CELEX: 62010FJ0041
Javni uslužbenci
Uradniki

M. Bermejo Garde s tožbo, ki jo je v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložil 7. julija 2010, predlaga razglasitev ničnosti
odločb, s katerimi je predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora (EESO) na eni strani zavrnil prošnjo za pomoč zaradi
psihičnega nasilja in zavrnil predlog, da se zadevo predloži Evropskemu uradu za boj proti goljufijam (OLAF), na drugi strani
pa odločil o prenehanju njegovega dotedanjega dela in odredil njegovo premestitev, ter da mu EESO izplača odškodnino.

Pravni okvir
Člen 1 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah z naslovom „Človekovo dostojanstvo“ določa:
„Človekovo dostojanstvo je nedotakljivo. Treba ga je spoštovati in varovati.“
Odstavka 1 in 2 člena 41 Listine z naslovom „Pravica do dobrega upravljanja“ določata:
„1.      Vsakdo ima pravico, da institucije, organi, uradi in agencije Unije njegove zadeve obravnavajo nepristransko, pravično in
v razumnem roku.
2.      Ta pravica vključuje predvsem:
(a)      pravico vsake osebe, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene;
(b)      pravico vsake osebe do vpogleda v svoj spis ob spoštovanju legitimnih interesov zaupnosti ter poklicne in poslovne tajnosti;
(c)      obveznost uprave, da svoje odločitve obrazloži.“
Člen 31 Listine z naslovom „Pošteni in pravični delovni pogoji“ v prvem odstavku določa, da ima „[v]sak delavec […] pravico
do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo.“
Člen 12a Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
„1.      Uradniki se vzdržijo vseh oblik psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja.
2.      Uradnik, ki je žrtev psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja, ne utrpi nobenih škodljivih posledic s strani institucije.
Uradnik, ki je pričal o psihičnem nasilju ali spolnem nadlegovanju, s strani institucije ne utrpi nobenih škodljivih posledic,
pod pogojem, da je ravnal pošteno.
3.      ,Psihično nasilje‘ pomeni vsako neprimerno ravnanje, ki traja, se ponavlja ali je sistematično in vključuje fizično vedenje,
govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja, ki so namerna in lahko razvrednotijo osebnost, dostojanstvo ali fizično
ali psihološko integriteto katere koli osebe.
4.      ,Spolno nadlegovanje‘ pomeni ravnanje, povezano s spolnostjo, ki ga oseba, na katero je usmerjeno, ne želi, in katerega namen
ali učinek je užaliti to osebo ali ustvariti zastraševalno, sovražno, žaljivo ali moteče okolje. Spolno nadlegovanje se šteje
za diskriminacijo na podlagi spola.“
Člen 22a Kadrovskih predpisov določa:
„1.      Uradnik, ki pri opravljanju nalog ali v povezavi z njimi izve za dejstva, na podlagi katerih je mogoča domneva o obstoju možne
nezakonite dejavnosti, vključno z goljufijo ali korupcijo, ki škodi interesom Skupnosti, ali o ravnanju v zvezi z opravljanjem
poklicnih nalog, ki lahko pomeni hudo kršenje obveznosti uradnikov Skupnosti, o tem nemudoma obvesti svojega neposredno nadrejenega
ali svoj Generalni direktorat ali, če sem mu zdi to koristno, generalnega sekretarja ali osebe na enakovrednih položajih ali
neposredno Evropski urad za boj proti prevaram (OLAF).
Informacije iz prvega pododstavka morajo biti dane pisno.
Ta odstavek se uporablja tudi v primeru, ko član institucije ali katera koli druga oseba, ki je v službi ali opravlja delo
za institucijo, hudo krši podobne obveznosti.
2.      Vsak uradnik, ki dobi informacije iz odstavka 1, nemudoma posreduje OLAF vse dokaze, za katere ve in na podlagi katerih je
mogoče sklepati na obstoj nepravilnosti iz odstavka 1.
3.      Zaradi posredovanja informacij iz odstavkov 1 in 2 uradnik s strani institucije ne utrpi nobenih škodljivih posledic, pod
pogojem, da je ravnal razumno in pošteno.
4.      Odstavki 1 do 3 ne veljajo za dokumente, listine, poročila, obvestila ali podatke v kakršni koli obliki, ki se hranijo za
sodne postopke ali pripravijo ali razkrijejo uradniku med sodnimi postopki, ki so v teku ali so že končani.“
Člen 22b(1) Kadrovskih predpisov se glasi:
„Uradnik, ki razkrije informacije, opredeljene v členu 22a, predsedniku [Evropske] [k]omisije ali Računskega sodišča [Evropske
unije] ali Sveta [Evropske unije] ali Evropskega parlamenta ali Evropskemu varuhu človekovih pravic, s strani institucije,
ki ji pripada, ne utrpi nobenih škodljivih posledic, pod pogojem, da sta izpolnjena oba spodaj navedena pogoja:
(a)      uradnik je pošteno in razumno prepričan, da so razkrite informacije in vse navedbe resnične; in
(b)      je uradnik iste informacije predhodno razkril OLAF ali svoji instituciji in se je strinjal z rokom, ki ga je OLAF ali institucija,
glede na zapletenost zadeve, določil za sprejetje ustreznega ukrepa. O tem roku se uradnika obvesti v šestdesetih dneh.“
Člen 60(6) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun
Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 74, v nadaljevanju: Finančna uredba) med
drugim določa, da mora vsak delavec, ki sodeluje pri finančnem poslovodenju in kontroli transakcij „[v] primeru nezakonitega
ravnanja, goljufije ali korupcije, ki bi lahko škodovala interesom Skupnosti […] obvestiti organe ali telesa, imenovana na
podlagi ustrezne zakonodaje.“
Člen 72 Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Finančne
uredbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 145) določa:
„Razume se, da organi iz členov 60(6) […] Finančne uredbe pomenijo organe, ki so imenovani na podlagi [Kadrovskih predpisov]
in sklepov institucij Skupnosti o pogojih in načinu izvajanja notranjih preiskav v zvezi s preprečevanjem goljufij, korupcije
in drugih nezakonitih dejanj, ki škodujejo interesom Skupnosti.“
Člen 72(1) Poslovnika EESO (v nadaljevanju: Poslovnik) določa:
„Pristojnosti, ki so na podlagi [Kadrovskih predpisov] podeljene organu, pristojnemu za imenovanja, izvaja:
–        predsedstvo, v primeru generalnega sekretarja;
–        predsedstvo, na predlog generalnega sekretarja, v primeru uradnikov kategorij AD 16, AD 15 in AD 14 [administratorji] pri
izvajanju členov 13, 29, 30, 31, 32, 40, 41, 49, 50, 51, 78 in 90(1) [K]adrovskih predpisov, pri izvajanju ostalih določb
[K]adrovskih predpisov, vključno s členom 90(2), pa predsednik na predlog generalnega sekretarja;
–        predsednik, na predlog generalnega sekretarja, v primeru uradnikov kategorij AD 13, AD 12 in AD 11;
–        generalni sekretar, v primeru uradnikov drugih kategorij AD in AST.“
EESO je 11. oktobra 1999 sprejel sklep št. 363/99 A o pogojih in postopku notranje preiskave na področju boja proti goljufijam,
korupciji in drugim nezakonitim dejanjem, ki škodujejo interesom Skupnosti.
Člen 2 sklepa št. 363/99 A z naslovom „dolžnost dajanja informacij“ določa:
„Vsak funkcionar ali uslužbenec [EESO], ki zve za dokazila, na podlagi katerih lahko domneva obstoj primerov goljufije, korupcije
ali kakršnega koli drugega nezakonitega ravnanja, ki škodi interesom Skupnosti, ali resne napake pri izvajanju poklicnih dolžnosti,
ki bi lahko pomenila neizpolnjevanje obveznosti funkcionarjev in uslužbencev Skupnosti, in pri katerem obstaja možnost uvedbe
disciplinskega ali v določenih primerih kazenskega postopka, ali neizpolnjevanje podobnih obveznosti članov, vodilnih delavcev
ali članov osebja, za katere ne veljajo kadrovski predpisi, o tem nemudoma obvesti vodjo službe ali generalnega direktorja
ali, če meni, da je to koristno, generalnega sekretarja ali neposredno [OLAF].
Generalni sekretar, generalni direktor in vodje služb ali vodilni delavci [EESO] nemudoma pošljejo [OLAF] vse dokaze, za katere
so zvedeli in na podlagi katerih se lahko domneva, da obstajajo nepravilnosti iz prvega odstavka.
Z vodilnimi delavci, funkcionarji ali uslužbenci [EESO] se ne sme na noben način ravnati nepravično ali diskriminatorno, ker
so poslali informacije iz prvega in drugega odstavka.
Člani, ki zvejo za dejstva iz prvega odstavka, obvestijo predsednika [EESO] ali, če menijo, da je to koristno, neposredno
[OLAF].“

