījumu (tas ir, 1994. gada maija instrukcija, direktoru grupas esamība un ietekme un
Nedri
paziņojumi) nozīmes neesamība, ja pieņem, ka tā ir pierādīta, katrā ziņā neietekmētu prasītājas atbildību, jo ar izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju pietiek, lai izraisītu
Hit Groep
atbildību, ja vien tā neatspēkotu šo prezumpciju, ko tā tomēr nav izdarījusi.
Ar to, ka
Hit Groep
ir holdings, kurš pat neveic reālu darbību, nepietiek, lai noraidītu izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju (šajā ziņā skat. spriedumus
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, minēts 125. punktā,
EU:T:2008:415
, 63. punkts;
Shell Petroleum
u.c./Komisija, minēts 125. punktā,
EU:T:2011:355
, 70. punkts un tajā minētā judikatūra, un
E.ON Ruhrgas
un
E.ON
/Komisija, minēts 125. punktā,
EU:T:2012:332
, 283. punkts), un tas nenozīmē nekādu pierādīšanas pienākuma apgriešanu, kā to kļūdaini norāda
Hit Groep
.
Šajā ziņā tam, ka mātesuzņēmums, ņemot vērā tā sabiedrības raksturu un statūtos noteikto mērķi, būtu aprobežojies vienīgi ar savas dalības pārvaldīšanu, nav nozīmes (skat. šajā ziņā spriedumus
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, minēts 125. punktā,
EU:T:2008:415
, 70. punkts, un
FMC
/Komisija, minēts 127. punktā,
EU:T:2011:282
, 130. punkts). Turklāt, lai par
Nedri
pārkāpjošo darbību vainotu tās mātesuzņēmumu, nav vajadzīgi pierādījumi, ka
Hit Groep
būtu ietekmējis sava meitasuzņēmuma politiku noteiktā jomā, uz ko ir bijis vērsts pārkāpums (skat. šajā ziņā, spriedumus
Shell Petroleum
u.c./Komisija, minēts 125. punktā,
EU:T:2011:355
, 70. punkts, un
Eni
/Komisija, minēts 130. punktā,
EU:T:2011:356
, 97. punkts).
No tā izriet, ka ar faktu, ka mātesuzņēmums pats nav veicis darbību PT jomā, tāpat nepietiek, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju, kā rezultātā
Hit Groep
šajā jautājumā izteiktā argumentācija ir jānoraida.
Turklāt
Hit Groep
argumentācija, ka no uzņēmējdarbības gaitas izrietot, ka tā nav ietekmējusi savu meitasuzņēmumu, tāpat ir jānoraida.
Izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju nevar atspēkot, vienīgi pierādot, ka savu komercdarbības politiku šaurā nozīmē, tādu kā izplatīšanas vai cenu stratēģija,
Nedri
ir īstenojusi, šajā ziņā nesaņemot
Hit Groep
norādījumus. No tā izriet, ka meitasuzņēmuma patstāvību nevar pierādīt, vienīgi apliecinot, ka tas ir patstāvīgi pārvaldījis tādus savas politikas specifiskus aspektus, kas attiecas uz pārkāpumā iesaistīto preču tirdzniecību,
Līdzīgi, tā kā
Nedri
patstāvīgumu nevērtē, ņemot vērā vienīgi ar uzņēmuma darbības vadību saistītos aspektus, apstāklis, ka meitasuzņēmums attiecīgajā tirgū nekad nav īstenojis īpašu informācijas politiku par labu mātesuzņēmumam, nav pietiekams, lai pierādītu tā patstāvību (skat. šajā ziņā, spriedumu
FMC
/Komisija, minēts 127. punktā,
EU:T:2011:282
, 105. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi neviens no
Hit Groep
sniegtajiem pierādījumiem pēc sava rakstura nav tāds, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas prezumpciju, un trešais pamats ir jānoraida.
– Par pirmā un otrā pamata pamatotību
Tā kā saskaņā ar iepriekš 119. punktā atgādināto Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai mātesuzņēmumam adresētu lēmumu, ar kuru tam ir uzlikts naudas sods par pārkāpuma izdarīšanu, netiek prasīts pierādīt mātesuzņēmuma personīgu dalību minētajā pārkāpumā,
Hit Groep
argumentācija, ar kuru tiek apgalvots, ka to nevarot vainot par pārkāpumu, jo tā pati neesot nedz tā autore, nedz arī līdzautore, nevar tikt atbalstīta.
Turklāt šajā ziņā Komisijai apstrīdētais lēmums, ciktāl
Hit Groep
tajā tiek vainota par pārkāpumu kā
Nedri
mātesuzņēmums, nav bijis īpaši jāpamato.
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kopumā.
Saistībā ar otro pamatu ir jāatgādina, ka konkurences tiesību normu efektīvas īstenošanas mērķiem var būt nepieciešams aizliegtajā vienošanās izņēmuma kārtā vainot nevis uzņēmuma, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, sākotnējo pārvaldītāju, bet jaunu pārvaldītāju, ja tas faktiski var tikt uzskatīts par sākotnējā pārvaldītāja pēcteci, proti, ja tas turpina vadīt uzņēmumu, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieks (šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā, kurā pasludināts spriedums
ETI
u.c., minēts 98. punktā,
EU:C:2007:404
, 75. un 76. punkts). Ja nebūtu paredzēta iespēja piemērot sankciju citai saimnieciskai vienībai, nevis tai, kas ir izdarījusi pārkāpumu, uzņēmumi varētu izvairīties no sankcijām tikai tāpēc, ka to identitāte ir tikusi mainīta pārstrukturēšanas, kā arī pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu rezultātā (skat. šajā ziņā skat. spriedumu
ETI
u.c., minēts 98. punktā,
EU:C:2007:775
, 41. punkts).
Tātad Tiesa ir uzskatījusi, ka “saimnieciskās pēctecības” kritērijs var tikt piemērots tikai tad, ja par uzņēmuma vadību atbildīgā juridiskā persona pēc pārkāpuma izdarīšanas ir beigusi juridiski pastāvēt (spriedumi, 1999. gada 8. jūlijs, Komisija/
Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Krājums,
EU:C:1999:356
, 145. punkts, un 2002. gada 20. marts,
HFB
u.c./Komisija, T‑9/99, Krājums,
EU:T:2002:70
, 104. punkts), vai arī uzņēmuma iekšējas pārstrukturēšanas gadījumā, ja sākotnējais īpašnieks nevis obligāti beidz juridiski pastāvēt, bet vairs neveic saimniecisku darbību attiecīgajā tirgū, ņemot vērā arī strukturālās saiknes starp uzņēmuma sākotnējo pārvaldītāju un jauno pārvaldītāju (šajā ziņā skat. spriedumus, 2004. gada 7. janvāris,
Aalborg Portland
u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, Krājums,
EU:C:2004:6
, 359. punkts, un
ETI
u.c., minēts 117. punktā,
EU:C:2007:775
, 41. punkts).
Tomēr ir jākonstatē, kā to norāda Komisija, ka
Hit Groep
nav piemērojams neviens no diviem Tiesas paredzētajiem gadījumiem.
Nedz
Nedri
, nedz arī
Hit Groep
nav pārstājušas eksistēt, pat ja tās vairs nav uzskatāmas par vienas un tās pašas grupas daļām, un nav notikusi iekšēja pārstrukturēšana, kurā
Hit Groep
būtu strukturālās saiknes ar pārņēmēju.
No tā izriet, ka saimnieciskās pēctecības kritērijs, kas attaisnotu vienīgi meitasuzņēmuma vainojamību par pārkāpumu, šajā lietā nav piemērojams un ka
Hit Groep
nevar pamatoties uz šo judikatūru, lai iebilstu pret to, ka attiecībā uz posmu, kad tā
Nedri
ir pilnībā kontrolējusi, tai ir uzlikta solidāra atbildība par
Nedri
izdarīto pārkāpumu.
Turklāt Komisija ir pamatoti atgādinājusi, ka sankcijai par konkurences tiesību pārkāpumiem un ar to saistītajam naudas sodam ir gan atturošā, gan arī represīvā iedarbība un ka sankcija mātesuzņēmumam ir joprojām piemērojama, pat ja tas, kā tas ir šajā lietā, protams, ir ierobežojis savu saimniecisko darbību, bet turpina juridiski pastāvēt, kas joprojām ļauj to sankcionēt.
