CELEX: 62009CJ0391
Občanství Unie
Svoboda pohybovat se a pobývat v členských státech
Zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti
Články 18 SFEU a 21 SFEU
Zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ
Směrnice 2000/43/ES
Vnitrostátní právní úprava ukládající přepis příjmení a jmen fyzických osob v dokladech o osobním stavu do podoby, která je v souladu s pravidly grafického záznamu státního úředního jazyka

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 18 SFEU a 21 SFEU, jakož i čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice Rady
2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický
původ (Úř. věst. L 180, s. 22).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi litevskou státní příslušnicí Malgožatou Runevič-Vardyn a jejím manželem, polským
státním příslušníkem, Łukaszem Pawełem Wardynem na jedné straně a Vilniaus miesto savivaldybės administracija (Magistrát města
Vilnius), Lietuvos Respublikos teisingumo ministerija (Ministerstvo spravedlnosti Litevské republiky), Valstybinė lietuvių
kalbos komisija (národní komise pro litevský jazyk) a Vilniaus miesto savivaldybės administracijos Teisės departamento Civilinės
metrikacijos skyrius (oddělení matriky při právním odboru Magistrátu města Vilnius, dále jen „oddělení matriky města Vilnius“)
na straně druhé, ve věci odmítnutí uvedeného oddělení změnit příjmení a jména žalobců v původním řízení, která jsou uvedena
v dokladech o osobním stavu vydaných tímto oddělením.

Právní rámec

Právní úprava Unie
Dvanáctý a šestnáctý bod odůvodnění směrnice 2000/43 uvádějí:
„(12)          Pro zajištění rozvoje demokratických a tolerantních společností, které umožňují účast všech jednotlivců bez ohledu na jejich
rasu nebo etnický původ, je třeba provést zvláštní akci v oblasti diskriminace na základě rasy nebo etnického původu, která
by překračovala rámec přístupu k zaměstnání a samostatně výdělečné činnosti a která by se vztahovala na oblasti, jako je výchova,
sociální ochrana včetně sociálního zabezpečení a zdravotní péče, sociální výhody a přístup ke zboží a službám a k jejich dodávkám.
[…]
(16)               Je důležité chránit všechny fyzické osoby proti diskriminaci na základě rasy nebo etnického původu. […]“
Podle jejího článku 1 je „účelem směrnice [2000/43] stanovit rámec pro boj s diskriminací na základě rasy nebo etnického původu
s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení“.
Článek 2 odst. 1 a 2 písm. b) této směrnice stanoví:
„1.      Pro účely této směrnice se ,zásadou rovného zacházení‘ rozumí, že neexistuje žádná přímá nebo nepřímá diskriminace na základě
rasy nebo etnického původu.
2.      Pro účely odstavce 1 se
[…]
b)      nepřímou diskriminací rozumí případ, kdy by v důsledku navenek neutrálního předpisu, kritéria nebo zvyklosti byla znevýhodněna
osoba určité rasy nebo etnického původu v porovnání s jinými osobami, ledaže uvedený předpis, kritérium nebo zvyklost je objektivně
odůvodněn legitimním cílem a ledaže prostředky k dosažení tohoto cíle jsou přiměřené a nezbytné.“
Článek 3 odst. 1 uvedené směrnice definuje působnost této směrnice takto:
„V rámci pravomocí svěřených Společenství se tato směrnice vztahuje na všechny osoby z veřejného i soukromého sektoru včetně
veřejných subjektů, pokud jde o
a)      podmínky přístupu k zaměstnání, samostatně výdělečné činnosti nebo do pracovního poměru včetně kritérií výběru a podmínek
náboru, bez ohledu na obor činnosti a na úroveň profesní hierarchie, včetně pracovního postupu;
b)      přístup ke všem typům a úrovním odborného poradenství, odborného vzdělávání, dalšího odborného vzdělávání a rekvalifikace,
včetně získávání praktických zkušeností;
c)      podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění a odměňování;
d)      členství a účast v organizaci zaměstnanců nebo zaměstnavatelů nebo v jakékoli organizaci, jejíž členové vykonávají určité
povolání, včetně výhod poskytovaných těmito organizacemi;
e)      sociální ochranu včetně sociálního zabezpečení a zdravotní péče;
f)      sociální výhody;
g)      vzdělání;
h)      přístup ke zboží a službám, které jsou k dispozici veřejnosti, včetně ubytování, a jejich dodávky.“

Vnitrostátní právní úprava
Ústava
Článek 14 Litevské ústavy zakotvuje, že úředním jazykem je litevština.