Dejansko stanje
Tožeča stranka, ki je uradnik od leta 1990, se je pri EESO zaposlila 1. junija 1991 kot pravni svetovalec v direktoratu za
upravne, kadrovske in finančne zadeve.
Tožeča stranka je bila 1. junija 1997 imenovana za vodjo enote „Pravna služba“ (v nadaljevanju: pravna služba) v direktoratu
za upravne, kadrovske in finančne zadeve.
Tožeča stranka je 1. aprila 2007 napredovala v stopnjo AD 13.
1. oktobra 2008 je začel opravljati funkcijo W., novi generalni sekretar EESO (v nadaljevanju: generalni sekretar).
Naslednji dan je generalni sekretar poslal obvestilo službe, s katerim je osebje obvestil, da bo začasno opravljal naloge
takrat nezasedenega delovnega mesta direktorja direktorata za kadrovske in finančne zadeve.
Nesporno je, da so se kmalu po imenovanju W. za generalnega sekretarja odnosi med njim in tožečo stranko poslabšali, slednji
generalnemu sekretarju očita „nedopusten“ pritisk na pravno službo.
Tožeča stranka je 7. decembra 2009 pri EESO vložila dopis predsedniku EESO (v nadaljevanju: predsednik) in predsednikom treh
skupin socialnih partnerjev, ki sestavljajo EESO, kot članom predsedstva EESO. V tem dopisu, ki so mu bile priložene priloge
in dokumentacija, je tožeča stranka ob izrecnem sklicevanju na člen 22a(1) Kadrovskih predpisov obvestila predsedstvo EESO
(v nadaljevanju: predsedstvo) o obstoju resnih in številnih nepravilnosti, ki naj bi jih pri opravljanju svoje funkcije zagrešil
generalni sekretar, nekoliko manj pa vodja enote „zaposlovanje, kariera in izobraževanje“ direktorata za kadrovske in finančne
zadeve. Tožeča stranka je navedla zlasti te očitke:
–        pritisk na pravno službo;
–        zavrnitev izreka disciplinske sankcije zoper uradnika, ki je storil kaznivo dejanje, in predložitev tega dejanja v obravnavo
OLAF;
–        nezakonito zasedanje delovnega mesta direktorja v EESO.
V istem dopisu je tožeča stranka predsedstvu med drugim predlagala, naj:
–        „uvede upravno preiskavo z namenom ugotovitve dejanskega stanja in nepravilnosti“;
–        jo „obvesti o roku iz člena 22b(1)(b) Kadrovskih predpisov“;
–        „sprejme ukrepe za ponovno vzpostavitev dobrega delovanja [generalnega sekretariata]“;
–        „zagotovi neodvisnost pravne službe v pogojih, ki jih zahteva sodna praksa Sodišča Evropske unije“;
–        „zagotovi osebno odgovornost po potrebnem posredovanju OLAF“;
Tožeča stranka je v dopisu z dne 7. decembra 2009 na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov prosila za pomoč predsedstva, naj
sprejme „potrebne ukrepe za prenehanje psihičnega nasilja [generalnega sekretarja zoper njo].“
Tožeča stranka je istega dne po elektronski pošti obvestila druge člane predsedstva, da je pravkar zanje v prostorih njihovih
skupin predala kuverto s kopijo dopisa z dne 7. decembra 2009. Po mnenju tožeče stranke te kuverte niso prišle do naslovnikov,
ker so predsednik in trije predsedniki skupin ovirali njihovo distribucijo.
Predsednik je 10. decembra 2009 svojemu vodji kabineta naročil, naj „predhodno preuči“ informacije, ki jih je tožeča stranka
predložila z dopisom z dne 7. decembra 2009.
Vodja kabineta predsednika je na podlagi tega navodila zaslišal osebe, na katere se nanaša dopis z dne 7. decembra 2009. Tožeča
stranka je bila konkretno zaslišana dvakrat, 15. decembra 2009 in 14. januarja 2010.
Vodja kabineta predsednika je konec januarja 2010 pripravil poročilo v zvezi z domnevnim psihičnim nasiljem in nepravilnostmi
v EESO, kar je tožeča stranka zatrjevala v dopisu z dne 7. decembra 2009. Vodja kabineta predsednika je v navedenem poročilu
navedel, da te trditve niso utemeljene. Med drugim je navedel, da čeprav so obstajale „napetosti“ med pravno službo in generalnim
sekretariatom, se zdi, „da je bila ta težava […] v bistvu posledica različnih mnenj o vlogi pravne službe“, in da „so bili
različni dogodki, ki so bili označeni kot psihično nasilje, zgolj odraz teh razlik, ki so se včasih povečale zaradi velikih
kulturnih razlik na pravnem področju in osebnosti udeležencev.“
Predsednik je na pogovoru z dne 22. februarja 2010 tožečo stranko pozval, naj umakne zahteve iz dopisa z dne 7. decembra 2009.
Tožeča stranka je v dopisu z dne 26. februarja 2010 ta poziv zavrnila in pojasnila, da, „potem ko je pri polni zavesti ugotovil[a],
da obstajajo nepravilnosti […], zdaj ne more ravnati v nasprotju s samim sabo, ne da bi s tem kršil[a] člen 21 Kadrovskih
predpisov.“ Sicer pa je tožeča stranka vztrajala, da „v njenem ravnanju, ki je bilo strogo profesionalno, ni bilo nikakršnega
osebnega interesa ali konflikta.“
Predsednik je z odločbo št. 088/10 A z dne 3. marca 2010 (v nadaljevanju: odločba z dne 3. marca 2010) „na podlagi mandata
predsedstva z dne 16. februarja 2010“ zavrnil vse zahteve iz dopisa z dne 7. decembra 2009, ker „zatrjevanega dejanskega stanja
ni mogoče opredeliti niti kot prekršek niti kot kršitev disciplinskih določb Kadrovskih predpisov.“
Predsednik je v navedeni odločbi, v kateri je bilo navedeno, da „je bil izveden poskus sprave, vendar [tožeča stranka] ni
sprejela ponujene rešitve,“ ocenil, da „očitek glede nadlegovanja pri delu s strani generalnega sekretarja ali katerega koli
drugega uradnika ni utemeljen, ker tisti redki dokazi, ki so na voljo, kažejo nasprotno od trditev pritožnika“, in da „obtožba
glede zlorabe pooblastil in zlorab pri izvrševanju pooblastil predsedstva s strani generalnega sekretarja ni dokazana.“
Predsednik je poleg tega v navedeni odločbi navedel, da „je generalni sekretar [tožeči stranki] namenil delovne naloge, ki
ustrezajo nje[ni] usposobljenosti in nazivu, s plačilom vodje enote, glede na to, da bo v prihodnje opravljal[a] take naloge,
če trenutno niso na voljo, ampak v drugi enoti kot je pravna služba.“
Nazadnje je predsednik dodal, da „je generalni sekretar navedel druge upravne naloge, ki prispevajo k dobremu opravljanju
upravnih nalog in k preseganju nesporazumov in sporov v generalnem sekretariatu, ob spoštovanju načela dobrega upravljanja
in tega, da različne pristojne službe izvajajo svoje prisojnosti in pooblastila.“
Tožeči stranki je bila odločba z dne 3. marca 2010 v izvirni različici v italijanščini vročena na dan njenega sprejetja, nato
pa 10. marca istega leta v španščini in francoščini.
Predsednik je 24. marca 2010 sprejel „dodatek“ k odločbi z dne 3. marca 2010, v katerem je bilo navedeno, da „bo generalni
sekretar po pooblastilu predsednika izvedel ukrepe za izvršitev odločbe [z dne 3. marca 2010]“ (v nadaljevanju: dodatek z
dne 24. marca 2010).
Predsednik je z odločbo št. 133/10 A istega dne, 24. marca 2010, „po posvetovanju in s soglasjem generalnega sekretarja“ odločil,
da funkcija vodje enote pravne službe tožeče stranke v „interesu službe“ preneha „s takojšnjim učinkom,“ in pojasnil, da bo
ta „s 6. aprilom 2010 premeščena v drugo službo EESO v nazivu vodja enote in z njenim delovnim mestom“ (v nadaljevanju: odločba
o prenehanju dotedanjega dela).
Predsednik je z odločbo št. 184/10 A z dne 13. aprila 2010 „po posvetovanju in s soglasjem generalnega sekretarja“ tožečo
stranko iz „delovnih razlogov“ premestil v direktorat za logistiko „kot vodjo enote in z nje[n]im delovnim mestom […], med
drugim za delo v zvezi s pravnimi zadevami glede pogodb in javnih naročil.“ Določeno je bilo, da navedena odločba začne učinkovati
6. aprila 2010 (v nadaljevanju: odločba o premestitvi).
Tožeča stranka je z dopisom z dne 3. junija 2010 v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper:
–        odločbo z dne 3. marca 2010;
–        dodatek z dne 24. marca 2010;
–        odločbo o prenehanju dotedanjega dela;
–        odločbo o premestitvi.

Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je v skladu s členom 91(4) Kadrovskih predpisov, ne da bi čakala na odločitev o pritožbi, vložila to tožbo
zaradi razglasitve ničnosti odločb, ki so predmet pritožbe. Istega dne je pri Sodišču za uslužbence vložila tudi predlog za
odložitev izvršitve teh odločb.
Sodno tajništvo je z dopisom z dne 11. junija 2009 stranki v skladu s členom 91(4) Kadrovskih predpisov obvestilo o prekinitvi
postopka v glavni stvari.
Predsednik Sodišča za uslužbence je s sklepom z dne 14. julija 2010 predlog za izdajo začasne odredbe zavrnil.
Po sprejetju odločbe o zavrnitvi pritožbe z dne 1. oktobra 2010, ki je bila tožeči stranki vročena 15. oktobra istega leta,
sta bili stranki v skladu s členom 91(4) Kadrovskih predpisov obveščeni o nadaljevanju postopka pred Sodiščem za uslužbence.
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        se razglasijo za nične odločba z dne 3. marca 2010, dodatek k odločbi z dne 24. marca 2010, odločba o prenehanju dotedanjega
dela in odločba o premestitvi;
–        EESO naloži plačilo odškodnine v višini 17.500 EUR;
–        EESO naloži plačilo stroškov.
EESO Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo vseh stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.

Pravo
1.
Predlog za razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. marca 2010 in dodatka z dne 24. marca 2010
Najprej je treba določiti obseg odločbe z dne 3. marca 2010 in dodatka z dne 24. marca 2010, zaradi česar je treba predhodno
pojasniti vsebino dopisa z dne 7. decembra 2009.
Tožeča stranka se je z dopisom z dne 7. decembra 2009 obrnila na upravo zaradi dejanskega stanja, ki ga je mogoče uvrstiti
v dve različni kategoriji.
Prvič, zadevna oseba je uveljavljala dejstva, ki jo neposredno zadevajo. Generalnemu sekretarju je še posebej očitala psihično
nasilje, ki naj bi se v glavnem dogajalo v obliki „nedopustnega“ pritiska na pravno službo. Upravo je na podlagi člena 24,
prvi odstavek, Kadrovskih predpisov prosila za pomoč, ki naj bi bila predvsem v umiku pravne službe iz neposredne pristojnosti
generalnega sekretarja (v nadaljevanju: prošnja za pomoč).
Drugič, zadevna oseba je v dopisu z dne 7. decembra 2009 opozorila tudi na dejstva, ki – čeprav je ne zadevajo neposredno –
bi po njenem mnenju lahko škodovala interesom EESO. Tako je zlasti uveljavljala to, da je generalni sekretar zavrnil izrek
disciplinske sankcije zoper uradnika, ki je storil kaznivo dejanje, nepravilnosti v postopku zasedbe delovnih mest direktorjev
direktorata A za posvetovanja in direktorata za kadrovske in finančne zadeve, in celo to, da si je generalni sekretar prilastil
pooblastila predsedstva glede imenovanja drugih uradnikov EESO. Tožeča stranka je predlagala, naj se ti podatki na podlagi
člena 22a(2) Kadrovskih predpisov takoj sporočijo OLAF (v nadaljevanju: predlog za predložitev zadeve OLAF).
Po navedeni opredelitvi vsebine dopisa z dne 7. decembra 2009 je treba ugotoviti, da je predsednik z odločbo z dne 3. marca
2010 zavrnil predlog za predložitev zadeve OLAF in navedel, da bo tožeča stranka premeščena, o podrobnostih v zvezi s tem
pa bo odločil generalni sekretar. Nato je predsednik v dodatku z dne 24. marca 2010 dodal, da bo o podrobnostih premestitve
tožeče stranke odločeno po njegovem pooblastilu.
V teh okoliščinah je treba zaporedoma odločiti o:
–        predlogu za razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. marca 2010 v delu, ki se nanaša na premestitev tožeče stranke, in o predlogu
za razglasitev ničnosti dodatka z dne 24. marca 2010;
–        predlogu za razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. marca 2010 v delu, ki se nanaša na zavrnitev prošnje za predložitev OLAF;
–        predlogu za razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. marca 2010 v delu, ki se nanaša na zavrnitev prošnje za pomoč.

Predlog za razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. marca 2010 v delu, ki se nanaša na premestitev tožeče stranke, in predlog
za razglasitev ničnosti dodatka z dne 24. marca 2010
V skladu z ustaljeno sodno prakso v položaj posegajo samo akti ali ukrepi, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko
neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj (glej sodbo Sodišča
za uslužbence z dne 14. septembra 2010 v zadevi Da Silva Pinto Branco proti Sodišču, F-52/09, točka 32), take akte ali ukrepe
mora sprejeti pristojna institucija, določati pa morajo dokončno stališče uprave (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča
z dne 17. maja 2006 v zadevi Lavagnoli proti Komisiji, T-95/04, točka 35). Zgolj zaradi tega, ker je pristojni organ izrazil
namero, da bo v prihodnje sprejel določeno odločbo, ne morejo nastati pravice ali obveznosti zadevnih uradnikov (sodba Splošnega
sodišča z dne 16. marca 1993 v združenih zadevah Blackman proti Parlamentu, T-33/89 in T-74/89, točka 27).
V obravnavani zadevi je predsednik s tem, ko je z odločbo z dne 3. marca 2010 obvestil tožečo stranko, da bo dobila „delovne
naloge, ki ustrezajo njegovi usposobljenosti in nazivu […], v drugi enoti kot je pravna služba,“ samo izrazil namero uprave,
da bo zadevno osebo v prihodnosti premestila, zgolj z izražanjem te namere pa ni ustvaril nobene pravice niti obveznosti tožeče
stranke. Enako velja za dodatek z dne 24. marca 2010, v katerem je predsednik navedel samo, da „bo generalni sekretar po pooblastilu
predsednika izvedel ukrepe za izvršitev odločbe [z dne 3. marca 2010].“
V teh okoliščinah in ker je nesporno, da je bila tožeča stranka dejansko premeščena šele na podlagi odločb o prenehanju dotedanjega
dela in o premestitvi, je treba zgoraj navedeni predlog zavreči kot nedopusten.