Tādējādi
Hit Groep
argumentācija attiecībā uz tai piemērotās sankcijas efektivitātes neesamību nevar tikt atbalstīta. Sankcijas piemērošanas
Hit Groep
fakts nekādā ziņā nav nesamērīgs, ne arī pretējs LESD 101. panta mērķim.
Visbeidzot prasītāja uzskata, ka no 2011. gada 24. marta sprieduma
Pegler
/Komisija (T‑386/06, Krājums,
EU:T:2011:115
) izrietot, ka Komisija nevar noteikt meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, pamatojoties uz tās bijušā mātesuzņēmuma apgrozījumu, ja lēmuma pieņemšanas brīdī uzņēmums ir ticis sadalīts, jo agrākās sabiedrības apgrozījums vairs neatspoguļo šī uzņēmuma faktisko ekonomisko kapacitāti.
Hit Groep
izskata, ka no tā izriet, ka Komisijai naudas soda apmērs esot bijis jānosaka, nodrošinot tā atbilstību prasītājas faktiskai ekonomiskai kapacitātei, kura, ņemot vērā tās ierobežoto apgrozījumu un saimnieciskās darbības neveikšanu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, ir atbilstoša nullei, un uz šī pamata Komisijai esot bijusi sankcija jāpiemēro tikai
Nedri
.
Tomēr šo argumentāciju, attiecībā uz kuru ir jānorāda, ka tā pirmo reizi ir tikusi izteikta tikai replikas stadijā (2.14 punkts), nevar atbalstīt.
Pirmkārt, sprieduma
Pegler
/Komisija, minēts 157. punktā (
EU:T:2011:115
), 133. punkts, uz kuru atsaucas prasītāja, attiecas uz tiesisku un faktisku situāciju, kura atšķiras no
Nedri
un
Hit Groep
situācijas. Tas ir saistīts ar Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
), 1.A punkta ceturtās un piektās daļas attiecībā uz naudas soda palielināšanu preventīvos nolūkos piemērošanu.
Otrkārt, saskaņā ar judikatūru tikai tad, ja ir konstatēts, ka vairāki lēmuma, ar kuru uzlikts naudas sods, adresāti veido uzņēmumu tādā nozīmē, ka tas ir uzskatāms par ekonomisko vienību, kas ir atbildīga par sodāmo pārkāpumu un joprojām pastāv šā lēmuma pieņemšanas dienā, naudas soda maksimālais apmērs var tikt aprēķināts, pamatojoties uz šā uzņēmuma, proti, visu to veidojošo vienību, kopējo apgrozījumu. Turpretī, ja minētā ekonomiskā vienība pēc tam ir sadalījusies, katram lēmuma adresātam ir tiesības uz attiecīgā maksimālā apmēra individuālu piemērošanu (spriedums, 2005. gada 15. jūnijs,
Tokai Carbon
u.c./Komisija, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03,
EU:T:2005:220
, 390. punkts).
Tomēr maksimālo apmēru 10 % apmērā Komisija ir aprēķinājusi, pamatojoties vienīgi uz
Hit Groep
apgrozījumu, jo apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tā vairs nav veidojusi vienu uzņēmumu ar
Nedri
.
Ciktāl prasītāja ar savu argumentāciju vēlas apstrīdēt Komisijas vērā ņemto references gadu, ir jākonstatē, ka tā pārklājas ar ceturtā pamata pirmo daļu, kas attiecas tieši uz šo jautājumu un uz kuru ir jāizdara atsauce.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots un par tā pieņemamību nav jāspriež.
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kopumā.
Par ceturto pamatu attiecībā uz dažādām kļūdām saistībā ar apstākļiem, kas ir tikuši ņemti vērā
Hit Groep
uzliktā naudas soda apmēra noteikšanai
Par pirmo daļu attiecībā uz to, ka Komisija, kļūdaini ņemot vērā
Hit Groep
apgrozījumu par 2003. gadu, esot pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, kā arī samērīguma un labas pārvaldības principus
– Lietas dalībnieku argumenti
Hit Groep
būtībā norāda, ka Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz judikatūru, kas izriet no 2007. gada 7. jūnija sprieduma
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija (C‑76/06 P, Krājums,
EU:C:2007:326
) un kas attiecas uz situāciju, kurā uzņēmums uzņēmējdarbības gadā pirms apstrīdēta lēmuma pieņemšanas nav veicis nekādu darbību un nav guvis nekādu apgrozījumu, lai tās gadījumā atsauktos uz apgrozījumu par 2003. gadu, kas attiecībā uz šo uzņēmējdarbības gadu ir bijis EUR 69345000, nevis uz apgrozījumu, ko tā ir guvusi par 2009. gadu, kas ir bijis EUR 152257.
Hit Groep
uzskata, ka šajā ziņā esot jāņem vērā tās kā holdinga būtība, kuras parastā darbība ir dalības iegūšana, tās turēšana, ienākumu gūšana un šīs dalības pārdošana. Šajā ziņā šī situācija atšķiroties no tās, kas ir pastāvējusi lietā, kurā ir ticis pieņemts spriedums
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, minēts 166. punktā (
EU:C:2007:326
), kurā uzņēmums ir bijis nevis holdings, bet reālu darbību veicošs uzņēmums.
Prasītāja uzskata, ka holdinga apgrozījums mainoties paralēli tā finansiālai darbībai un relatīvi nelielas finansiālas rezerves un minimāla apgrozījuma uzturēšana vairāku gadu gaitā esot uzskatāma par parastu holdinga darbību veikšanu.
Hit Groep
precizē, ka tās situācija atšķiroties arī no tās, kas ir pastāvējusi lietā, kurā ir ticis pieņemts spriedums
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, minēts 166. punktā (
EU:C:2007:326
), ciktāl, atšķirībā no šīs pēdējās minētās lietas,
Hit Groep
gadījumā runa esot par gandrīz septiņu gadu laikposmu, kuru gaitā tās darbība, protams, ir bijusi samazināta, bet tā tomēr esot uzskatāma par tās parastu darbību.
Līdz ar to Komisija esot kļūdaini atkāpusies no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta.
Turklāt tā uzskata, ka no sprieduma
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, minēts 166. punktā (
EU:C:2007:326
), izrietot, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā 10 % maksimālā apmēra mērķis esot izvairīties no tā, ka naudas sods attiecībā pret uzņēmuma lielumu ir nesamērīgs, un ka tā pamatā esot pieņēmums, ka dienā, kad attiecīgajam uzņēmumam tiek uzlikts naudas sods, tas veic saimniecisku darbību.
Hit Groep
norāda, ka no tā izrietot, ka Komisijai esot bijis jāveic naudas soda samērīgā rakstura vērtējums, ko tā, lai gan tās rīcībā ir bijuši visi šim nolūkam vajadzīgie pierādījumi, ir atteikusies darīt, pārkāpdama samērīguma un labas pārvaldības principus.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
– Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu Komisija ar lēmumu var uzlikt naudas sodu uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tie tīši vai nolaidības dēļ pārkāpj LESD 101. vai 102. pantu. Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, naudas sods nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
Tiesa ir precizējusi, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā maksimālā apmēra attiecībā uz apgrozījumu mērķis ir novērst, ka Komisijas uzliktie naudas sodi ir nesamērīgi ar attiecīgā uzņēmuma lielumu (spriedums
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, minēts 166. punktā,
EU:C:2007:326
, 24. punkts).
Runa tātad ir par maksimālo apmēru, kas ir vienveidīgi piemērojams visiem uzņēmumiem un kas tiek konkretizēts atkarībā no katra uzņēmuma lieluma, un tam, salīdzinot ar pārkāpuma smaguma un ilguma kritēriju mērķi, ir atšķirīgs un patstāvīgs mērķis. Šī maksimālā apmēra vienīgās iespējamās sekas ir tās, ka naudas soda apmērs, kas noteikts, pamatojoties uz šiem kritērijiem, tiek samazināts līdz maksimālajam atļautajam līmenim. To piemērojot, attiecīgais uzņēmums nemaksā naudas sodu, kas principā būtu maksājams saskaņā ar vērtējumu, kurš balstīts uz minētajiem kritērijiem (spriedums, 2005. gada 28. jūnijs,
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, Krājums,
EU:C:2005:408
, 281.–283. punkts).