Občanský zákoník
Článek 2.20 odst. 1 litevského občanského zákoníku (dále jen „občanský zákoník“) uvádí, že „každá osoba má právo mít jméno.
Toto právo zahrnuje právo na příjmení, jedno nebo několik jmen a pseudonym.“
Článek 3.31 občanského zákoníku stanoví:
„Každý z manželů má právo ponechat si příjmení, které měl před sňatkem, zvolit si příjmení svého manžela nebo manželky jako
společné příjmení nebo si zvolit obě příjmení, přičemž jméno manžela nebo manželky se připojí k vlastnímu jménu.“
Článek 3.281 občanského zákoníku stanoví, že doklady o osobním stavu jsou vystavovány, obnovovány, měněny, doplňovány nebo
opravovány v souladu s předpisy upravujícími osobní stav, které byly vyhlášeny ministrem spravedlnosti.
Článek 3.282 občanského zákoníku stanoví, že „záznamy v dokladech o osobním stavu musí být provedeny v litevštině. Jméno,
příjmení nebo toponymum se uvádějí v souladu s pravidly litevského jazyka.“
Předpisy upravující osobní stav
Bod 11 nařízení litevského ministra spravedlnosti č. IR 294 ze dne 22. července 2008, kterým se potvrzují předpisy upravující
osobní stav (Žin., 2008, č. 88-3541) stanoví, že záznamy v dokladech o osobním stavu jsou prováděny v litevštině.
Pravidla týkající se občanských průkazů a cestovních pasů
Zákon č. IX-577 ze dne 6. listopadu 2001 o občanských průkazech (Žin., 2001, č. 97-3417) v pozměněném znění (Žin., 2008, č. 76-3007)
a zákon č. IX-590 ze dne 8. listopadu 2001 o cestovních pasech (Žin., 2001, č. 99-3524) v pozměněném znění (Žin., 2008, č. 87-3466),
stanovují, že údaje v občanských průkazech a cestovních pasech musí být uvedeny litevskými znaky.
Body 1 až 3 nařízení Litevské nejvyšší Rady č. I‑1031 ze dne 31. ledna 1991 o uvádění příjmení a jmen v cestovních pasech
občanů Litevské republiky (Žin., 1991, č. 5-132) stanovují:
„1.      V cestovním pase občana Litevské republiky se příjmení a jména uvádějí litevskými znaky v souladu se záznamem v litevštině
uvedeným v cestovním pase nebo jiném dokladu totožnosti dotčené osoby, na jehož základě je jí cestovní pas vydáván.
2. V cestovním pase občana Litevské republiky se příjmení a jména osob jiného původu než litevského uvádějí litevskými znaky.
Na základě písemné žádosti dotčené osoby a v souladu se stanovenými podmínkami jsou jména a příjmení přepisována:
a) buď foneticky bez použití gramatických pravidel (tj. bez jakékoli litevské koncovky);
b) nebo foneticky s použitím gramatických pravidel (tj. s připojením litevských koncovek).
3. Jméno a příjmení jakékoliv osoby, která má státní příslušnost jiného státu, mohou být uvedeny v souladu se záznamem uvedeným
v občanově cestovním pase vydaném uvedeným jiným státem nebo v jakémkoliv jiném dokladu, který jej nahrazuje.“

Spor v původním řízení a předběžné otázky

Malgožata Runevič-Vardyn, která je žalobkyní v původním řízení, se narodila dne 20. března 1977 ve Vilniusu a je litevskou
státní příslušnicí. Podle informací poskytnutých Soudnímu dvoru patří k polské menšině Litevské republiky, ale nemá polskou
státní příslušnost.