Predlog za razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. marca 2010 v delu, ki se nanaša na zavrnitev prošnje za predložitev zadeve
OLAF
Tožeča stranka predlaga Sodišču za uslužbence, naj razglasi za nično odločbo z dne 3. marca 2010 v delu, ki se nanaša na zavrnitev
prošnje za predložitev zadeve OLAF, v svojo podporo pa navaja več razlogov, ki se nanašajo na kršitev člena 22a(2) Kadrovskih
predpisov, člena 2, drugi odstavek, sklepa št. 363/99 A, člena 60(6) Finančne uredbe, člena 72 Uredbe št. 2342/2002 in člena 11
sklepa 005/03 A o notranjih pravilih za izvrševanje splošnega proračuna Evropske unije.
Preučiti je treba dopustnost navedenega predloga.
V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da Kadrovski predpisi, kakor so bili spremenjeni z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 723/2004
z dne 22. marca 2004, določajo pravico uradnika, da neposredno nadrejene ali zunanji organ opozori na resne nepravilnosti,
ki jih opazi v svoji instituciji, da se s temi nepravilnostmi seznanijo in jih po potrebi sankcionirajo. Tako člen 22a(1),
prvi pododstavek, Kadrovskih predpisov izrecno določa, da „[u]radnik, ki pri opravljanju nalog ali v povezavi z njimi izve
za dejstva, na podlagi katerih je mogoča domneva o obstoju možne nezakonite dejavnosti, vključno z goljufijo ali korupcijo,
ki škodi interesom [Unije], ali o ravnanju v zvezi z opravljanjem poklicnih nalog, ki lahko pomeni hudo kršenje obveznosti
uradnikov [Unije], o tem nemudoma obvesti svojega neposredno nadrejenega ali svoj Generalni direktorat ali, če sem mu zdi
to koristno, generalnega sekretarja ali osebe na enakovrednih položajih ali neposredno [OLAF].“
V konkretnem primeru osebja EESO je pravica uradnika ali drugega uslužbenca, da obvesti nadrejene ali neposredno OLAF, določena
tudi s posebnim aktom, natančneje v členu 2, prvi odstavek, sklepa 363/99 A, ki določa, da „[u]radnik ali uslužbenec [EESO],
ki izve za dejstva, na podlagi katerih je mogoča domneva o obstoju goljufije ali korupcije ali kakršne koli druge nezakonite
dejavnosti, ki škodi interesom Skupnosti, ali o ravnanju v zvezi z opravljanjem poklicnih nalog, ki lahko pomeni hudo kršenje
obveznosti uradnikov Skupnosti, ki se preganja disciplinsko in po potrebi kazensko, ali kršenje primerljivih obveznosti članov,
vodij ali osebja, za katere ne veljajo Kadrovski predpisi, o tem nemudoma obvesti vodjo svoje službe ali generalnega direktorja
ali, če sem mu zdi to koristno, svojega generalnega sekretarja ali neposredno [OLAF].“
Drugič, ugotoviti je treba, da kadar uradnik uporabi možnost iz člena 22a(1), prvi pododstavek, Kadrovskih predpisov, da obvesti
nadrejene ali zunanji organ, mora v skladu s členom 22a(2) navedenih kadrovskih predpisov oseba, ki informacije dobi, „nemudoma
posred[ovati] OLAF vse dokaze, za katere ve in na podlagi katerih je mogoče sklepati na obstoj nepravilnosti iz odstavka 1
[člena 22a Kadrovskih predpisov].“
Na to obveznost obveščanja OLAF o informacijah, ki jih je poslal uradnik, ki je sprožil opozorilo, je kar zadeva EESO opozorjeno
tudi v členu 2, drugi odstavek, sklepa št. 363/99 A, ki določa, da „generalni sekretar in vodje služb [EESO] nemudoma posredujejo
OLAF vse dokaze, za katere vedo in na podlagi katerih je mogoče sklepati na obstoj nepravilnosti iz prvega odstavka [tega
člena].“
Nazadnje, iz člena 60(6) Finančne uredbe v povezavi v členom 72 Uredbe št. 2342/2002 izhaja, da mora vsak uslužbenec, ki v
instituciji sodeluje „pri finančnem poslovodenju in kontroli transakcij,“ „[v] primeru nezakonitega ravnanja, goljufije ali
korupcije, ki bi lahko škodovala interesom Skupnosti“ obvestiti OLAF.
Sodišče za uslužbence mora odgovoriti na vprašanje, ali in v kakšnem obsegu je odločba, s katero nadrejeni, ki je od uradnika
dobil informacije, kot so tiste, na katere se nanaša člen 22a(1), prvi pododstavek, Kadrovskih predpisov, oceni, da jih ni
treba posredovati OLAF, akt, ki posega v položaj tega uradnika.
Na to vprašanje je treba odgovoriti nikalno, če se informacije, o katerih uradnik obvesti svoje nadrejene, nanašajo na dejstva,
ki ga – čeprav škodujejo interesom Unije ali pomenijo hudo kršenje obveznosti uradnikov s strani enega ali več članov osebja –
ne zadevajo neposredno.
Treba je namreč opozoriti na to, da lahko uradnik, ki namerava prijaviti morebitne nezakonite dejavnosti ali hudo kršenje
obveznosti uradnikov, v skladu s samim členom 22a Kadrovskih predpisov o dokazih, za katere meni, da jih ima v zvezi s tem
nepravilnostmi, obvesti neposredno OLAF. Če torej oseba, ki jo je uradnik obvestil, zadeve ne predloži OLAF, ima ta uradnik
še vedno možnost, da se obrne neposredno na OLAF.
Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da uradnik ni upravičen delovati v interesu prava ali institucij in lahko v utemeljitev
tožbe uveljavlja le očitke, ki se nanašajo nanj osebno (sklep Sodišča prve stopnje z dne 7. julija 1998 v zadevi Moncada proti
Komisiji, T-178/97, točka 39). Če bi se sprejelo, da lahko uradnik, ki je svojega nadrejenega obvestil o obstoju nepravilnosti,
ki ga neposredno ne zadevajo, vloži tožbo zoper odločitev njegovega nadrejenega, da se o teh informacijah ne obvesti OLAF,
bi to pomenilo priznanje, da je uradnik upravičen delovati v interesu prava. Ta sklep pa ne posega v možnost navedenega uradnika,
da – če meni, da je bila zaradi informacij, ki jih je posredoval svojim nadrejenim, izdana odločba, ki posega v njegove interese –
vloži tožbo zoper tako odločbo.
V obravnavani zadevi – kot je bilo navedeno – dejstva, na katera se sklicuje tožeča stranka v predlogu po predložitvi zadeve
OLAF, te ne zadevajo neposredno, ker v tej zahtevi generalnemu sekretarju še posebej očita, da ni izrekel disciplinske sankcije
zoper uradnika EESO, nezakonito zasedbo delovnega mesta direktorja v EESO in to, da si je generalni sekretar prisvojil pooblastila
predsedstva glede imenovanja drugih uradnikov EESO.
Iz navedenega sledi, da odločba z dne 3. marca 2010 v delu, ki se nanaša na zavrnitev predložitve zadeve OLAF, ni akt, ki
posega v položaj tožeče stranke, zato je treba predlog za razglasitev ničnosti navedene odločbe v tem delu zavreči kot nedopusten.