Citiem vārdiem sakot, mērķis, 23. panta 2. punktā paredzot 10 % maksimālo apmēru no katra uzņēmuma, kas ir piedalījies pārkāpumā, apgrozījuma, tostarp ir izvairīties no tāda naudas soda piemērošanas, kurš ir lielāks par šo maksimālo apmēru un kura apmērs pārsniedz minētā uzņēmuma maksātspēju brīdī, kad Komisija to ir atzinusi par atbildīgu par pārkāpumu un piemērojusi finansiālu sankciju (spriedums, 2014. gada 4. septembris,
YKK
u.c./Komisija, C‑408/12 P, Krājums,
EU:C:2014:2153
, 63. punkts).
Kas attiecas uz “iepriekšējo uzņēmējdarbības gadu” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē, tas principā nozīmē attiecīgā uzņēmuma pilnu iepriekšējo uzņēmējdarbības gadu lēmuma pieņemšanas dienā (spriedums, 2010. gada 28. aprīlis,
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, T‑456/05 un T‑457/05, Krājums,
EU:T:2010:168
, 80. punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumu
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, minēts 166. punktā,
EU:C:2007:326
, 32. punkts).
Gan no sistēmas, kurā ir ietverta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrā daļa, mērķiem, gan no šī sprieduma 166. punktā minētās judikatūras izriet, ka maksimālā 10 % apmēra no apgrozījuma piemērošana nozīmē, pirmkārt, ka Komisijas rīcībā ir informācija par apgrozījumu iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma pieņemšanas un, otrkārt, ka šī informācija atspoguļo parastas uzņēmējdarbības pilnu gadu divpadsmit mēnešu laikposmā (spriedumi, 2005. gada 29. novembris,
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, T‑33/02, Krājums,
EU:T:2005:428
, 38. punkts, un
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, minēts 178. punktā,
EU:T:2010:168
, 95. punkts).
Lai gan no sprieduma
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, minēts 166. punktā (
EU:C:2007:326
, 32. punkts), izriet, ka, lai aprēķinātu Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto naudas soda maksimālo apmēru, Komisijai principā ir jāņem vērā apgrozījums, ko attiecīgais uzņēmums ir guvis pilnā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma, ar kuru ir uzlikts naudas sods, pieņemšanas dienas, no regulējuma, kurā iekļaujas minētā tiesību norma, konteksta un mērķiem tomēr izriet, ka, ja apgrozījums uzņēmējdarbības gadā pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas neatspoguļo pilnu parastas uzņēmējdarbības gadu divpadsmit mēnešu laikposmā un tātad nesniedz nekādas derīgas norādes par attiecīgā uzņēmuma patieso ekonomisko situāciju un pienācīgo šim uzņēmumam uzliekamā naudas soda līmeni, minēto apgrozījumu nevar ņemt vērā, lai noteiktu naudas soda maksimālo apmēru. Šajā pēdējā minētajā gadījumā, kas rodas tikai izņēmuma apstākļos, Komisijai, lai aprēķinātu naudas soda maksimālo apmēru, ir jāatsaucas uz pēdējo pilno uzņēmējdarbības gadu, kas atspoguļo pilnu parastas uzņēmējdarbības gadu (spriedums, 2012. gada 12. decembris,
1. garantovaná
/Komisija, T‑392/09,
EU:T:2012:674
, 86. punkts, kas apelācijas instancē apstiprināts ar spriedumu, 2014. gada 15. maijs,
1. garantovaná
/Komisija, C‑90/13 P,
EU:C:2014:326
).
Šajā lietā nav strīda par to, ka 2009. gada septembrī
Hit Groep
, atbildot uz Komisijas uzdotu jautājumu, tai ir norādījusi, ka
Nedri
tā ir nodevusi 2002. gada 17. janvārī un visu savu pārējo dalību – 2004. gada 1. novembrī, un ka šī fakta dēļ tā, sākot no šī pēdējā minētā datuma, ir pārtraukusi visu savu faktisko darbību.
Hit Groep
tai turklāt ir paziņojusi savu apgrozījumu par 2003. un 2004. gadu.
Ņemot vērā iepriekš 179. un 168. punktā atgādināto judikatūru, tādējādi ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka, tā kā apgrozījums par uzņēmējdarbības 2009. gadu nesniedz nekādas derīgas norādes par attiecīgā uzņēmuma faktisko ekonomisko stāvokli, tad tai, lai aprēķinātu Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto maksimālo 10 % apmēru, ir bijis jāatsaucas uz 2003. gada apgrozījumu, kas ir pēdējais attiecīgā uzņēmuma pilnais parastas uzņēmējdarbības gads divpadsmit mēnešu laikposmā.
Turklāt prasītājas apgalvojumi attiecībā uz tās holdinga statusu un to, ka salīdzinoši nelielas finansiālās rezerves un minimālā apgrozījuma saglabāšana vairāku gadu garumā (2005.–2009. gads) varot tikt uzskatīta par holdinga parastas darbības veikšanu, kas attaisno atsauci uz tās apgrozījumu par 2009. gadu, ir jānoraida.
Šie apgalvojumi ir pretrunā pašas prasītājas paziņojumiem par tās faktiskās darbības izbeigšanu 2004. gadā, kas faktiski apstiprina, ka uzņēmuma “pēdējais pilnais parastas uzņēmējdarbības gads” divpadsmit mēnešu laikā atbilst 2003., nevis 2009. gadam.
Turklāt prasītāja atgādina, ka holdinga parastā darbība esot dalības iegūšana, tās turēšana, ienākumu gūšana un šīs dalības pārdošana. Ir jākonstatē, ka visu savu dalību tā ir pārdevusi 2004. gadā un ka pēc šī datuma atbilstoši tās pašas vārdiem tā ir vienīgi aprobežojusies ar nelielas finansiālās rezerves un minimālā apgrozījuma saglabāšanu, ar ko nepietiek, lai tas būtu izšķirošais pierādījums par minētās sabiedrības parastas uzņēmējdarbības veikšanu (šajā ziņā skat. spriedumus
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, minēts 179. punktā,
EU:T:2005:428
, 48. un nākamie punkti, un
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, minēts 178. punktā,
EU:T:2010:168
, 102. punkts).
Tādējādi Komisija nav pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas noteikumus, kā tos ir interpretējusi Tiesa.
No tā izriet, ka, atsaucoties uz 2003. uzņēmējdarbības gadu, lai aprēķinātu Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteikto maksimālo 10 % apmēru, Komisija nav pārkāpusi nedz samērīguma principu, nedz arī labas pārvaldības principu, jo tā, kā tai tas ir bijis jādara, ir ņēmusi vērā prasītājas pēdējo parastas uzņēmējdarbības pilnu gadu divpadsmit mēnešu laikposmā.
Ceturtā pamata pirmā daļa līdz ar to ir jānoraida.
Par otro daļu attiecībā uz to, ka
Hit Groep
esot bijis piemērojams
Nedri
atbilstoši paziņojumam par iecietību piešķirtais samazinājums
– Lietas dalībnieku argumenti
Hit Groep
būtībā uzskata, ka, tā kā tā esot tikai solidāri atbildīga par tās agrākajam meitasuzņēmumam saistībā ar tā dalību pārkāpumā uzlikto naudas sodu, tai esot bijis automātiski piemērojams
Nedri
atbilstoši iecietības programmai piešķirtais naudas soda apmēra samazinājums, ko Komisija esot prettiesiski atteikusi. Par šo laiku notikusī
Nedri
pārdošana šajā ziņā neradot nekādas sekas, jo mazāk tāpēc, ka šai pārdošanai turklāt neesot bijis seku attiecībā uz tās solidāro atbildību.
Tā norāda, ka, ja atbildības par pārkāpumu noteikšana balstās uz uzņēmuma jēdzienu un tā ir solidāri atbildīga saistībā ar savu dalību pilnā apmērā
Nedri
, līdzīgā veidā esot jānosaka, kādas sekas šī atbildība rada saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanu. Šajā ziņā tā apstrīd Komisijas argumentāciju, saskaņā ar kuru šāda pieeja esot nesaderīga ar paziņojuma par iecietību loģiku, un norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanu tā neesot “cits uzņēmums”.
Turklāt tā uzskata, ka Komisija nevarot pamatoties uz judikatūru, kas izriet no 2009. gada 30. septembra sprieduma
Hoechst
/Komisija (T‑161/05, Krājums,
EU:T:2009:366
), kurš neattiecas uz gadījumu, kas būtu salīdzināms ar prasītājas gadījumu.