Prohlašuje, že její rodiče jí dali polské jméno „Małgorzata“ a příjmení po otci „Runiewicz“.
Podle předkládacího rozhodnutí bylo v rodném listě žalobkyně v původním řízení, který jí byl vydán dne 14. června 1977, její
jméno a příjmení zapsáno v litevské podobě, a sice „Malgožata Runevič“. Stejné jméno a stejné příjmení je uvedeno v novém
rodném listě, který žalobkyni v původním řízení vydalo dne 9. září 2003 oddělení matriky města Vilnius, jakož i v litevském
cestovním pase, který jí vydaly příslušné orgány dne 7. srpna 2002.
Podle vyjádření žalobců v původním řízení byl rodný list ze dne 14. června 1977 sepsán v azbuce, zatímco rodný list ze dne
9. září 2003 v latince a jméno a příjmení žalobkyně v původním řízení jsou v něm uvedeny v podobě „Malgožata Runevič“.
Žalobkyně v původním řízení také tvrdí, že oddělení matriky města Varšava jí dne 31. července 2006 vydalo polský rodný list.
V tomto polském rodném listě jsou její jméno a příjmení uvedeny v souladu s polskými pravidly grafického zápisu, a sice „Małgorzata
Runiewicz“. Žalobci v původním řízení uvádějí, že příslušné polské orgány vydaly také oddací list, v němž jsou jejich příjmení
a jména přepsána v souladu s polskými pravidly grafického záznamu.
Poté, co žila a pracovala určitou dobu v Polsku, se žalobkyně v původním řízení dne 7. července 2007 vdala za žalobce v původním
řízení. V oddacím listě vydaném oddělením matriky města Vilnius je „Łukasz Pawel Wardyn“ přepsán do podoby „Lukasz Pawel Wardyn“,
a sice latinkou bez použití diakritických znamének, zatímco jméno jeho manželky je uvedeno v podobě „Malgožata Runevič-Vardyn“,
což znamená, že byly použity pouze litevské znaky, k nimž nepatří písmeno „W“, a to i v případě příjmení jejího manžela připojeného
k jejímu jménu.
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že žalobci v původním řízení v současné době bydlí se svým synem v Belgii.
Dne 16. srpna 2007 předložila žalobkyně v původním řízení oddělení matriky města Vilnius žádost o to, aby její jméno a příjmení
uvedené v rodném listě, a sice „Malgožata Runevič“, byly změněny na „Małgorzata Runiewicz“ a aby její jméno a příjmení uvedené
v jejím oddacím listě, a sice „Malgožata Runevič-Vardyn“, byly změněny na „Małgorzata Runiewicz-Wardyn“.
Ve své odpovědi ze dne 19. září 2007 oddělení matriky města Vilnius informovalo žalobkyni v původním řízení o tom, že podle
platné vnitrostátní právní úpravy nelze údaje uvedené v předmětných dokladech o osobním stavu změnit.
Žalobci v původním řízení podali žalobu k předkládajícímu soudu.
Ve svém rozhodnutí předkládající soud vychází z jednotlivých argumentů předložených žalobci v původním řízení na podporu této
žaloby. Pokud jde o žalobce, uvádí, že podle něj představuje odmítnutí litevských orgánů přepsat v oddacím listě jeho jména
do podoby, která je v souladu s polskými pravidly grafického záznamu, diskriminaci občana Unie, který se rozhodl uzavřít sňatek
v jiném státě, než je stát jeho původu. Kdyby byl sňatek uzavřen v Polsku, byla by jeho jména zapsána v oddacím listě s použitím
stejného grafického vyjádření, jako je grafické vyjádření použité v jeho rodném listě. Vzhledem k tomu, že písmeno „W“ v litevské
abecedě oficiálně neexistuje, klade si žalobce v původním řízení otázku, proč litevské orgány zachovaly původní grafické vyjádření
jeho příjmení, zatímco grafické vyjádření jeho jmen bylo změněno.