Predlog za razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. marca 2010 v delu, ki se nanaša na zavrnitev prošnje za pomoč
Tožeča stranka v podporo navedenega predloga navaja več očitkov, ki jih je v bistvu mogoče združiti v te tri tožbene razloge:
–        nepristojnost predsednika za sprejetje odločbe z dne 3. marca 2010, kršitev postopka in kršitev člena 41 Listine;
–        kršitev člena 86 Kadrovskih predpisov, priloge IX h Kadrovskim predpisom, sklepa predsednika EESO št. 635/05 A o splošnih
izvedbenih določbah za disciplinske postopke in upravno preiskavo (v nadaljevanju: SID priloge IX h Kadrovskim predpisom)
in načela spoštovanja pravice do obrambe;
–        kršitev člena 24 Kadrovskih predpisov in dolžnosti pomoči, kršitev Listine in očitna napaka pri presoji.
Nepristojnost predsednika za sprejetje odločbe z dne 3. marca 2010, kršitev postopka in kršitev člena 41 Listine
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da bi moralo odločbo z dne 3. marca 2010, ker je bila z njo zavrnjena prošnja za pomoč, sprejeti predsedstvo
in ne predsednik, kot se je zgodilo v tem primeru.
Tožeča stranka dodaja, da je EESO storil več postopkovnih nepravilnosti v nasprotju z načelom dobrega upravljanja iz člena 41
Listine in pravili delovanja predsedstva, sprejetimi 23. oktobra 2007. Člani predsedstva, razen predsednika in predsednikov
skupin, namreč nikoli niso imeli dostopa do prošnje za pomoč. Člani predsedstva tudi niso imeli dostopa do vsebine osnutka
odločbe o zavrnitvi prošnje za pomoč. Nazadnje, v zapisnikih sestankov predsedstva ni omenjena niti končna odločba niti izjave
članov predsedstva.
EESO predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.
–       Presoja Sodišča za uslužbence
V skladu s členom 72(1), tretja točka, Poslovnika pristojnosti, ki so na podlagi Kadrovskih predpisov podeljene organu, pristojnemu
za imenovanja, (v nadaljevanju: OPI) v primeru uradnikov kategorij AD 13, AD 12 in AD 11 izvaja predsednik, na predlog generalnega
sekretarja.
V obravnavani zadevi ni sporno, da je bila tožeča stranka v času sprejetja odločbe z dne 3. marca 2010 v delu, v katerem je
bila zavrnjena prošnja za pomoč, uradnik kategorije AD 13. Predsednik je torej to odločbo sprejel v skladu členom 72(1), tretja
točka, Poslovnika. Zato tožeča stranka neutemeljeno trdi, da bi moralo navedeno odločbo izdati predsedstvo in ne predsednik.
Sicer pa je treba zato, ker je bil v skladu s pravkar navedenim predsednik tisti, ki je bil pristojen za odločanje o prošnji
za pomoč, in ne predsedstvo, očitek o postopkovnih nepravilnostih v zvezi z odločbo z dne 3. marca 2010, med drugim da člani
predsedstva niso bili vključeni v obravnavanje prošnje za pomoč, zavrniti kot brezpredmeten.
Iz tega sledi, da je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
Kršitev člena 86 Kadrovskih predpisov, priloge IX h Kadrovskim predpisom, SID priloge IX h Kadrovskim predpisom in načela
spoštovanja pravice do obrambe
–       Trditve strank
Tožeča stranka navaja, da je v prošnji za pomoč predložila vsaj začetni dokaz za resničnost psihičnega nasilja, ki ga je trpela,
še posebej pa za poskuse generalnega sekretarja, da poseže v neodvisnost pravne službe. Predsednik pa naj bi, namesto da bi
uvedel upravno preiskavo v smislu člena 86(2) Kadrovskih predpisov, členov 1 in 2 priloge IX h Kadrovskim predpisom in člena 2 SID
priloge IX h Kadrovskim predpisom, kar naj bi moral storiti, vodji svojega kabineta naročil zgolj predhodno preiskavo, o rezultatih
katere poleg tega pred odločbo z dne 3. marca 2010 sploh ni bila obveščena.
EESO v odgovor predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.
–       Presoja Sodišča za uslužbence
Opozoriti je treba na to, da morajo v skladu s členom 24 Kadrovskih predpisov institucije Unije svoje zaposlene zaščititi
pred nasiljem ali poniževanjem tudi kadar to počno njihovi nadrejeni. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora
uprava zaradi dolžnosti pomoči, kadar obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom in dobrim vzdušjem v službi, ukrepati z vso
odločnostjo in odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega primera, da ugotovi dejstva in sprejme
ustrezne ukrepe. Za to zadošča, da uradnik, ki od svoje institucije zahteva varstvo, predloži začetne dokaze glede resničnosti
napadov, katerim naj bi bil izpostavljen. Zadevna institucija mora ob takih dejstvih sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti opraviti
preiskavo, da bi ugotovila dejstva, ki so razlog za pritožbo, in sicer ob sodelovanju njenega vlagatelja (sodba Sodišča z
dne 26. januarja 1989 v zadevi Koutchoumoff proti Komisiji, 224/87, točki 15 in 16; sodbi Splošnega sodišča z dne 21. aprila
1993 v zadevi Tallarico proti Parlamentu, T-5/92, točka 31, in z dne 5. decembra 2000 v zadevi Campogrande proti Komisiji,
T-136/98, točka 42).
V obravnavani zadevi iz dokumentov v spisu izhaja, da je predsednik v treh dneh po predložitvi prošnje za pomoč, 10. decembra
2009, vodji svojega kabineta naročil, naj „predhodno preveri“ trditve o psihičnem nasilju in nepravilnostih, ki so se očitale
generalnemu sekretarju. Vodja kabineta predsednika je po zaslišanju tožeče stranke 15. decembra 2009 in 14. januarja 2010
ter oseb, na katere se je nanašala prošnja za pomoč, januarja 2010 pripravil obrazloženo poročilo, v katerem je obravnaval
utemeljenost različnih očitkov tožeče stranke zoper generalnega sekretarja. V teh okoliščinah je EESO izpolnil obveznost,
ki jo je imel v skladu s sodno prakso iz prejšnje točke, in sicer da opravi preiskavo, da bi ugotovil dejstva, ki so razlog
za prošnjo za pomoč, ob sodelovanju njenega vlagatelja.
Trditev, da bi moral EESO uvesti upravno preiskavo v smislu člena 86(2) Kadrovskih predpisov, členov 1 in 2 priloge IX h Kadrovskim
predpisom in člena 2 SID priloge IX h Kadrovskim predpisom, je treba zavrniti. Namreč, medtem ko iz navedenih določb izhaja,
da je upravna preiskava, ki jo določajo, del disciplinskega postopka in se lahko uvede samo, kadar dokazi dopuščajo domnevo
o obstoju kršitve obveznosti uradnika, pa ta prošnja za pomoč ne vsebuje nobenega elementa, ki bi celo brez predhodne preiskave
upravičeval uvedbo tako disciplinsko upravno preiskavo zoper generalnega sekretarja.
Nazadnje, ni mogoče sprejeti niti očitka, da je EESO v nasprotju s pravico do obrambe pred zavrnitvijo prošnje za pomoč opustil
obveščanje tožeče stranke o sklepih poročila vodje kabineta predsednika in različnih zapisnikih zaslišanj v okviru preiskave,
ki jo je vodil. Res je, da je spoštovanje pravice do obrambe v vsakem postopku zoper neko osebo, ki lahko vodi do sprejetja
odločbe z negativnimi posledicami zanjo, temeljno načelo prava Unije, ki ga je treba spoštovati celo, če v zakonodaji v zvezi
z zadevnim postopkom ni izrecne določbe v ta namen (glej na primer sodbo Splošnega sodišča z dne 10. julija 1997 v zadevi
Gaspari proti Parlamentu, T-36/96, točka 32). Vendar v obravnavani zadevi postopka, uvedenega na podlagi prošnje za pomoč,
ni mogoče obravnavati kot postopka zoper tožečo stranko (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 27. junija 2000 v zadevi K proti
Komisiji, T-67/99, točka 72). Zato odločba z dne 3. marca 2010 v delu, v katerem se z njo zavrača prošnjo za pomoč, ne spada
med tiste odločbe, pri katerih je treba spoštovati pravico do obrambe.
Zato je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.
Kršitev člena 24 Kadrovskih predpisov in dolžnosti pomoči, kršitev Listine in očitna napaka pri presoji
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je utrpela psihično nasilje in da je nato predsednik, s tem ko je zavrnil prošnjo za pomoč, storil
očitno napako pri presoji, kršil člen 24 Kadrovskih predpisov in obveznost pomoči ter kršil člen 1 in člen 31(1) Listine,
po katerih je „[č]lovekovo dostojanstvo […] nedotakljivo [in ga je] [t]reba […] spoštovati in varovati,“ „[v]sak delavec [pa]
ima pravico do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo.“
EESO je odgovoril, da je tožeča stranka za psihično nasilje opredelila nekaj, kar so bile samo težave v odnosih z generalnim
sekretarjem in nesoglasja o pravnih zadevah.
–       Presoja Sodišča za uslužbence
V členu 12a(3) Kadrovskih predpisov je psihično nasilje opredeljeno kot „neprimerno ravnanje“, za dokaz katerega se zahteva
izpolnjevanje dveh kumulativnih pogojev. Prvi pogoj se nanaša na obstoj fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika,
gest ali drugih dejanj, ki „traja[jo], se ponavlja[jo] ali [so] sistematičn[i]“, kar pomeni, da je treba psihično nasilje
razumeti kot proces, ki nujno poteka v nekem časovnem obdobju in je zanj značilen obstoj ponovljenih ali neprekinjenih dejanj,
in ki so „namern[a]“. Drugi kumulativni pogoj, ki je s prvim povezan z veznikom „in“, zahteva, da je posledica tega fizičnega
vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj, da razvrednoti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko
integriteto katere koli osebe. Dejstvo, da se pridevnik „nameren“ nanaša na prvi, in ne na drugi pogoj, pomeni dvoje. Po eni
strani, da morajo biti fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja iz člena 12a(3) Kadrovskih predpisov
namerni, kar iz področja uporabe te določbe izključuje naključna dejanja. Po drugi strani se ne zahteva, da se to fizično
vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja storijo z namenom razvrednotiti osebnost, dostojanstvo ali fizično
ali psihološko integriteto katere koli osebe.
Povedano drugače, psihično nasilje v smislu člena 12a(3) Kadrovskih predpisov lahko obstaja, ne da bi nadlegovalec nameraval
s svojimi dejanji diskreditirati žrtev ali namerno poslabšati njene delovne razmere. Zadostuje, da so njegova dejanja, ker
so bila storjena namerno, objektivno imela take posledice (glej v tem smislu sodbi Sodišča za uslužbence z dne 9. decembra
2008 v zadevi Q proti Komisiji, F-52/05, točka 135, ki je Splošno Sodišče Evropske unije v tem delu ni razveljavilo s sodbo
z dne 12. julija 2011 v zadevi Komisija proti Q, T-80/09 P, in z dne 16. maja 2012 v zadevi Skareby proti Komisiji, F-42/10,
točka 65).
Na podlagi teh premislekov je treba odločiti o očitku glede psihičnega nasilja, pri čemer je treba preučiti resničnost dejanj,
ki jih generalnemu sekretarju očita tožeča stranka, in ugotoviti, ali objektivno posegajo v njeno osebnost, dostojanstvo ali
fizično ali psihično integriteto.
Prvič, tožeča stranka navaja, da je generalni sekretar poskušal nanjo pritiskati, da bi kot vodja pravne službe podpisala
pravno napačna pravna mnenja. To naj bi se še posebej zgodilo pri retroaktivnem napredovanju enega od uradnikov.
V zvezi s tem iz dokumentov v spisu izhaja, da je predsednik 25. januarja 2009 pri izvedbi napredovanj za leto 2008 odločil
o napredovanju enega od uradnikov za nazaj, in sicer od 1. januarja 2008, s čimer je očitno kršil veljavna pravila EESO.
Vendar je treba, čeprav je bila navedena odločba sprejeta „na predlog generalnega sekretarja,“ ugotoviti, da tožeča stranka
temu ne očita, da je avtor nezakonite odločbe in celo priznava, da je bil generalni sekretar pod pritiskom enega od članov
predsedstva, ki je želel postati predsednik EESO.
Poleg tega tožeča stranka ni zadostno dokazala trditve, ki jo sicer formalno izpodbija EESO, da ji je generalni sekretar na
sestanku 8. junija 2009 naročil pripravo pravnega mnenja, s katerim bi se potrdila zakonitost navedene odločbe. Natančneje,
na podlagi zapisnika tega sestanka, ki ga je sicer pripravila sama tožeča stranka, ni mogoče dokazati niti obstoja pritiska
niti žalitev, ki naj bi jih generalni sekretar izrekel tožeči stranki na tem sestanku.
Sicer je res, da je generalni sekretar prav tako 8. junija 2009 zaposlenim EESO poslal elektronsko sporočilo, v katerem je
navedel, da bi bilo ob vložitvi tožbe zoper zadevno odločbo o napredovanju za nazaj primerno pooblastiti odvetnika, ker „je
jasno, da tožeča stranka ne more pomagati upravi tako, kot je ta odločila.“
Vendar Sodišče za uslužbence ob upoštevanju okoliščin, v katerih je bilo to elektronsko sporočilo poslano, ocenjuje, da njegov
namen ni bil dvomiti v poklicno usposobljenost tožeče stranke, ampak ugotovitev potrebe – glede na ponavljajočo se kritiko
tožeče stranke glede zakonitosti zadevne odločbe o napredovanju – po pooblastitvi odvetnika za obrambo EESO ob vložitvi tožbe.
Sicer pa je tožeča stranka v zapisniku sestanka z dne 8. junija 2009 navedla, da je generalnemu sekretarju sama predlagala
tako rešitev.
Zato je treba zavrniti očitek, da je generalni sekretar poskušal pritiskati na pravno službo.
Drugič, tožeča stranka trdi, da je EESO objavil razpis za prosto delovno mesto, v katerem naj bi bili pogoji za udeležbo v
izbirnem postopku namenoma napisani tako, da je bila njena prijava onemogočena.
V zvezi s tem iz dokumentov v spisu izhaja, da je bil 6. julija 2009 na intranetu EESO v skladu s postopkom na podlagi člena 29(1)
Kadrovskih predpisov objavljen razpis za prosto delovno mesto št. 26/09 (v nadaljevanju: prvi razpis za prosto delovno mesto)
za delovno mesto direktorja direktorata za splošne zadeve EESO stopnje AD 14, in da se je v tem razpisu, ki je bil namenjen
uradnikom EESO in drugih institucij Unije, med drugim zahtevalo „temeljito znanje dveh uradnih jezikov Evropske unije in znanje
vsaj enega drugega uradnega jezika Evropske unije,“ in da je „zaradi službenih razlogov […] močno zaželeno dobro znanje [angleščine]
in [francoščine].“ Tožeča stranka se je prijavila za zaposlitev na podlagi prvega razpisa za prosto delovno mesto.
Nato je bil, potem ko je predsedstvo 29. septembra 2009 odločilo, da se prvi razpis za prosto delovno mesto umakne in da se
„[razpis za prosto delovno mesto] ponovno objavi na podlagi člena 29[(1) in (2)] Kadrovskih predpisov,“ tako na intranetu
EESO kot v
Uradnem listu Evropske unije
(UL C 247 A, str. 1), objavljen razpis za prosto delovno mesto št. 43/09 za delovno mesto direktorja direktorata za splošne
zadeve (v nadaljevanju: novi razpis za prosto delovno mesto). Jezikovne zahteve v novem razpisu za prosto delovno mesto so
bile: „Temeljito znanje enega od uradnih jezikov Evropske unije in zelo dobro znanje vsaj dveh drugih uradnih jezikov Evropske
unije. Zaradi službenih razlogov je močno zaželeno dobro znanje angleščine in francoščine.“ Tožeča stranka je potrdila prijavo
za zaposlitev na podlagi novega razpisa za prosto delovno mesto, ki jo je nato umaknila 3. decembra 2009.
Res je – kot je Sodišče za uslužbence danes presodilo v drugi sodbi (sodba z dne 25. septembra 2012 v zadevi Bermejo Garde
proti EESO, F-51/10) – da je taka sprememba jezikovnih zahtev dejansko učinkovala kot onemogočanje prijave tožeče stranke
na delovno mesto direktorata za splošne zadeve, ker je ta imela temeljito znanje samo enega uradnega jezika (španščine), vsaj
zelo dobro znanje enega drugega uradnega jezika (francoščine) in samo „dobro znanje“ tretjega uradnega jezika Unije (angleščine).
Sodišče za uslužbence na podlagi tega sklepa, da je bilo z novim razpisom za prosto delovno mesto poseženo v položaj tožeče
stranke.
Vendar tožeča stranka ni predložila natančnih in skladnih indicev, s katerimi bi lahko podprla trditev, da so bile jezikovne
zahteve spremenjene z namenom onemogočanja njene prijave.
Nasprotno pa iz dokumentov v spisu izhaja, da je EESO tožečo stranko in druge prijavljene na prvem razpisu za prosto delovno
mesto obvestil, da se bodo – razen če sami ne bodo sporočili drugače – šteli za prijavljene tudi na novi razpis za prosto
delovno mesto, s čimer je zavrnjena trditev o zlorabi pooblastil.
Poleg tega je treba ugotoviti – kot izhaja tudi iz dokumentov v spisu – da so bile enake jezikovne zahteve kot so bile v novem
razpisu za prosto delovno mesto tudi v prejšnjem razpisu za prosto delovno mesto, objavljenem 24. februarja 2009, za delovno
mesto direktorja direktorata za kadrovske in finančne zadeve.
Tretjič, tožeča stranka trdi, da je generalni sekretar 15. oktobra 2009 sestanek z njo na videz sklical zaradi ponovne vzpostavitve
dobrih odnosov med generalnim sekretarjem in pravno službo, dejansko pa naj bi bilo to „disciplinsko zaslišanje.“ Vendar tožeča
stranka ni predložila nobenega dokaza, da je bil sestanek tak. Natančneje, to da je bil na tem sestanku na strani generalnega
sekretarja prisoten vodja enote „Služba za pomoč zaposlenim, pravice posameznikov, enake možnosti“ ni tak dokaz.
V teh okoliščinah je treba zato, ker dejanja, ki jih generalnemu sekretarju očita tožeča stranka, niti ločeno niti skupaj
ne morejo objektivno posegati v osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihično integriteto tožeče stranke, zavrniti tožbeni
razlog, da je predsednik storil očitno napako pri presoji, s tem ko ni ugotovil, da je utrpela psihično nasilje, in je zavrnil
prošnjo za pomoč.
Nazadnje, čeprav tožeča stranka trdi, da jo je predsednik poskušal prepričati k temu, da naj preprosto umakne svojo prošnjo
za pomoč, kar naj bi še posebej kazalo na njegovo pristranskost, ta okoliščina pomeni samo to, da si je predsednik, prepričan
o neutemeljenosti obtožb tožeče stranke o psihičnem nasilju, v skladu z dolžnostjo skrbnega ravnanja in načelom dobrega upravljanja
prizadeval spor rešiti po mirni poti. Nikakor pa taka pobuda ne more vplivati na zakonitost odločbe z dne 3. marca 2010 v
delu, v katerem je bila z njo zavrnjena prošnja za pomoč, ki je bila – kot navedeno – izdana po zakonitem postopku in pri
kateri ni prišlo do nobene očitne napake pri presoji.
Iz navedenega sledi, da je treba zavrniti predlog za razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. marca 2010 v delu, v katerem je
bila z njo zavrnjena prošnja za pomoč.
2.
Predlog za razglasitev ničnosti odločbe o prenehanju dotedanjega dela in odločbe o premestitvi
V podporo predlogu za razglasitev ničnosti navedenih odločb, ki sta glede na njun predmet akta, ki posegata v položaj tožeče
stranke (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 16. aprila 2002 v zadevi Fronia proti Komisiji, T-51/01, točka 32), se v bistvu
navaja sedem tožbenih razlogov:
–        nepristojnost avtorja akta;
–        kršitev načela spoštovanja pravice do obrambe;
–        kršitev obveznosti obrazložitve;
–        kršitev členov 12a, 22a in 86 Kadrovskih predpisov;
–        očitna napaka pri presoji;
–        kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja in načela dobrega upravljanja;
–        kršitev člena 22b(1) Kadrovskih predpisov.