Šajā gadījumā pārkāpumu nevis esot secīgi izdarījušas tā un
Nedri
, bet gan vienīgi
Nedri
laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim.
Hit Groep
turklāt uzskata, ka tai nevarot pārmest, ka tā nav sniegusi pieteikumu iecietības programmas piemērošanai, jo tā neesot neko zinājusi un tādējādi tai neesot bijis nekādas nozīmīgas informācijas.
Tas, ka, ievērojot Komisijas sniegtos informācijas pieprasījumus, tā varējusi būt informēta par 2003. un 2004. gadā notiekošo procesu, šajā ziņā neradot ietekmi, jo tā esot pati pārdevusi
Nedri
2002. gadā un pēc šī brīža tai neesot bijis piekļuves nekādai informācijai.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
– Vispārējās tiesas vērtējums
No judikatūras izriet, ka tikai tas uzņēmums, kurš, pamatojoties uz paziņojumu par iecietību, ir sadarbojies ar Komisiju, saskaņā ar šo paziņojumu var saņemt naudas soda, kas šādas sadarbības neesamības gadījumā tiktu uzlikts, samazinājumu. Šis samazinājums nevar tikt attiecināts uz sabiedrību, kura attiecīgā pārkāpuma laikposma daļā ir ietilpusi ekonomiskajā vienībā, kuru veido uzņēmums, bet kura tajā vairs nav neietilpusi brīdī, kad šis uzņēmums ir sadarbojies ar Komisiju. Ņemot vērā paziņojumā par iecietību paredzēto mērķi, kas ir sekmēt Savienības konkurences tiesībām pretējas rīcības atklāšanu un nodrošināt efektīvu šo tiesību piemērošanu, nekas nepamato naudas soda samazinājuma, kas kādam uzņēmumam piešķirts atbilstoši tā sadarbībai ar Komisiju, attiecināšanu uz citu uzņēmumu, kas, kaut arī iepriekš ir kontrolējis attiecīgajā pārkāpumā iesaistīto darbības nozari, pats nav sekmējis tā atklāšanu (spriedumi, 2014. gada 30. aprīlis,
FLSmidth
/Komisija, C‑238/12 P, Krājums,
EU:C:2014:284
, 83. un 85. punkts, un
Hoechst
/Komisija, minēts 191. punktā,
EU:T:2009:366
, 76. punkts).
Šajā lietā brīdī, kad
Nedri
ir lūgusi tai piemērot paziņojumu par iecietību,
Hit Groep
to vairs nav kontrolējusi un nav sekmējusi pārkāpuma atklāšanu. Prasītāja pati precizē, ka tā nav neko zinājusi un tādējādi tai nav bijusi nekāda nozīmīga informācija, ko tā būtu varējusi atklāt Komisijai.
Tādējādi tai par labu nevar piemērot
Nedri
piešķirto naudas soda apmēra samazinājumu.
Turklāt ir jāatgādina, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1. panta 9. punkta b) apakšpunkta, ka
Hit Groep
, pamatojoties uz izšķirošu ietekmi, ko tā ir īstenojusi attiecībā uz savu meitasuzņēmumu, ir tikusi pamatoti (skat. iepriekš 119. un 147. punktu) atzīta par atbildīgu par pārkāpuma izdarīšanu laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim. Abas sabiedrības, kas veido vienu un to pašu uzņēmumu konkurences tiesību izpratnē, rezultātā ir tikušas atzītas par solidāri atbildīgām par tām uzliktā naudas soda daļu.
Hit Groep
argumentācija, saskaņā ar kuru pārkāpumu esot izdarījusi tikai
Nedri
un pašai
Hit Groep
esot tikusi uzlikta tikai solidārā atbildība, tātad balstās uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma izpratni.
Līdz ar to ceturtā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par ceturtā pamata trešo daļu attiecībā uz to, pirmkārt, ka, tā kā
Hit Groep
ir solidāri atbildīga par
Nedri
uzlikto naudas sodu,
Hit Groep prorata temporis
esot bijis jāuzliek pienākums maksāt tikai naudas soda, kas tai ir ticis piespriests, daļu, un, otrkārt, ka Komisija esot kļūdaini veikusi
Hit Groep
uzliktā naudas soda apmēra atsevišķu aprēķinu, un par ceturtā pamata ceturto daļu attiecībā uz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
Hit Groep
būtībā norāda, ka tā esot tikusi atzīta par atbildīgu tikai tāpēc, ka tā ir bijusi
Nedri
mātesuzņēmums, nevis uz tāda LESD 101. panta pārkāpuma pamata, ko tā būtu izdarījusi pati. Tā uzskata, ka no apstrīdētā lēmuma izrietot, ka Komisija to ir uzskatījusi par atbildīgu par
Nedri
uzliktā naudas soda samaksu vienīgi attiecībā uz laikposmu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim.
Hit Groep
uzskata, ka tas, ka tai ir ticis uzlikts lielāks naudas sods nekā tas, kas ir ticis uzlikts
Nedri
, esot pretrunā šim vērtējumam, jo saskaņā ar 2011. gada 24. marta spriedumu
Tomkins
/Komisija (T‑382/06, Krājums,
EU:T:2011:112
) tās atbildība nevarot pārsniegt
Nedri
atbildību.
Prasītāja uzskata, ka
prorata temporis
tai esot bijis jāpiespriež solidāri maksāt
Nedri
uzliktā naudas soda četrdesmit astoņas divsimt divdesmit četras daļas. Šāds proporcionāls aprēķins esot atbilstošs judikatūrai (spriedums
Akzo Nobel
u.c./Komisija, minēts 126. punktā,
EU:C:2009:536
). Tai uzliktais naudas sods tātad esot nesamērīgs.
Prasītāja precizē, ka, protams, lai pamatotu savu nostāju, Komisija balstoties uz dažādiem Tiesas un Vispārējās tiesas spriedumiem (spriedumi, 2000. gada 16. novembris,
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, C‑286/98 P, Krājums, EU:C:2000:630;
Cascades
/Komisija, C‑279/98 P, Krājums, EU:C:2000:626; 1991. gada 17. decembris,
Enichem Anic
/Komisija, T‑6/89, Krājums,
EU:T:1991:74
, un
HFB
u.c./Komisija, minēts 151. punktā,
EU:T:2002:70
), bet prasītāja uzskata, ka šī judikatūra neattiecoties uz lietu, jo, atšķirībā no prasītājas situācijas, minētajās lietās mātesuzņēmums esot bijis pārkāpuma līdzautors.
Turklāt
Hit Groep
būtībā norāda, ka maksimālā 10 % apmēra no apgrozījuma piemērošana neesot pietiekama, lai naudas sods šajā lietā būtu samērīgs, un ka pēc šī maksimālā apmēra piemērošanas esot bijis jāņem vērā tās personīgās atbildības ilgums. Šajā ziņā tā precizē, ka 2011. gada 3. marta spriedums
Siemens
un
VA Tech Transmission & Distribution
/Komisija (no T‑122/07 līdz T‑124/07, Krājums,
EU:T:2011:70
) apstiprinot, ka naudas soda apmēra aprēķins netiek pabeigts ar maksimālā 10 % apmēra piemērošanu un ka Komisijai šajā posmā vēl esot pienākums izvērtēt uzliktā naudas soda galīgo apmēru atbilstoši samērīguma principam.
Hit Groep
norāda, ka tai uzliktais naudas sods, kas ir piemērots par četrus gadus ilgušo pārkāpumu, esot par 27 % augstāks nekā
Nedri
uzliktais naudas sods, attiecībā uz kuru konstatētais pārkāpuma laikposms ir 18 gadi un 8 mēneši.
Hit Groep
uzskata, ka vienīgi ar maksimālā 10 % apmēra piemērošanu nepietiekot, lai koriģētu vai novērstu starp to un
Nedri
situācijām pieļauto diskrimināciju.
Komisija šo korekciju esot varējusi īstenot, novērtējot
Hit Groep
maksātspēju, bet Komisijai arī ārpus šīs pieejas esot iespēja novērst problēmu, piemērojot samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
– Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1. panta 9. punkta b) apakšpunkta,
Hit Groep
, pamatojoties uz izšķirošu ietekmi, ko tā ir īstenojusi attiecībā uz savu meitasuzņēmumu, ir tikusi pamatoti atzīta par atbildīgu par pārkāpuma izdarīšanu laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim. Abas sabiedrības, kas veido vienu un to pašu uzņēmumu konkurences tiesību izpratnē, rezultātā ir tikušas atzītas par solidāri atbildīgām par naudas soda EUR 5056500 apmērā samaksu, un
Hit Groep
turklāt tika piespriests maksāt naudas sodu EUR 1877500 apmērā.