Předkládající soud rovněž konstatuje, že oddělení matriky města Vilnius a další zúčastnění se rovněž stavěli proti návrhu
žalobců v původním řízení na změnu údajů uvedených v dokladech o osobním stavu.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že dne 21. října 1999 vydal Ústavní soud rozhodnutí o slučitelnosti rozhodnutí Nejvyššího
soudu ze dne 31. ledna 1991 týkajícího se uvádění jmen a příjmení v cestovních pasech litevských občanů s Ústavou. Tento soud
prohlásil, že v cestovním pase musí být jméno a příjmení osob uvedeny podle pravidel grafického záznamu státního úředníka
jazyka, aby nebylo zpochybněno ústavní postavení tohoto jazyka.
Vzhledem k tomu, že Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas měl za to, že na otázky vznesené v rámci sporu, který mu byl předložen,
týkající se především článků 18 SFEU a 21 SFEU, jakož i čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2000/43, nemůže podat jasnou odpověď,
rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)       Musí být s ohledem na ustanovení směrnice […] 2000/43/ES […] čl. 2 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice vykládán v tom smyslu,
že zakazuje, aby členské státy nepřímo diskriminovaly osoby na základě jejich etnické příslušnosti v případě, kdy vnitrostátní
právní úprava stanoví, že jejich jména a příjmení mohou být v dokladech o osobním stavu uváděna pouze s použitím grafických
znaků státního jazyka?
2)       Musí být s ohledem na ustanovení směrnice […] 2000/43/ES […] čl. 2 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice vykládán v tom smyslu,
že zakazuje, aby členské státy nepřímo diskriminovaly osoby na základě jejich etnické příslušnosti v případě, kdy vnitrostátní
právní úprava stanoví, že jména a příjmení osob odlišného národnostního původu nebo státní příslušnosti musí být v dokladech
o osobním stavu uváděna latinkou, bez použití diakritických znamének, ligatur nebo jiných úprav latinky, jež jsou používány
v jiných jazycích?
3)       Musí být s ohledem na čl. [21] odst. 1 [SFEU], který stanoví, že každý občan Unie má právo svobodně se pohybovat a pobývat
na území členských států, a s ohledem na čl. [18] první pododstavec [SFEU], který zakazuje diskriminaci na základě státní
příslušnosti, vykládána tato ustanovení v tom smyslu, že brání členským státům, aby ve vnitrostátní právní úpravě stanovily,
že jména a příjmení mohou být v dokladech o osobním stavu uváděna pouze s použitím grafických znaků státního jazyka?
4)       Musí být s ohledem na čl. [21] odst. 1 [SFEU], který stanoví, že každý občan Unie má právo svobodně se pohybovat a pobývat
na území členských států, a s ohledem na čl. [18] první pododstavec [SFEU], který zakazuje diskriminaci na základě státní
příslušnosti, vykládána tato ustanovení v tom smyslu, že brání členským státům, aby ve vnitrostátní právní úpravě stanovily,
že jména a příjmení osob odlišného národnostního původu nebo státní příslušnosti musí být v dokladech o osobním stavu uváděna
latinkou, bez použití diakritických znamének, ligatur nebo jiných úprav latinky, jež jsou používány v jiných jazycích?“

K přípustnosti druhé a čtvrté předběžné otázky
Úvodem je třeba uvést, že litevská vláda navrhuje Soudnímu dvoru, aby odmítl druhou a čtvrtou otázku jako nepřípustné. Podle
této vlády byla předkládajícímu soudu předložena žaloba týkající se dvou žádostí žalobkyně v původním řízení, které se vztahují
k jejímu rodnému listu a jejímu oddacímu listu, a nikoliv žaloba žalobce v původním řízení týkající se jeho oddacího listu.