Nepristojnost avtorja akta
Trditve strank
Tožeča stranka opozarja na to, da je v nasprotju z videzom resnični avtor odločb o prenehanju dotedanjega dela in premestitvi
generalni sekretar in ne predsednik, na to pa kaže dejstvo, da je predsednik generalnemu sekretarju v odločbi o prenehanju
dotedanjega dela poveril nalogo, da določi nove delovne naloge tožeče stranke.
Vsekakor pa tožeča stranka dodaja, da je iz besedila navedenih odločb jasno razvidno, da sta bili sprejeti po posvetovanju
in s soglasjem generalnega sekretarja, kljub temu da člen 72(1) Poslovnika daje generalnemu sekretarju samo predlagalno pooblastilo.
EESO odgovarja, da je predsednik bil pristojen za sprejetje odločb o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi.
Presoja Sodišča za uslužbence
Kot je bilo navedeno v točki 69 te sodbe člen 72(1), tretja alineja, Poslovnika EESO določa, da pristojnosti, ki so na podlagi
Kadrovskih predpisov podeljene OPI, v primeru uradnikov kategorij AD 13, AD 12 in AD 11 na predlog generalnega sekretarja
izvaja predsednik.
V obravnavani zadevi iz besedila odločb o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi izhaja, da ju je sprejel predsednik,
na to kaže njegov podpis na koncu navedenih odločb.
Tožeča stranka pa kljub temu trdi, da je predsednik v dodatku z dne 24. marca 2010 navedel, da „ukrepe za izvršitev“ odločbe
o prenehanju dotedanjega dela, in sicer določitev njenih novih delovnih nalog, „sprejme generalni sekretar.“ Samo na podlagi
tega besedila pa ni mogoče sklepati, da je odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi, ki ju je podpisal predsednik,
dejansko sprejel generalni sekretar in ne predsednik. Poleg tega je predsednik v dodatku z dne 24. marca 2010 poudaril, da
se bodo „ukrepi za izvršitev“ izvedli „po njegovem pooblastilu.“
Nazadnje, čeprav je res, da je predsednik v odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi navedel, da sta bili sprejeti
„s soglasjem generalnega sekretarja,“ pa tako besedilo – četudi neposrečeno – ne pomeni, da se je predsednik zmotno štel zavezanega
s pozitivnim mnenjem generalnega sekretarja in s tem kršil obseg pristojnosti, ki jih ima v skladu s členom 72(1), tretja
alineja, Poslovnika.
Iz tega sledi, da je treba tožbeni razlog v zvezi z nepristojnostjo avtorja akta zavrniti kot neutemeljen.

Kršitev načela spoštovanja pravice do obrambe
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je predsednik, s tem ko je pred sprejetjem odločb o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi ni
zaslišal, kršil načelo spoštovanja pravice do obrambe, ki ga še posebej določa člen 41(2) Listine.
EESO predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.
Presoja Sodišča za uslužbence
Presojeno je že bilo, da odločba o premestitvi proti volji uradnika, predvidena ob težavnih odnosih, kot so ti v obravnavani
zadevi, zahteva uporabo načela spoštovanja pravice od obrambe, ki je temeljno načelo prava Unije in mora biti zagotovljeno,
tudi če ni posebnih predpisov (sodba Sodišča z dne 6. decembra 2007 v zadevi Marcuccio proti Komisiji, C-59/06 P, točka 46).
Zato se lahko taka odločba sprejme šele, potem ko se zadevna oseba lahko dejansko izjavi o osnutku odločbe v ustni in/ali
pisni izmenjavi, ki jo uvede OPI, slednji pa nosi tudi dokazno breme (zgoraj navedena sodba Marcuccio proti Komisiji, točka 47).
V obravnavani zadevi iz dokumentov v spisu izhaja, da je predsednik v odločbi z dne 3. marca 2010 obvestil tožečo stranko
o svoji nameri, da jo bo premestil, saj je navedel, da bo v prihodnje dobila „nove delovne naloge, ki ustrezajo njeni usposobljenosti
in nazivu […], v drugi enoti, kot je pravna služba.“
Tožeča stranka, ki je bila naslovnik odločbe z dne 3. marca 2010, je torej imela možnost predložiti kakršno koli stališče
do njene nameravane premestitve.
V teh okoliščinah je treba tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela spoštovanja pravice do obrambe zavrniti, ker je tožeča
stranka lahko izrazila svoje stališče preden je predsednik sprejel odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi.