Iepriekš 146. un 187. punktā norādīto iemeslu dēļ
Hit Groep
argumentācija, saskaņā ar kuru pārkāpumu esot izdarījusi tikai
Nedri
un pašai
Hit Groep
esot tikusi uzlikta tikai solidārā atbildība, ir jānoraida, jo tā balstās uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma izpratni.
Otrkārt, protams, ir ticis nospriests, ka, ja mātesuzņēmums nav materiāli piedalījies aizliegtajā vienošanās un tā atbildība ir balstīta tikai uz tās meitasuzņēmuma dalību minētajā aizliegtajā vienošanās, mātesuzņēmuma atbildība ir uzskatāma par pilnībā atvasinātu papildu atbildību, kas ir atkarīga no tā meitasuzņēmuma atbildības, un tā tādējādi nevar pārsniegt šī pēdējā minētā atbildību (spriedums
Tomkins
/Komisija, minēts 203. punktā,
EU:T:2011:112
, 38. punkts, kas apelācijas instancē ir apstiprināts ar spriedumu, 2013. gada 22. janvāris, Komisija/
Tomkins
, C‑286/11 P, Krājums,
EU:C:2013:29
, 39. punkts).
Tomēr, aprēķinot naudas soda apmēru gadījumā, ja divas atsevišķas juridiskas personas, tādas kā mātesuzņēmums un meitasuzņēmums, lēmuma, ar kuru tām ir uzlikts naudas sods, pieņemšanas dienā vairs neveido vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē, šī judikatūra neskar iespēju ņemt vērā katram no šiem uzņēmumiem piemītošos apstākļus.
Tātad, ja divas atsevišķas juridiskas personas, tādas kā mātesuzņēmums un meitasuzņēmums, lēmuma, ar kuru tām ir uzlikts naudas sods par konkurences tiesību normu pārkāpumu, pieņemšanas dienā vairs neveido vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē, katrai no tām ir tiesības uz maksimālā apmēra, kas veido 10 % no apgrozījuma, individuālu piemērošanu (spriedums, 2013. gada 26. novembris,
Kendrion
/Komisija, C‑50/12 P, Krājums,
EU:C:2013:771
, 57. punkts).
Tāpat tas ir attiecībā uz iespējamu iecietības programmas piemērošanu, ko nevar pieprasīt sabiedrība, kura attiecīgā pārkāpuma laikposma daļā ir ietilpusi ekonomiskajā vienībā, kuru veido uzņēmums, bet kura tajā vairs nav neietilpusi brīdī, kad šis uzņēmums ir sadarbojies ar Komisiju (skat. iepriekš 196. punktā atgādināto judikatūru).
Treškārt, ir jākonstatē, ka šajā lietā Komisija vispirms ir noteikusi naudas soda pamatsummu (apstrīdētā lēmuma 19.1. punkts). Nosakot šo pamatsummu, tā ir uzskatījusi, ka ir konstatējams atšķirīgs pārkāpuma laikposms attiecībā uz
Nedri
(18 gadi un 8 mēneši) un
Hit Groep
(4 gadi) (apstrīdētā lēmuma preambulas 956. apsvērums).
Uz šī pamata tā ir uzskatījusi, ka
Nedri
uzliekamā naudas soda apmērs ir EUR 113000000 un
Hit Groep
uzliekamā naudas soda apmērs – EUR 29000000 (apstrīdētā lēmuma redakcijā, kas izriet no pirmā lēmuma par grozījumiem, preambulas 963. apsvērums).
Atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu neesamības apstākļos tā turpmāk ir uzskatījusi, ka uzliekamā naudas soda apmērs paliek EUR 113000000 attiecībā uz
Nedri
un EUR 29000000 attiecībā uz
Hit Groep
(apstrīdētā lēmuma redakcijā, kas izriet no pirmā lēmuma par grozījumiem, preambulas 1057. apsvērums).
Turpmāk attiecībā uz katra no abiem uzņēmumiem apgrozījumu tā ir pareizi piemērojusi maksimālo 10 % apmēru (apstrīdētā lēmuma preambulas 1060. apsvērums; skat. arī iepriekš 215. punktā minēto judikatūru).
Tātad tā ir uzskatījusi, ka
Nedri
uzliekamā naudas soda apmērs ir EUR 6742000 (tas ir, 10 % no
Nedri
apgrozījuma par 2009. gadu) un
Hit Groep
uzliekamā naudas soda apmērs ir EUR 6934000, tas ir, 10 % no
Hit Groep
apgrozījuma par 2003. gadu (apstrīdētā lēmuma redakcijā, kas izriet no pirmā lēmuma par grozījumiem, preambulas 1071. apsvērums).
Pēc tam tā ir pareizi samazinājusi
Nedri
naudas soda apmēru par 25 % saistībā ar tās sadarbību, kas ir samazinājums, kuru prasītāja nav varējusi iegūt (apstrīdētā lēmuma preambulas 1087. apsvērums; skat. arī iepriekš 196. punktā atgādināto judikatūru).
Uz šī pamata tā ir uzskatījusi, ka
Nedri
uzliekamā naudas soda apmērs ir EUR 5056000 un ka
Hit Groep
uzliekamā naudas soda apmērs ir EUR 6934000 (apstrīdētā lēmuma preambulas 1057. apsvērums); par pirmā naudas soda EUR 5056000 apmērā samaksu
Hit Groep
un
Nedri
ir solidāri atbildīgas (apstrīdētā lēmuma 2. pants).
Hit Groep
būtībā uzskata, ka tai uzliktā naudas soda apmērs, kas pārsniedz
Nedri
piespriestā naudas soda apmēru, nepareizi atspoguļojot attiecībā uz šīm sabiedrībām konstatēto pārkāpuma ilgumu, kas
Nedri
gadījumā attiecīgi ir 18 gadi un 8 mēneši un
Hit Groep
gadījumā – tikai 4 gadi.
Tomēr ir jāņem vērā to, ka šīm divām sabiedrībām uzliktā naudas soda galīgais apmērs izriet, pirmkārt, no pielāgošanas, kas ir veikta, piemērojot maksimālo 10 % apmēru no to apgrozījuma (spriedums
Kendrion
/Komisija, minēts 215. punktā,
EU:C:2013:771
, 57. un 58. punkts), un, otrkārt,
Nedri
saskaņā ar sadarbības programmu piešķirtā naudas soda apmēra samazinājuma.
Pirms šī maksimālā apmēra piemērošanas katrai no šīm divām sabiedrībām uzliekamajā naudas sodā tika atbilstoši ņemts vērā to attiecīgais atbildības ilgums un, kas ir pamatoti, atšķirīgi references gadi saistībā ar apgrozījumu, kas ir jāņem vērā maksimālā 10 % apmēra piemērošanai.
Tādējādi Komisija ir ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo atšķirības starp abu sabiedrību attiecīgajām situācijām ir tikušas pienācīgi ņemtas vērā (šajā ziņā skat. spriedumu
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, minēts 176. punktā,
EU:C:2005:408
, 321.–323. punkts).
Attiecībā uz samērīguma principu ir jākonstatē, ka līdzās tam, ka Komisija ir ņēmusi vērā katras no sabiedrībām attiecīgo pārkāpuma laikposma ilgumu tādējādi, lai nodrošinātu sankcijas, ko tā ir piemērojusi šīm sabiedrībām, samērīgo raksturu, šis pārkāpums nevar izrietēt tikai no apgalvojuma par atšķirību starp abām sabiedrībām piemērotā naudas soda galīgo apmēru (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 4. jūlijs,
Hoek Loos
/Komisija, T‑304/02, Krājums,
EU:T:2006:184
, 85. un 86. punkts).
Tādējādi ceturtā pamata trešā un ceturtā daļa un tātad šis pamats kopumā ir jānoraida.
Par piekto pamatu, kas ir izvirzīts pakārtoti, attiecībā uz Komisijas pieļautu saprātīga termiņa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Hit Groep
norāda, ka saprātīga termiņa ievērošana konkurences jomā notiekošajā administratīvajā procesā esot vispārējs tiesību princips.