Za těchto okolností podle ní otázky týkající se přepisu jmen žalobce v původním řízení nesouvisí s konkrétní obtíží, kterou
byl předkládající soud vyzván vyřešit. Tato vláda se domnívá, že Soudní dvůr by měl tudíž odmítnout rozhodovat o těchto otázkách,
neboť požadovaný výklad práva Unie nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267
SFEU je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které
bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého
rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Jestliže se tedy položené otázky týkají výkladu práva Unie, je
Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921,
bod 59 a ze dne 12. října 2010, Rosenbladt, C‑45/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 32).
Kromě toho podle judikatury Soudního dvora platí, že článek 267 SFEU zavádí nesporné řízení, jež má charakter incidenčního
řízení v rámci sporu probíhajícího před předkládajícím soudem, kdy účastníci původního řízení jsou pouze vyzváni, aby se vyjádřili
v právním rámci vymezeném uvedeným soudem. V tomto kontextu Soudní dvůr uvedl, že pojmem „účastníci řízení“ čl. 23 odst. 1
statutu Soudního dvora rozumí pouze osoby, které mají postavení účastníků řízení ve sporu před vnitrostátním soudem (viz zejména
rozsudek ze dne 1. března 1973, Bollmann, 62/72, Recueil, s. 269, bod 4, jakož i usnesení ze dne 12. září 2007, Satakunnan
Markkinapörssi a Satamedia, C‑73/07, Sb. rozh. s. I‑7075, bod 11).
Z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že žalobu mu podali oba žalobci v původním řízení, a nikoliv pouze
žalobkyně v původním řízení a že uvedení žalobci navrhovali předkládajícímu soudu možnost položit otázky Soudnímu dvoru. Tyto
otázky se týkaly jak odmítnutí změny příjmení a jména žalobkyně v původním řízení, tak změny přepisu jmen žalobce v původním
řízení, která jsou uvedena v dokladech o osobním stavu, jež jim vydaly příslušné litevské orgány. Předběžné otázky předložené
tímto soudem v rámci výkonu výlučné pravomoci, která je mu svěřena článkem 267 SFEU, jakož i úvahy uvedené v předkládacím
rozhodnutí, se týkají obou žalobců v původním řízení.
Je pravda, že s ohledem na úlohu, kterou Soudnímu dvoru svěřuje článek 267 SFEU, měl Soudní dvůr za to, že nemůže rozhodovat
o otázce položené vnitrostátním soudem, pokud je zjevné, že výklad nebo posouzení platnosti právního pravidla Unie požadované
vnitrostátním soudem nemají žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení (viz zejména rozsudek ze dne 26. října
1995, Furlanis, C‑143/94, Recueil, s. I‑3633, bod 12).
Nicméně s ohledem na informace obsažené v předkládacím rozhodnutí, zejména pak na ty, které jsou uvedeny v bodě 26 tohoto
rozsudku a na vymezení, předkládajícím soudem, předmětu a rozsahu sporu, který před ním probíhá, není zjevné, že by výklad
právních pravidel Unie požadovaných tímto soudem neměl žádný vztah k realitě a předmětu uvedeného sporu.
Proto musí být druhá a čtvrtá otázka považovány za přípustné.

K předběžným otázkám

K první a druhé otázce
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice
2000/43 brání tomu, aby příslušné orgány členského státu v souladu s vnitrostátní právní úpravou, která stanoví, že příjmení
a jména osoby mohou být v dokladech o osobním stavu tohoto státu přepisována pouze do podoby, která je v souladu s pravidly
grafického záznamu státního úředního jazyka, odmítly změnit přepis příjmení a jména osoby, v důsledku čehož tato příjmení
a jména musí být přepsána pouze s použitím grafických znaků státního jazyka, bez diakritických znamének, ligatur nebo jiných
úprav latinky používaných v jiných jazycích.