Obveznost obrazložitve
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi v nasprotju s členom 41(2) Listine nista bili
obrazloženi.
EESO predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.
Presoja Sodišča za uslužbence
Treba je opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso namen obveznosti obrazložitve, določene s členom 25, drugi pododstavek,
Kadrovskih predpisov, zadevni osebi dati zadostne podatke, da lahko presoja utemeljenost akta, ki ima negativne posledice
zanjo, in možnost, da vloži tožbo pri Sodišču za uslužbence, ter temu omogočiti, da opravi nadzor nad zakonitostjo akta (sodba
Splošnega sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi Casini proti Komisiji, T-132/03, točka 30 in navedena sodna praksa). Poleg
tega je v členu 41(2)(c) Listine določeno, da temeljna pravica do dobrega upravljanja vključuje predvsem „obveznost uprave,
da svoje odločitve obrazloži.“
Poleg tega je odločba, ki obsega premestitev uradnika proti njegovi volji, akt, ki ima zanj negativne posledice v smislu člena 25
Kadrovskih predpisov in mora zato biti obrazložen (sodba Splošnega sodišča z dne 23. novembra 1999 v zadevi Sabbioni proti
Komisiji, T-129/98, točka 28).
Nazadnje, v skladu z ustaljeno sodno prakso je treba obseg obveznosti obrazložitve v vsakem primeru presojati glede na konkretne
okoliščine (sodbi Sodišča z dne 14. julija 1977 v zadevi Geist proti Komisiji, 61/76, točka 28, in z dne 13. decembra 1989
v zadevi Prelle proti Komisiji, C-169/88, točka 9). Zlasti je odločba zadostno obrazložena, kadar je sprejeta v kontekstu,
ki je zadevnemu uradniku znan in mu omogoča, da razume obseg ukrepa, ki je bil sprejet glede njega (sodbi Splošnega sodišča
z dne 1. aprila 2004 v zadevi N proti Komisiji, T-198/02, točka 70).
Iz sodne prakse izhaja, da se odločba sprejme v okoliščinah, ki so bile zadevnemu uradniku znane in je torej skladna z zahtevami
po obrazložitvi iz člena 25 Kadrovskih predpisov, kadar okoliščine, v katerih je bil zadevni akt sprejet, ter obvestila službe
in druga k aktu priložena obvestila omogočajo seznanitev z bistvenimi elementi, na katere se je uprava oprla pri odločanju
(zgoraj navedena sodba Sabbioni proti Komisiji, točki 29 in 30).
V obravnavani zadevi odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi res nista pravno zadostno obrazloženi, še posebej
odločba o prenehanju dotedanjega dela pa se zgolj splošno opira na „interes službe.“
Vendar je treba ugotoviti, da sta bili odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi sprejeti v okoliščinah, ki so
bile tožeči stranki znane. Predsednik je namreč v odločbi z dne 3. marca 2010 navedel, da je bodoča premestitev tožeče stranke
upravičena zaradi zavrnitve trditev o „preganjanju na delovnem mestu,“ ki jih je uveljavljala zoper generalnega sekretarja,
in dodal, da je ta ukrep kot tudi drugi, ki bi lahko bili sprejeti ob navedeni premestitvi, namenjen „v korist dobremu upravnemu
delovanju“ in bo omogočil „preseganje nesporazumov in sporov v generalnem sekretariatu, ob spoštovanju načel dobrega upravljanja
in tega, da vsaka struktura izvaja svoje pristojnosti, odgovornosti in pooblastila.“ Poleg tega besedilo pritožbe tožeče stranke
zoper sporni odločbi kaže na to, da je vedela za to, da sta bili odločbi sprejeti zato, ker je uprava ocenila, da sta njena
prošnja za pomoč in predlog za predložitev OLAF neutemeljena.
Vsekakor je treba opozoriti na to, da tudi če okoliščine, v katerih sta bili sprejeti odločbi o prenehanju dotedanjega dela
in o premestitvi, tožeči stranki niso omogočale seznanitve z vsebino navedenih odločb, lahko uprava v skladu s sodno prakso
nezadostno obrazložitev popravi z dodatnimi pojasnili med postopkom (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 19. septembra 1996
v zadevi Brunagel proti Parlamentu, T-158/94, točka 115). To se je zgodilo v obravnavani zadevi, saj je EESO v odgovoru na
tožbo in v dupliki obrazloženo navedel dejanske in pravne razloge za odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi.
Tako je EESO še posebej v odgovoru na tožbo opozoril na to, da „sta osebna raven in vehemenca različnih obtožb, ki jih je
tožeča stranka navedla v svoji pritožbi, še posebej zoper generalnega sekretarja, zamajali zahtevano stopnjo zaupanja zlasti
v funkcijo tožeče stranke kot vodje pravne službe,“ in da „je bila edina smiselna rešitev glede na interese institucije in
tožeče stranke, da se ji da zadolžitev, ki ne vključuje tesnih stikov z generalnim sekretarjem.“
Iz tega sledi, da je treba tretji tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve zavrniti.

Kršitev členov 12a, 22b in 86 Kadrovskih predpisov
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je v nasprotju s členi 12a, 22b in 86 Kadrovskih predpisov utrpela prikrito sankcijo zaradi prošnje
za pomoč svojemu delodajalcu in ker ga je obvestila o obstoju hudih nepravilnosti, ki jih je storil generalni sekretar.
EESO predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.
Presoja Sodišča za uslužbence
Člen 12a(2) Kadrovskih predpisov določa, da „[u]radnik, ki je žrtev psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja, ne utrpi
nobenih škodljivih posledic s strani institucije,“ in da „[u]radnik, ki je pričal o psihičnem nasilju ali spolnem nadlegovanju,
s strani institucije ne utrpi nobenih škodljivih posledic, pod pogojem, da je ravnal pošteno.“ Člen 22a(3) Kadrovskih predpisov
pa določa, da uradnik, ki izve za dejstva iz člena 22a(1) Kadrovskih predpisov, to je tista, na podlagi katerih je mogoča
domneva o obstoju možne nezakonite dejavnosti, „vključno z goljufijo ali korupcijo, ki škodi interesom [Unije],“ ali za hudo
kršenje obveznosti uradnikov, in o tem nemudoma obvesti svojega neposredno nadrejenega ali neposredno OLAF, „s strani institucije
ne utrpi nobenih škodljivih posledic, pod pogojem, da je ravnal razumno in pošteno.“ Nazadnje, v skladu s členom 86(1) Kadrovskih
predpisov je „[u]radnik […] disciplinsko odgovoren, če namerno ali iz malomarnosti ne ravna v skladu s svojimi obveznostmi
po teh kadrovskih predpisih.“
V obravnavani zadevi je tožeča stranka nesporno utrpela škodljive posledice, potem ko je poslala dopis z dne 7. decembra 2009,
v katerem je prosila za pomoč in predlagala predložitev zadeve OLAF. Prav zaradi tega dopisa je bila namreč razrešena z vodilne
funkcije v pravni službi, ki jo je opravljala od 1. junija 1997.
Vendar je to škodljivo posledico mogoče opredeliti kot kršitev členov 12a in 22a Kadrovskih predpisov s strani EESO samo pod
pogojem, če se ugotovi, da je tožeča stranka dejansko pošteno obvestila o elementih, na podlagi katerih bi bilo na eni strani
mogoče domnevati o psihičnem nasilju, ki naj bi ga utrpela, in na drugi strani o nezakoniti dejavnosti, vključno z goljufijo
ali korupcijo, ali hudi kršitvi obveznosti uradnikov.
V zvezi s tem mora Sodišče za uslužbence pri ugotavljanju, ali je uradnik pošteno uporabil pravico do obveščanja iz členov 12a
in 22a Kadrovskih predpisov, upoštevati nekaj dejavnikov.
Sodišče za uslužbence mora naprej preveriti, ali se informacije, ki jih ima uradnik namen sporočiti nadrejenim oziroma neposredno
OLAF, nanašajo na nepravilnosti, ki bi bile, če bi bile dejansko storjene, očitno hude. To potrjuje dejstvo, da sta v členu 22a(1)
Kadrovskih predpisov med nezakonitimi dejavnostmi, za katere je določena prijava, tudi goljufija ali korupcija, ki morata
poleg tega „škoditi interesom [Unije]“. Podobno je mogoče prav tako v skladu s členom 22a(1) Kadrovskih predpisov kršitev
obveznosti uradnikov prijaviti samo pod pogojem, da je „huda“.
Drugi dejavnik, ki ga je treba upoštevati, je resničnost ali vsaj verjetnost sporočenih informacij. Izvrševanje svobode izražanja,
kamor sodi možnost uradnika, da prijavi psihično nasilje ali nezakonitosti ali hudo kršitev obveznosti uradnikov, namreč vključuje
dolžnosti in odgovornosti, tisti, ki se odloči za posredovanje takih informacij, pa mora skrbno in kolikor okoliščine dopuščajo
preveriti, ali so pravilne in kredibilne. Tako se mora uradnik, ki prijavi nepravilnosti, ki po njegovem mnenju spadajo na
področje uporabe členov 12a in 22a Kadrovskih predpisov, prepričati, da njegove obtožbe temeljijo na pravilnem dejanskem stanju
ali vsaj na „zadostni dejanski podlagi“ (glej sodbo ESČP z dne 21. julija 2011 v zadevi Heinisch proti Nemčiji, št. 28274/08,
točka 79). V zvezi s tem je bilo razsojeno, da se člen 22a Kadrovskih predpisov nanaša samo na sporočanje konkretnih dejstev,
ob katerih prvi presoji je lahko uradnik, ki jih sporoča, razumno domneval o obstoju nezakonite dejavnosti ali hude kršitve
obveznosti, in da je treba to določbo med drugim uskladiti z dolžnostjo objektivnosti in nepristranskosti uradnikov, spoštovanja
dostojanstva njihove funkcije, z njihovo dolžnostjo lojalnosti ter z obveznostjo spoštovanja dostojanstva zadevnih oseb in
domneve nedolžnosti (sodba Sodišča za uslužbence z dne 13. januarja 2011 v zadevi Nijs proti Računskemu sodišču, F-77/09,
točke od 66 do 70).
Sodišče za uslužbence mora upoštevati tudi način, po katerem se je pri razkritju ravnal uradnik, še posebej v zvezi z nepravilnostmi
iz člena 22a(1) Kadrovskih predpisov pa mora preveriti, ali se je uradnik obrnil na pristojni organ ali službo, in sicer „svojega
neposredno nadrejenega ali svoj Generalni direktorat ali, če se mu zdi to koristno, generalnega sekretarja ali osebe na enakovrednih
položajih ali neposredno [OLAF].“
Nazadnje, motiv uradnika, ki razkrije nezakonitosti, je še en dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri presoji poštenosti njegovega
ravnanja. Prijava zaradi osebne zamere ali spora ali zaradi pridobitve osebne koristi, zlasti finančne, ne more biti obravnavana
kot poštena prijava.
Sodišče za uslužbence mora utemeljenost tožbenega razloga v zvezi s kršitvijo členov 12a, 22a in 86 Kadrovskih predpisov preučiti
ob upoštevanju navedenih premislekov.
V obravnavani zadevi je tožeča stranka v dopisu z dne 7. decembra 2009 nesporno s hudimi besedami obtožila zlasti generalnega
sekretarja, da jo je psihično nadlegoval in da je ravnal nezakonito, nekatera od njegovih dejanj naj bi bila kazniva po belgijskem
kazenskem zakoniku.
Sodišče za uslužbence pa meni, da dopis z dne 7. decembra 2009 ne vsebuje nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče
sklepati o psihičnem nasilju v smislu člena 12a Kadrovskih predpisov ali o nezakoniti dejavnosti ali hudi kršitvi obveznosti
uradnikov v smislu člena 22a(1) Kadrovskih predpisov.
Tožeča stranka je namreč, prvič, generalnemu sekretarju očitala, da jo je psihično nadlegoval, s tem ko je od nje med drugim
zahteval, naj pripravi pravno napačna pravna mnenja. Vendar tožeča stranka, kot je navedeno zgoraj, ni predložila nobenega
elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti ali vsaj domnevati o tem, da je utrpela dejanja, ki so posegala v njeno
osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihično integriteto.
Drugič, tožeča stranka je generalnega sekretarja prijavila, da se ni obrnil na OLAF v primeru uradnika, ki je odtujil material
v lasti EESO, in da temu uradniku ni izrekel nobene disciplinske sankcije. Takega ravnanja generalnega sekretarja pa ni mogoče
obravnavati kot nezakonitost ali hudo kršitev obveznosti uradnikov v smislu člena 22a(1) Kadrovskih predpisov, ob upoštevanju
med drugim majhne vrednosti materiala, ki ga je odtujil zadevni uradnik, in mnenja disciplinske komisije, da se mu ne izreče
nobena disciplinska sankcija. Poleg tega je treba poudariti, da je generalni sekretar tega uradnika opomnil na podlagi člena 3(b)
priloge IX h Kadrovskim predpisom.
Tretjič, tožeča stranka je generalnega sekretarja obtožila, da je kršil tako določbe člena 27 Finančne uredbe kot člena 21(1)
priloge IX h Kadrovskim predpisom. Po mnenju tožeče stranke je namreč dal navodilo, naj se odvetniku uradnika, omenjenega
v prejšnji točki, plača 32.019 EUR za stroške nagrade za tega odvetnika ne samo za disciplinski postopek v teku proti temu
uradniku, ampak tudi za preiskavo pred disciplinskim postopkom. Tožeča stranka opozarja na to, da člen 21(1) priloge IX h
Kadrovskim predpisom določa, da institucija nosi stroške disciplinskega postopka samo, če se ta ne konča z izrekom sankcije.
Vendar ni dokazano, da zadevna nagrada ne izhaja izključno iz disciplinskega postopka proti uradniku, odgovornemu za kršitev.
Poleg tega iz spisa, kljub temu da se je tožeča stranka kot vodja pravne službe lahko upravičeno spraševala o višini tega
zneska v razmerju do podobnih tovrstnih postopkov v zvezi z uslužbenci Evropske unije, ne izhaja, da je bil ta znesek glede
na trajanje disciplinskega postopka in število sej disciplinske komisije očitno pretiran in da bi bilo zato treba zaradi navodila
generalnega sekretarja za njegovo plačilo zadevo predložiti OLAF.
Četrtič, tožeča stranka je v dopisu z dne 7. decembra 2009 prijavila domnevne nepravilnosti v postopkih zasedbe delovnih mest
direktorjev direktorata A za posvetovanja in direktorata za kadrovske in finančne zadeve v letu 2009, v glavnem v zvezi z
zahtevano usposobljenostjo za ti dve delovni mesti, sestave izbirnih komisij ali obravnave prijav. Čeprav je res, da je vodja
kabineta predsednika v svojem preiskovalnem poročilu sam potrdil obstoj „obžalovanja vrednih“ napak, pa iz dokumentov iz spisa
ne izhaja, da bi bile te tako hude, kot so tiste, na katere se nanaša člen 22a(1) Kadrovskih predpisov. Nazadnje, tožeča stranka
je sama v dopisu z dne 7. decembra 2009 na eni strani navedla, da je bil izbrani kandidat za delovno mesto direktorja direktorata A
za posvetovanja izbran po postopku, v katerem ni bilo „praktične možnosti za napake ali goljufijo,“ na drugi strani pa, da
je bil postopek za zaposlitev direktorja direktorata za kadrovske in finančne zadeve razveljavljen malo pred tem, ko je poslala
dopis z dne 7. decembra 2009.
Petič, iz dokumentov v spisu v nasprotju s trditvami iz dopisa z dne 7. decembra 2009 ne izhaja, da si je generalni sekretar
prisvojil pooblastila predsedstva ali predsednika pri imenovanju nekaterih visokih uradnikov EESO. Poleg tega, čeprav je generalni
sekretar na dan pošiljanja dopisa z dne 7. decembra 2009 več kot leto dni opravljal funkcijo vršilca dolžnosti direktorja
direktorata za kadrovske in finančne zadeve, tak položaj kljub temu, da ga je vodja kabineta predsednika v svojem preiskovalnem
poročilu poimenoval kot „anomalijo,“ ni bil tako hud, da bi ga bilo treba prijaviti na podlagi člena 22a(1) Kadrovskih predpisov.
Enako velja za očitek tožeče stranke, da funkcija in naloge namestnika generalnega sekretarja niso bile dovolj jasno določene.
Šestič in hkrati zadnjič, tožeča stranka je v dopisu z dne 7. decembra 2009 prijavila tudi vodjo enote za zaposlovanje, kariero
in izobraževanje iz direktorata za kadrovske in finančne zadeve ter ga obtožila, da je kršil člen 11a(1) Kadrovskih predpisov,
po katerem uradnik „[p]ri opravljanju svojih nalog […] ne sme obravnavati zadeve, v kateri ima kakršen koli neposreden ali
posreden osebni interes, ki bi lahko oviral njegovo neodvisnost, predvsem družinske ali finančne interese […].“ V zvezi s
tem iz dokumentov v spisu namreč izhaja, da se je ta vodja enote iz direktorata za kadrovske in finančne zadeve prijavil za
zaposlitev na delovnem mestu direktorja tega istega direktorata, in da si je prizadeval prepričati zaposlene v pravni službi
o napačnosti enega od mnenj v zvezi z možnostjo uradnika stopnje AD 14, da se prijavi za to delovno mesto. Vendar glede na
pristojnosti navedenega vodje enote to, da se ni strinjal z vsebino mnenja pravne službe, samo po sebi ne pomeni, da je ta
uradnik kršil obveznosti iz člena 11a(1) Kadrovskih predpisov.
Zato informacije iz dopisa z dne 7. decembra 2009 ne razkrivajo nobenih tako hudih upravnih nepravilnosti, da bi bilo zaradi
njih mogoče sklepati o psihičnem nasilju nad tožečo stranko niti nasploh o nezakoniti dejavnosti, zlasti goljufiji ali korupciji,
niti o hudi kršitvi obveznosti uradnikov v smislu člena 22a(1) Kadrovskih predpisov.
Poleg tega je treba ugotoviti, da je tožeča stranka kljub temu, da člen 22a(1) Kadrovskih predpisov določa, da uradnik, ki
namerava uporabiti svojo pravico do prijave po tem členu, „obvesti svojega neposredno nadrejenega ali svoj Generalni direktorat
ali, če sem mu zdi to koristno, generalnega sekretarja ali osebe na enakovrednih položajih,“ dopis z dne 7. decembra 2009
naslovila samo na predsednika in predsednike skupin, je pa z elektronsko pošto, poslano istega dne kot dopis z dne 7. decembra
2009, obvestila druge člane predsedstva, da bo v prostorih njihovih skupin za vsakega od njih pustila kuverto s kopijo navedenega
dopisa. S tem ko je tožeča stranka nameravala posebej široko objaviti obtožbe iz navedenega dopisa, je kršila obveznost, da
se obveščanje javnosti o navedbah, za katere je pristojen OLAF, izvaja z največjo previdnostjo in zadržanostjo (zgoraj navedena
sodba Nijs proti Računskemu sodišču, točka 80).
V teh okoliščinah tožeča stranka neutemeljeno trdi, da sta bili odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi, s
katerima ji sicer ni bila odvzeta funkcija vodje enote, sprejeti v nasprotju s členom 12a(2) in 22a(3) Kadrovskih predpisov,
ali da pomenita prikrito sankcijo v nasprotju s členom 86 navedenih kadrovskih predpisov.
Zato četrtega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