Tā piebilst, ka saprātīga termiņa pārsniegšana varot izraisīt galīgā lēmuma atcelšanu un ka, ja atcelšana ir izslēgta, naudas soda apmērs varot tikt samazināts atbilstoši taisnīguma apsvērumiem vai tam, lai nodrošinātu taisnīgu kompensāciju.
Hit Groep
atgādina, ka termiņa saprātīgais raksturs esot jānovērtē, pamatojoties uz lietas apstākļiem, tostarp ņemot vērā kontekstu, lietas dalībnieku rīcību procesa laikā, lietas sarežģītību un lietas nozīmīgumu attiecīgiem lietas dalībniekiem. Tāpat tā atgādina, ka termiņa sākuma datums esot pirmā Komisijas izmeklēšanas pasākuma datums, kuram ir būtiska ietekme uz attiecīgo uzņēmumu situāciju. Tāpat esot jāņem vērā vidusmēra termiņš līdzīgās lietās.
Šajā lietā starp 2002. gada septembrī notikušajām pārbaudēm un galīgā lēmuma pieņemšanu 2010. gadā esot pagājuši 94 mēneši.
Hit Groep
uzskata, ka šis termiņš neesot saprātīgs jo vairāk tāpēc, ka lieta ir balstīta uz pieteikumiem par iecietības programmas piemērošanu, kas ir ļāvuši Komisijai pierādīt pārkāpumu. Turklāt
Hit Groep
attieksme nekādā ziņā neesot bijusi pamats procesa kavējumam. Tomēr Komisija neesot piešķīrusi nekādu naudas soda apmēra samazinājumu saprātīga termiņa pārsniegšanas dēļ.
Hit Groep
tādējādi lūdz Vispārējo tiesu, ciktāl tā to uzskatītu par piemērotu, piešķirt tai šādu samazinājumu.
Visbeidzot
Hit Groep
uzskata, ka tai neesot jāpierāda, ka tās tiesības uz aizstāvību būtu pārkāptas, jo šī prasība attiecoties tikai uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, bet tā esot lūgusi vienīgi samazināt naudas soda apmēru saprātīga termiņa pārkāpuma dēļ.
Līdzīgi tā uzskata, ka tai neesot jānorāda īpaši apstākļi, kas attaisnotu naudas soda apmēra samazinājumu – iespējams, līdz nullei –, jo saprātīga termiņa pārkāpums pats par sevi esot Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punkta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punkta pārkāpums. Runa neesot par papildu samazinājumu attiecībā pret to, ko ir piešķīrusi Komisija. Tādējādi Komisijai esot jāpierāda, ka pastāv īpaši apstākļi, kas šajā lietā attaisnotu saprātīga termiņa pārsniegšanu.
Visbeidzot
Hit Groep
norāda, ka agrākās lietās notikušo administratīvo procesu salīdzināmais ilgums esot bijis pamats Komisijas naudas soda apmēra samazinājumam, ko tā ir veikusi pēc savas iniciatīvas.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
– Principu atgādinājums
Pirmkārt, saprātīga termiņa ievērošana administratīvā procesa norisē konkurences politikas jomā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas (skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris,
Heineken Nederland
un
Heineken
/Komisija, C‑452/11 P,
EU:C:2012:829
, 97. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saprātīga termiņa administratīvajā procesā princips ir apstiprināts Pamattiesību hartas 41. panta 2. punktā, saskaņā ar kuru “ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās” (spriedums, 2012. gada 5. jūnijs,
Imperial Chemical Industries
/Komisija, T‑214/06, Krājums,
EU:T:2012:275
, 284. punkts).
Otrkārt, procesa ilguma saprātīgais raksturs ir jānovērtē atkarībā no katras konkrētas lietas apstākļiem, tostarp atkarībā no tās konteksta, lietas dalībnieku rīcības procesa gaitā, lietas nozīmīguma dažādiem ieinteresētiem uzņēmumiem un tās sarežģītības pakāpes (šajā ziņā skat. spriedumu,
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, minēts 131. punktā,
EU:T:1999:80
, 126. punkts), kā arī attiecīgajā gadījumā no informācijas vai pamatojuma, ko Komisija var sniegt attiecībā uz administratīvajā procesā veiktajām izmeklēšanas darbībām.
Treškārt, Tiesa ir nospriedusi, ka administratīvajā procesā var tikt izskatīti divi secīgi posmi, no kuriem katrs atbilst noteiktai iekšējai loģikai. Pirmais posms, kas turpinās līdz paziņojumam par iebildumiem, sākas dienā, kad Komisija, izmantojot Savienības likumdevēja piešķirtās pilnvaras, veic pasākumus, ar kuriem tā norāda uz izdarīto pārkāpumu un kuri tai ļauj ieņemt nostāju par procesa virzienu. Savukārt otrais posms sākas no paziņojuma par iebildumiem un turpinās līdz galīgā lēmuma pieņemšanai. Tam ir jāļauj Komisijai izteikt galīgo nostāju par konstatēto pārkāpumu (spriedums, 2006. gada 21. septembris,
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, C‑105/04 P, Krājums,
EU:C:2006:592
, 38. punkts).
Ceturtkārt, no judikatūras izriet, ka saprātīga termiņa pārkāpums var radīt divu veidu sekas.
No vienas puses, ja saprātīga termiņa pārkāpums ir ietekmējis procesa iznākumu, šāds pārkāpums var izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 21. septembris,
Technische Unie
/Komisija, C‑113/04 P, Krājums,
EU:C:2006:593
, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jāprecizē, ka, runājot par konkurences tiesību normu piemērošanu, saprātīga termiņa pārsniegšana var būt pamats atcelšanai tikai attiecībā uz lēmumu, ar ko konstatē pārkāpumus, un ar nosacījumu, ka ir pierādīts, ka šī principa pārkāpums ir apdraudējis attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību. Ārpus šī īpašā gadījuma pienākuma pieņemt lēmumu saprātīgā termiņā neievērošana neietekmē administratīvā procesa saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003 likumību (skat. spriedumu, 2003. gada 16. decembris,
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, T‑5/00 un T‑6/00, Krājums,
EU:T:2003:342
, 74. punkts tajā minētā judikatūra, kas apelācijas stadijā attiecībā uz šo punktu ir apstiprināts ar spriedumu,
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, minēts 241. punktā,
EU:C:2006:592
, 42. un 43. punkts).
Tomēr, tā kā tiesību uz aizstāvību, kas ir pamatprincips, kura fundamentālais raksturs ir ticis atkārtoti uzsvērts Tiesas judikatūrā (spriedums, 1983. gada 9. novembris,
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija, 322/81, Krājums,
EU:C:1983:313
, 7. punkts), ievērošanai tādos procesos kā šajā lietā ir būtiska nozīme, ir svarīgi novērst, ka izmeklēšanas stadijas pārmērīgā ilguma dēļ šīs tiesības tiek nelabojami aizskartas un ka šāds ilgums var radīt šķērsli pierādījumu iesniegšanai, lai atspēkotu tādu darbību esamību, par kuriem var iestāties attiecīgo uzņēmumu atbildība. Šī iemesla dēļ iespējamā tiesību uz aizstāvību aizskāruma pārbaude ir jāveic ne tikai attiecībā uz stadiju, kurā šīs tiesības pilnā mēra rada savu ietekmi, proti, otro administratīvā procesa stadiju. Tiesību uz aizstāvību efektivitātes iespējamas vājināšanās avota vērtējumam ir jāattiecas uz visu šo procesu, ņemot vērā tā kopējo ilgumu (spriedums,
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, minēts 241. punktā,
EU:C:2006:592
, 50. punkts).
No otras puses, ja saprātīga termiņa pārkāpums neietekmē procesa iznākumu, šāds pārkāpums var būt pamats tam, ka Vispārējā tiesa, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, adekvāti atlīdzina par pārkāpumu, kas izriet no administratīvā procesa saprātīga termiņa pārsniegšanas, attiecīgajā gadījumā samazinot uzliktā naudas soda apmēru (šajā ziņā skat. spriedumu
Technische Unie
/Komisija, minēts 243. punktā,
EU:C:2006:593
, 202.–204. punkts, un spriedumu, 2011. gada 16. jūnijs,
Heineken Nederland
un
Heineken
/Komisija, T‑240/07, Krājums,
EU:T:2011:284
, 429. un 434. punkts, kas apelācijas instancē ir apstiprināts ar spriedumu
Heineken Nederland
un
Heineken
/Komisija, minēts 238. punktā,
EU:C:2012:829
, 100. punkts).