Očitna napaka pri presoji
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je bila pri odločbah o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi storjena očitna napaka pri presoji,
ker sta bili sprejeti v nasprotju z interesom službe. Tožeča stranka opozarja zlasti na to, da kot vodja pravne službe ni
bila nadomeščena, in da je EESO, v nasprotju s členom 71(6) Poslovnika, v svojem organigramu pozno objavil spremembe pri notranji
organizaciji zaradi navedenih odločb. Nazadnje dodaja, da je bilo njeno novo delo bistveno manj odgovorno od tistega, ki ga
je opravljala pred premestitvijo.
EESO odgovarja, da sta bili odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi sprejeti v interesu službe zaradi izgube
zaupanja med tožečo stranko in generalnim sekretarjem po neutemeljenih osebnih napadih prvega na drugega. Po mnenju EESO je
bila edina smiselna rešitev tako z vidika interesa EESO kot tožeče stranke dati slednji take zadolžitve, pri katerih bi bil
izključen kakršen koli tesen odnos z generalnim sekretarjem.
EESO opozarja tudi na to, da novo delovno mesto tožeče stranke v nasprotju z njenimi trditvami ne pomeni bistvenega zmanjšanja
njene odgovornosti.
Presoja Sodišča za uslužbence
V skladu s sodno prakso velja, da čeprav je res, da ima uprava interes za razporeditev uradnikov glede na njihovo usposobljenost
in osebne želje, pa jim ni mogoče priznati pravice, da opravljajo ali ohranijo določeno delo. Zato iz ustaljene sodne prakse
izhaja, da imajo institucije ne glede na to, da člen 7 ne določa izrecno možnosti „premestitve“ uradnika, široko diskrecijsko
pravico pri organizaciji svojih služb glede na svoje naloge in ob upoštevanju teh pri razporejanju svojih zaposlenih, vendar
pod pogojem, da je razporeditev v interesu službe in da se pri tem spoštuje enakovrednost delovnih mest (sodba Sodišča z dne
23. marca 1988 v zadevi Hecq proti Komisiji, 19/87, točka 6; sodba Sodišča za uslužbence z dne 25. januarja 2007 v zadevi
de Albuquerque proti Komisiji, F-55/06, točka 55).
V obravnavani zadevi je treba zato preučiti, ali odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi izpolnjujeta ta dva
pogoja.
–       Interes službe
Najprej je treba opozoriti na to, da je ob upoštevanju diskrecijske pravice institucij pri presoji interesa službe nadzor
Sodišča za uslužbence omejen na vprašanje, ali je OPI deloval v razumnih mejah in ni očitno napačno uporabil diskrecijske
pravice, ki mu je podeljena (sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2000 v zadevi Dejaiffe proti UUNT, T-223/99, točka 53).
V zvezi s tem v skladu s sodno prakso težave z notranjimi odnosi, kadar povzročajo napetosti, ki lahko škodujejo dobremu delovanju
službe, lahko upravičijo premestitev uradnika v interesu službe zaradi odprave upravnega položaja, ki je postal nevzdržen
(glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 7. marca 1990 v združenih zadevah Hecq proti Komisiji, C-116/88 in C-149/88, točka 22,
in z dne 12. novembra 1996 v zadevi Ojha proti Komisiji, C-294/95 P, točka 41; sodba Splošnega sodišča z dne 28. maja 1998
v združenih zadevah W proti Komisiji, T-78/96 in T-170/96, točka 88). Taka premestitev v interesu službe ne zahteva soglasja
zadevnega uradnika (glej v temu smislu Sodbo splošnega sodišča z dne 15. septembra 1998 v zadevi De Persio proti Komisiji,
T-23/96, točka 138). Še več, pri preučitvi, ali težave z odnosi lahko upravičijo premestitev uradnika v interesu službe, ni
pomembno določiti identitete osebe, odgovorne za zadevne dogodke, ali celo ugotoviti, ali so izraženi očitki utemeljeni (glej
v tem smislu sodbo Sodišče z dne 12. julija 1979 v zadevi List proti Komisiji, 124/78, točka 13, in zgoraj navedeno sodbo
Ojha proti Komisiji, točka 41).
V obravnavani zadevi so na dan, ko je bila sprejeta odločba o prenehanju dotedanjega dela, zaradi dopisa z dne 7. decembra
2009 očitno obstajali še posebej konfliktni odnosi med tožečo stranko in generalnim sekretarjem. Ti so bili taki, da je bilo
zaradi njih glede na naloge pravne službe in še posebej na pomoč, ki jo mora zagotavljati generalnemu sekretarju, moteno delovanje
EESO.
V teh okoliščinah in glede na to, da v dopisu z dne 7. decembra 2009 kot navedeno niso bili predloženi elementi, na podlagi
katerih bi bilo mogoče sklepati o obstoju psihičnega nasilja ali nepravilnosti v smislu člena 22a(1) Kadrovskih predpisov,
predsednik ni storil očitne napake pri presoji z oceno, da je interes službe zahteval, da se odpravi upravni položaj, ki je
škodoval EESO, in upravičeval premestitev tožeče stranke.
–       Enakovrednost delovnih mest
Opozoriti je treba na to, da v primeru spremembe delovnih nalog, dodeljenih uradniku, pravilo ujemanja med nazivom in delovnim
mestom, ki je posebej določeno v členu 7 Kadrovskih predpisov, ne zahteva primerjave med sedanjimi in prejšnjimi delovnimi
nalogami zainteresirane osebe, temveč med njenimi sedanjimi delovnimi nalogami in nazivom v hierarhiji (sodba Sodišča za uslužbence
z dne 8 maja 2008 v zadevi Kerstens proti Komisiji, F-119/06, točka 96).
Zato pravilo ujemanja med nazivom in delovnim mestom ne nasprotuje temu, da odločba privede do dodelitve novih delovnih nalog,
ki so – čeprav se razlikujejo od delovnih nalog, ki jih je zainteresirana oseba opravljala prej, in jih ta oseba dojema kot
zmanjšanje njenih pooblastil – vseeno skladne z delovnim mestom, ki ustreza njenemu nazivu. Tako je z dejanskim zmanjšanjem
pooblastil uradnika kršeno pravilo ujemanja med nazivom in delovnim mestom le, če so te delovne naloge kot celota resnično
manj pomembne od tistih, ki ustrezajo njegovemu nazivu in delovnemu mestu, ob upoštevanju njihove narave, pomembnosti in obsega
(zgoraj navedena sodba Hecq proti Komisiji, 19/87, točka 7; sodba Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 1990 v zadevi Pitrone
proti Komisiji T-46/89, točka 35).
Nazadnje, čeprav Kadrovski predpisi zagotavljajo uradnikom naziv in delovno mesto, ki temu ustreza, pa jim ne dajejo pravice
do določenega delovnega mesta, ampak prepuščajo OPI pristojnost za to, da uradnike v interesu službe razporeja na različna
delovna mesta, ki ustrezajo njihovemu nazivu (zgoraj navedena sodba W proti Komisiji, točka 102). Poleg tega uradniku, čeprav
ima uprava res interes, da uradnika razporedi v skladu z njegovo usposobljenostjo in osebnimi željami, ni mogoče priznati
pravice, da opravlja ali ohrani določene delovne naloge ali da zavrne katero koli drugo delovno nalogo za njegovo tipično
delovno mesto (sodbi Sodišča z dne 22. oktobra 1981 v zadevi Kruse proti Komisiji, 218/80, točka 7, in z dne 1. junija 1983
v združenih zadevah Seton proti Komisiji, 36/81, 37/81 in 218/81, točke od 41 do 44; zgoraj navedena sodba W proti Komisiji,
točka 105).
V obravnavani zadevi je nesporno, da je bila tožeča stranka na podlagi določbe o premestitvi razporejena v direktorat za logistiko
„kot vodja enote in s svojim delovnim mestom,“ da bi „obravnavala predvsem pravne zadeve v zvezi s pogodbami in javnimi naročili.“
Ni pa dokazano, da te nove naloge ne ustrezajo nazivu tožeče stranke. Čeprav tožeča stranka navaja, da so bile pravne zadeve
v zvezi s pogodbami in javnimi naročili pred odločbo o premestitvi v EESO samo stranskega pomena, pa na podlagi tega ni mogoče
sklepati, da obravnavanje pravnih vprašanj v zvezi s pogodbami in javnimi naročili v direktoratu za logistiko ne bi moglo
s premestitvijo tožeče stranke postati pomembnejše in zaradi izkušenj tožeče stranke pritegniti večjo pozornost v EESO. Tožeča
stranka poleg tega sama priznava, da ji je bila zaupana priprava priročnika o pravnih vidikih pogodb in javnih naročil.
Nazadnje, to, da nove naloge tožeče stranke ne vključujejo več vodenja zaposlenih, ne more biti dokaz za to, da so navedene
delovne naloge precej manjše kot tiste, ki bi ustrezale nazivu tožeče stranke, ker – kot je bilo razsojeno – hierarhično višji
nazivi niso nujno namenjeni zgolj osebam na vodilnih delovnih mestih, ampak tudi uradnikom, ki opravljajo svetovalne naloge
na visoki ravni (zgoraj navedena sodba Kerstens proti Komisiji, točka 101).
V teh okoliščinah tožeča stranka neutemeljeno trdi, da je bila z odločbo o premestitvi kršena enakovrednost delovnih mest.
Zato je treba peti tožbeni razlog v zvezi z očitno napako pri presoji zavrniti.

Kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja in načela dobrega upravljanja
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je OPI kršil svojo dolžnost skrbnega ravnanja in načelo dobrega upravljanja, ko je prenagljeno in
neutemeljeno sprejel odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi. Dodaja, da je bila vsaj trinajst dni, in sicer
med 24. marcem in 13. aprilom 2010, nerazporejena.
EESO predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.
Presoja Sodišča za uslužbence
Čeprav v skladu z ustaljeno sodno prakso dolžnost skrbnega ravnanja uprave do njenih zaposlenih izraža ravnovesje medsebojnih
pravic in dolžnosti, ki jih Kadrovski predpisi določajo v razmerjih med javnimi organi in uslužbenci javnih služb, ta dolžnost
ne more preprečiti OPI, da sprejme ukrepe, ki jih ocenjuje kot nujne v interesu službe, ker mora zapolnitev vsakega delovnega
mesta primarno temeljiti na interesu službe. Ob upoštevanju obsega diskrecijske pravice, ki ga imajo institucije Skupnosti,
da ocenijo interes službe, se mora Sodišče za uslužbence omejiti na preverjanje, ali je OPI ostal v mejah, ki jih ni mogoče
kritizirati, in svoje diskrecijske pravice ni uporabil na očitno napačen način.
V obravnavani zadevi je treba zato, ker sta bili, kot je bilo pravkar navedeno, odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o
premestitvi sprejeti v interesu službe in ni dokazano, da pomenita prikrito sankcijo, zavrniti tožbeni razlog, da sta bila
z navedenima odločbama kršena dolžnost skrbnega ravnanja in načelo dobrega upravljanja. Poleg tega okoliščina, da je bila
po navedbah tožeče stranke ta nerazporejena med 24. marcem in 13. junijem 2010, kljub temu, da je obžalovanja vredna, ne vpliva
na zakonitost navedenih odločb.
Zato šestega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

Kršitev člena 22b Kadrovskih predpisov
Trditve strank
Tožeča stranka nazadnje trdi, da je OPI kršil člen 22b Kadrovskih predpisov, ker ji v šestdesetih dneh od predložitve dopisa
z dne 7. decembra 2009 ni sporočil informacij o roku, po poteku katerega bi imela ob molku institucije pravico informacije
iz dopisa razkriti predsedniku Evropske komisije ali Računskega sodišča Evropske unije, predsedniku Sveta Evropske unije,
predsedniku Evropskega parlamenta ali Evropskemu varuhu človekovih pravic.
EESO predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga.
Presoja Sodišča za uslužbence
V skladu s členom 22b(1) Kadrovskih predpisov „[u]radnik, ki razkrije informacije, opredeljene v členu 22a, predsedniku Komisije
ali Računskega sodišča ali Sveta ali Evropskega parlamenta ali Evropskemu varuhu človekovih pravic, s strani institucije,
ki ji pripada, ne utrpi nobenih škodljivih posledic, pod pogojem, da sta izpolnjena oba spodaj navedena pogoja: (a) uradnik
je pošteno in razumno prepričan, da so razkrite informacije in vse navedbe resnične; in (b) uradnik je iste informacije predhodno
razkril OLAF ali svoji instituciji in se je strinjal z rokom, ki ga je OLAF ali institucija, glede na zapletenost zadeve,
določil za sprejetje ustreznega ukrepa. O tem roku se uradnika obvesti v šestdesetih dneh.“
V obravnavani zadevi bi bil tožbeni razlog tožeče stranke upošteven samo, če bi OPI sprejel odločbo, ki posega v položaj tožeče
stranke, zato ker je ta na podlagi člena 22b Kadrovskih predpisov zadevo predložila predsedniku Komisije, predsedniku Računskega
sodišča, predsedniku Sveta, predsedniku Evropskega parlamenta ali Evropskemu varuhu človekovih pravic. Poleg tega, da ni niti
dokazano niti zatrjevano, da je tožeča stranka uporabila ta postopek na podlagi člena 22b Kadrovskih predpisov, pa tudi odločbi
o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi nikakor nista povezani s tem postopkom.
Zadnji tožbeni razlog je treba torej zavrniti kot brezpredmeten.
Ker so bili zavrnjeni vsi tožbeni razlogi zoper odločbi o prenehanju dotedanjega dela in o premestitvi, je treba predlog za
razglasitev ničnosti navedenih odločb zavrniti.
Na podlagi vsega navedenega je treba vse predloge za razglasitev ničnosti bodisi zavreči kot nedopustne bodisi zavrniti kot
neutemeljene.
3.
Predlog za povrnitev škode

Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je zaradi nezakonitosti s to tožbo izpodbijanih odločb utrpela nepremoženjsko škodo, ki jo
ex aequo et bono
ocenjuje na 15.000 EUR.
Tožeča stranka v zvezi s premoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpela, opozarja na to, da je morala plačati stroške odvetnika
za predhodni postopek, za kar predlaga nadomestilo v višini 1.000 EUR.
EESO predlaga zavrnitev predloga za plačilo odškodnine.

Presoja Sodišča za uslužbence
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba predloge za povrnitev škode na področju javnih uslužbencev zavrniti, če so tesno
povezani s predlogi za razglasitev ničnosti, ki so bili zavrnjeni kot neutemeljeni (sodba Splošnega sodišča z dne 10. junija
2004 v zadevi Liakoura proti Svetu, T-330/03, točka 69). Ker v obravnavani zadevi pri obravnavi predloga za razglasitev ničnosti
ni bila ugotovljena nobena nezakonitost izpodbijanih odločb in torej nobena taka napaka, ki bi povzročila odgovornost uprave,
je treba zavrniti tudi predlog za povrnitev premoženjske in nepremoženjske škode, ki naj bi jo zaradi nezakonitosti izpodbijanih
odločb utrpela tožeča stranka.
Poleg tega bi bila, če bi tožeča stranka nameravala predlagati obsodbo EESO na povrnitev škode zaradi napak službe, ki niso
tesno povezane s predlogi za razglasitev ničnosti, taka trditev nedopustna, ker tožeča stranka pri upravi ni vložila zahteve
v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov.
Iz vsega navedenega je razvidno, da je treba tožbo v celoti zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko v skladu z odstavkom 2 istega člena, če to
zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačilo stroškov.
Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je tožeča stranka tista, ki s svojimi predlogi ni uspela. Poleg tega je EESO izrecno predlagal,
naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov. Vendar – kot navedeno – ne glede na to, da elementi, ki jih je tožeča stranka
predložila v dopisu z dne 7. decembra 2009 niso zadostni za to, da bi se z njimi dokazala ali potrdila verjetnost obstoja
psihičnega nasilja ali hudih nepravilnosti v smislu člena 22a Kadrovskih predpisov, pa kljub temu dokazujejo obstoj več nepravilnosti.
Zato je treba, ker okoliščine zadeve upravičujejo uporabo določb člena 87(2) Poslovnika, vsaki stranki naložiti plačilo svojih
stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Kreppel
Perillo
Barents
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. septembra 2012.
Sodni tajnik

Predsednik
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Jezik postopka: francoščina.