– Šajā lietā veicamais vērtējums
No iepriekš minētā izriet, ka, lai ilgstošs administratīvais process varētu būt apstrīdētā lēmuma atcelšanas vai naudas soda samazināšanas pamats, šī procesa ilgumam ir jābūt kvalificētam kā pārmērīgam.
Šajā lietā administratīvais process ir noticis četros secīgos posmos.
Pirmais posms ir sācies 2002. gada 9. janvārī ar iepriekš 26. punktā minēto dokumentu nodošanu Komisijai, ko ir veicis
Bundeskartellamt
, un tas ir beidzies 2008. gada 30. septembrī ar paziņojuma par iebildumiem pieņemšanu.
Tad ir sācies otrais posms (skat. iepriekš 37.–42. punkts), kas ir beidzies ar sākotnējā lēmuma pieņemšanu 2010. gada 30. jūnijā.
Pēc pirmās sūdzību virknes iesniegšanas (atgādinātas iepriekš 10. punktā) Komisija 2010. gada 30. septembrī pieņēma pirmo lēmumu par grozījumiem (skat. iepriekš 4. punktu), lai labotu dažādas kļūdas, ko tā bija konstatējusi sākotnējā lēmumā, un ar to ir noslēdzies administratīvā procesa trešais posms.
Visbeidzot administratīvā procesa ceturtais posms ir noslēdzies 2011. gada 4. aprīlī, Komisijai pieņemot otro lēmumu par grozījumiem, ar kuru tā ir piekritusi piešķirt uzliktā naudas soda apmēra samazinājumu, pirmkārt,
ArcelorMittal
,
ArcelorMittal Verderio
,
ArcelorMittal Fontaine
un
ArcelorMittal Wire France
un, otrkārt,
SLM
un
Ori Martin
(skat. iepriekš 6. punktu).
Vispirms ir jānorāda, ka prasītājas izvirzītais pamats attiecas tikai uz diviem pirmajiem administratīvā procesa posmiem.
2013. gada 17. decembrī procesa organizatorisko pasākumu, kas ir paredzēti 1991. gada 2. maija Reglamenta 64. pantā, ietvaros Vispārējā tiesa ir uzdevusi rakstveida jautājumu Komisijai, lai iegūtu detalizētu aprakstu par pasākumiem, ko tā ir veikusi pēc 2002. gada 19. un 20. septembrī notikušajām pārbaudēm līdz sākotnējā lēmuma pieņemšanai.
Komisija šo lūgumu izpildīja ar 2014. gada 6. februārī Vispārējās tiesas kancelejā iesniegto dokumentu.
2014. gada 7. februārī Vispārējās tiesas kanceleja nosūtīja Komisijas atbildes kopiju prasītājai.
Komisija savā atbildē detalizēti un pārliecinoši izklāsta tās visā administratīvajā procesā īstenotos uzdevumus un iemeslus, kādēļ process ir ildzis no 2002. līdz 2010. gadam.
Administratīvā procesa ilgumu šajā lietā izskaidro vairāki faktori.
Šajā ziņā ir jāņem vērā aizliegtās vienošanās ilgums (vairāk nekā 18 gadi), tās īpaši plašais ģeogrāfiskais mērogs (aizliegtā vienošanās ir attiekusies uz vairākumu dalībvalstu), aizliegtās vienošanās organizēšana ģeogrāfiskajā aspektā un laikā (dažādie 46.–58. punktā aprakstītie klubi), dažādos klubos notikušo sanāksmju skaits (vairāk nekā 500), attiecīgo uzņēmumu skaits (17), pieteikumu iecietības programmas piemērošanai skaits (skat. iepriekš 27. un 32. un nākamos punktus) un izmeklēšanas gaitā sniegto vai iegūto dokumentu dažādās valodās, kas Komisijai ir bijis jāizskata, īpaši lielais skaits, vairāki papildu informācijas pieprasījumi, kas Komisijai ir bijis jānosūta dažādām attiecīgajām sabiedrībām līdzās izpratnes par aizliegto vienošanos attīstībai (skat. iepriekš 29. un nākamos punktus un 42. un nākamos punktus), paziņojuma par iebildumiem adresātu skaits (vairāk nekā 40), procesa valodu skaits (8), kā arī dažādi lūgumi attiecībā uz maksātspēju (14).
Ņemot vērā Komisijas sniegto informāciju, kas parāda lietas īpašo sarežģītību, Vispārējā tiesa uzskata, ka, neraugoties uz divu pirmo procesa posmu īpašo ilgumu, tas nav jākvalificē kā pārmērīgs. Tādējādi Komisija nav neievērojusi saprātīgo termiņu un piektais pamats tādējādi ir jānoraida.
Par sesto pamatu, ko
Hit Groep
ir iesniegusi savā replikas rakstā un kas attiecas uz to, ka, lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija esot pamatojusies uz nepareizu laikposmu
Lietas dalībnieku argumenti
Hit Groep
norāda, ka pirmo reizi iebildumu raksta 23.–25. punktā Komisija esot pilnībā un detalizēti izklāstījusi, kā tā ir veikusi tai uzliktā naudas soda apmēra aprēķinu.
Tā uzskata, ka šis aprēķina veids neizrietot nedz no paziņojuma par iebildumiem, nedz arī no apstrīdētā lēmuma.
Hit Groep
norāda, ka pamatsumma, uz ko ir pamatojusies Komisija, lai veiktu tai uzliktā naudas soda apmēra aprēķinu, esot EUR 30584561. Turklāt no iebildumu raksta 25. punktā esošās zemsvītras piezīmes izrietot, ka šī summa atbilst to preču vērtībai, kas ir tikušas pārdotas laikposmā no 1996. gada 9. janvāra līdz 2002. gada 19. septembrim.
Šajā zemsvītras piezīmē ir norādīts:
“Runa ir par to preču vērtību, kas ir tikušas pārdotas laikposmā no 9.1.2006. līdz 19.9.2002. Attiecībā uz katru no aizliegtās vienošanās posmiem (no 1.1.1984. līdz 31.12.1985.; no 1.1.1986. līdz 14.12.1992.; no 15.12.1992. līdz 31.12.1993.; no 1.1.94. līdz 8.1.1996.; no 9.1.1996. līdz 19.9.2002.) Komisija ir noteikusi pārdevumu vērtību, kura pēc tam ir tikusi reizināta ar atbilstošu faktoru saistībā ar ilgumu. Skaidrības nolūkā lēmumā par grozījumiem šīs pārdevumu vērtības ir norādītas lēmuma preambulas 935. apsvērumam pievienotajā tabulā.”
Hit Groep
piebilst, ka ar pirmo lēmumu par grozījumiem apstrīdētā lēmuma preambulas 935. apsvērumam esot tikusi pievienotā tabula, taču tās nosaukums tajā neesot norādīts.
Tā norāda, ka šie precizējumi pirmo reizi esot bijuši redzami tikai iebildumu rakstā.
Tā atgādina, ka tā esot tikusi atzīta par solidāri atbildīgu par
Nedri
laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 17. janvārim izdarīto pārkāpumu, lai gan Komisija, lai konstatētu
Nedri
pārdevumu vērtību, ir pamatojusies uz laikposmu no 1996. gada 9. janvāra līdz 2002. gada 19. septembrim.
Tā uzskata, ka tai tādējādi esot ticis uzlikts naudas sods, pamatojoties uz tādu laikposmu, kas ir būtiski ilgāks par laikposmu, par kuru tā ir bijusi atzīstama par atbildīgu.
Tā apgalvo, ka, aprēķinot naudas soda apmēru, esot jāņem vērā gadu skaits, par kuriem uzņēmums ir atzīts par atbildīgu.
Visbeidzot
Hit Groep
piebilst, ka no otrā lēmuma par grozījumiem 5. apsvēruma izrietot, ka mātesuzņēmumus Komisija atzīst par solidāri atbildīgiem “tikai par to naudas soda daļu, kas atbilst laikposmam, kurā mātesuzņēmums ar meitasuzņēmumu ir veidojis vienu uzņēmumu”, tomēr tai uzliktais naudas sods esot lielāks par
Nedri
uzlikto naudas sodu.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ar 2011. gada 6. maija un 26. jūlija vēstulēm
Hit Groep
ir lūgusi Vispārējo tiesu dot iespēju papildināt savus pamatus pēc tam, kad tā, atbilstoši tās apgalvojumiem, bija iepazinusies ar Komisijas iebildumu rakstā pirmo reizi norādīto informāciju par naudas soda apmēra aprēķināšanas kārtību.
2011. gada 6. maija vēstule ir tikusi nosūtīta
Hit Groep
replikas raksta iesniegšanai noteiktajā termiņā, kurš ir beidzies 2011. gada 17. maijā.
Komisija no savas puses būtībā norāda, ka attiecīgā informācija jau esot bijusi pieejama gan sākotnējā lēmumā (preambulas 927. un nākamie apsvērumi), gan arī pirmajā lēmumā par grozījumiem (930. un 932. apsvērums un pielikumā esošā tabula) un ka šis pamats esot jauns un tātad nepieņemams.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 930., 932. un 933. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:
“930
Saskaņā ar apsvērumiem, kas ir tikuši izteikti attiecībā uz dalības pārkāpumā ilgumu (skat. VI un VII nodaļu), pēdējais pilnais dalības pārkāpumā uzņēmējdarbības gads attiecībā uz
DWK
ir 2000. un attiecībā uz visiem pārējiem uzņēmumiem – šī lēmuma adresātiem –2001. gads.
[..]
Attiecīgā ģeogrāfiskā platība laika gaitā ir mainījusies. No 1984. līdz 1995. gadam (Cīrihes kluba laikposms) tā ir attiekusies uz Vāciju, Franciju, Itāliju, Nīderlandi, Beļģiju, Luksemburgu, Spāniju un Austriju. Kopš 1992. gada (atbilstoši Spānijas kluba nolīgumiem) tā ir iekļāvusi arī Portugāli. No 1996. līdz 2002. gadam (Cīrihes kluba krīzes laikposms, brīdis, kad ir ticis sagatavots Eiropas kluba nolīgums attiecībā uz kvotām, Eiropas kluba laikposms un paplašināšanās laikposms) ģeogrāfiskā platība ir ietvērusi tās pašas valstis kā Cīrihes kluba laikā, ieskaitot Portugāli, kā arī Dāniju, Zviedriju, Somiju un Norvēģiju (skat. no 9.1.1. līdz 9.1.5. daļai). Tas ir ticis ņemts vērā, aprēķinot pārdevumu vērtību, izņemot Portugālē pirms 1992. gada 15. decembra veikto pārdošanu un izņemot Dānijā, Zviedrijā, Somijā un Norvēģijā pirms 1996. gada 9. janvāra veikto pārdošanu.
Turklāt Komisija konstatē, ka, ievērojot, ka Spānija ir pievienojusies EK tikai 1986. gada 1. janvārī un ka EEZ līgums ir stājies spēkā tikai 1994. gada 1. janvārī, Spānijā, Austrijā, Somijā, Zviedrijā un Norvēģijā veikto pārdevumu vērtība nevar tikt ņemta vērā attiecībā uz visu pārkāpuma ilgumu. Pārdošana šajās valstīs, kas ir tikusi veikta pirms attiecīgi 1986. gada 1. janvāra un 1994. gada 1. janvāra, tādējādi ir izslēgta no pārdevumu vērtības aprēķina. Šis apstāklis ir izskatīts 19.1.6. daļā.”
Turklāt pirmajā lēmumā par grozījumiem Komisija ir norādījusi:
“5)
Lai izskaidrotu lēmuma pamatā esošo pārdevumu vērtības aprēķinu saistībā ar dažādiem 19.1.2. daļā norādītajiem laikposmiem, 935. apsvēruma beigās ir jāuzrāda šāda informācija:
[..]
—
9.
Nedri
(2009. gada 30. jūnija atbilde):
—
01.01.1984. – 31.12.1985.: EUR 30157611
—
01.01.1986. – 14.12.1992.: EUR 30389997
—
15.12.1992. – 31.12.1993.: EUR 30389997
—
01.01.1994. – 08.01.1996.: EUR 30389997
—
09.01.1996. – 19.09.2002.: EUR 30584561.”
Turklāt no pirmā lēmumā par grozījumiem 3. panta 22. punkta izriet, ka tas ir ticis adresēts
Hit Groep
.
Tādējādi Komisija pamatoti norāda, ka attiecīgā informācija nav tikusi pirmo reizi paziņota
Hit Groep
iebildumu rakstā.
Hit Groep
, protams, pēc pirmā lēmuma par grozījumiem [paziņošanas] būtu varējusi lūgt pielāgot savus prasījumus, taču iekļaujoties divu mēnešu prasības celšanas termiņā.
Lai tas būtu pieņemams, pieteikumam par prasījumu pielāgošanu ir jābūt iesniegtam LESD 263. panta sestajā daļā paredzētajā prasības celšanas termiņā (spriedumi, 2011. gada 16. decembris,
Enviro Tech Europe
un
Enviro Tech International
/Komisija, T‑291/04, Krājums,
EU:T:2011:760
, 96. punkts, un 2013. gada 6. septembris,
Bank Melli Iran
/Padome, T‑35/10 un T‑7/11, Krājums,
EU:T:2013:397
, 55. punkts).
Taču šajā lietā brīdī, kad prasītāja ar 2011. gada 6. maija vēstuli ir iesniegusi savu lūgumu, prasības par pirmo lēmumu par grozījumiem celšanas termiņš jau sen bija beidzies.
No tā izriet, ka šis pamats ir nepieņemams.
Katrā ziņā tas turklāt ir nepamatots, jo, lai aprēķinātu
Hit Groep
uzliktā naudas soda apmēru, Komisija, nepieļaujot kļūdu, ir secinājusi, ka pārdevumu vērtība ir EUR 30584561, un pēc tam, lai ņemtu vērā pārkāpuma, kurā tiek vainota
Hit Groep
, ilgumu, ir reizinājusi šo summu ar koeficientu 4. Pretēji prasītājas apgalvojumiem, tai nav tikusi piemērota sankcija par ilgāku laikposmu nekā tas, par kuru tā ir tikusi atzīta par atbildīgu (skat. iepriekš 217. un 226. punktu).
Tādējādi pamats ir jānoraida.
Par septīto pamatu attiecībā uz Vispārējās tiesas pieļautu saprātīga termiņa pārkāpumu
Tiesas sēdē prasītāja būtībā ir norādījusi, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi tās prasības izskatīšanas saprātīgo termiņu un ka no tā esot jāizdara secinājumi attiecībā uz tās maksājamā naudas soda apmēru.
Ir jākonstatē, ka šāds iebildums, ja tas ir iesniegts tās pašas prasības ietvaros, attiecībā uz kuru tiek apgalvots, ka tās izskatīšanā ir pārkāpts saprātīga termiņa princips, ir nepieņemams.
Iztiesāšanās sastāvs, kas lemj par prasību, šāda iebilduma izskatīšanas gadījumā tiktu aicināts spriest par paša šī sastāva rīcības kļūdainu vai prettiesisku raksturu, kas prasītājam varētu radīt pamatotas šaubas par minētā sastāva objektīvu neatkarību (skat. spriedumu, 2013. gada 16. septembris,
CEPSA
/Komisija, T‑497/07,
EU:T:2013:438
, ir pārsūdzēts apelācijas kārtībā, 268. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Savienības tiesas sava no Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas izrietošā pienākuma izskatīt tās izskatīšanai nodotās lietas saprātīgā termiņā pārkāpums tiek sankcionēts ar Vispārējā tiesā celtu prasību par zaudējumu atlīdzību (spriedumi
Kendrion
/Komisija, minēts 215. punktā,
EU:C:2013:771
, 94. punkts, un 2013. gada 26. novembris,
Groupe Gascogne
/Komisija, C‑58/12 P, Krājums,
EU:C:2013:770
, 83. punkts).
No iepriekš izklāstītā izriet, ka septītais pamats ir jānoraida.
No visiem iepriekš norādītajiem apsvērumiem izriet, ka nevienu no prasītājas izvirzītajiem pamatiem nevar apmierināt. Tādējādi prasība atcelt tiesību aktu ir jānoraida pilnībā un šīs lietas apstākļos nav jāgroza prasītājai uzliktais naudas sods, izmantojot neierobežoto kompetenci.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Hit Groep BV
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Frimodt Nielsen
Dehousse
Collins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 15. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.