Litevská, česká, estonská, polská a slovenská vláda, jakož i Evropská komise, tvrdí, že vnitrostátní pravidla týkající se
vydávání dokladů o osobním stavu nespadají do působnosti směrnice 2000/43, jak je vymezena v čl. 3 odst. 1 této směrnice.
Podle nich žalobkyně v původním řízení nepředložila žádný důkaz o tom, že jí vznikla konkrétní obtíž z důvodu rasové nebo
etnické příslušnosti v oblasti spadající do věcné působnosti směrnice 2000/43.
Naproti tomu žalobci v původním řízení zdůrazňují, že působnost směrnice 2000/43 je velmi široká a zahrnuje velkou část oblastí
společenského života. Podle nich je nezbytné předkládat doklad totožnosti a různé druhy dokladů, osvědčení nebo diplomů k tomu,
aby bylo možné vykonávat práva zakotvená touto směrnicí, mít možnost využívat zboží a služeb, jakož i dodávat a poskytovat
veřejně zboží a služby, na které se vztahuje čl. 3 odst. 1 této směrnice.
Úvodem je třeba připomenout, že účelem směrnice 2000/43 je podle jejího článku 1 stanovit rámec pro boj s diskriminací na
základě rasy nebo etnického původu s cílem zavést v členských státech zásadu rovného zacházení.
Podle šestnáctého bodu odůvodnění této směrnice je důležité chránit všechny fyzické osoby proti diskriminaci na základě rasy
nebo etnického původu.
Pokud jde o věcnou působnost směrnice 2000/43, z dvanáctého bodu odůvodnění této směrnice vyplývá, že pro zajištění rozvoje
demokratických a tolerantních společností, které umožňují účast všech jednotlivců bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ,
je třeba provést zvláštní akci v oblasti diskriminace na základě rasy nebo etnického původu, která by překračovala rámec přístupu
k zaměstnání a samostatně výdělečné činnosti a která by se vztahovala na takové oblasti, jako jsou oblasti uvedené v čl. 3
odst. 1 této směrnice.
Článek 3 odst. 1 směrnice 2000/43 stanoví, že v rámci pravomocí svěřených Společenství, které se mezitím stalo Evropskou unií,
se uvedená směrnice vztahuje na všechny osoby z veřejného i soukromého sektoru včetně veřejných subjektů, pokud jde o oblasti
taxativně vyjmenované v tomto ustanovení a uvedené v bodě 6 tohoto rozsudku.
Za těchto okolností je třeba uvést, že s ohledem na účel směrnice 2000/43 a povahu práv, které je jejím cílem chránit, jakož
i na skutečnost, že tato směrnice je pouze vyjádřením zásady rovného zacházení, která je jednou z obecných zásad práva Unie
uznanou článkem 21 Listiny základních práv Evropské unie, v dané oblasti, nemůže být působnost uvedené směrnice vymezena restriktivně.
Přesto z toho nevyplývá, že vnitrostátní právní úprava týkající se přepisu příjmení a jmen v dokladech o osobním stavu musí
být považována za právní úpravu spadající do působnosti směrnice 2000/43.
I když je pravda, že čl. 3 odst. 1 písm. h) směrnice 2000/43 obecně zmiňuje přístup ke zboží a službám, jakož i dodávky zboží
a poskytování služeb veřejnosti, jak uvádí generální advokát v bodě 58 stanoviska, nelze mít za to, že taková vnitrostátní
právní úprava spadá pod pojem „služba“ ve smyslu tohoto ustanovení.
Kromě toho je třeba připomenout, že důvodová zpráva ke směrnici 2000/43, která byla přijata jednomyslně Radou Evropské unie
v souladu s článkem 13 ES uvádí, že Rada nechtěla zohlednit pozměňovací návrh Evropského parlamentu, podle něhož by byl do
seznamu činností vyjmenovaných v čl. 3 odst. 1 této směrnice začleněn „výkon funkcí jakékoliv entity nebo veřejného orgánu,
včetně zachování pořádku, kontroly imigrace a právního a trestního systému“, takže by spadal do působnosti této směrnice.
I když tedy, jak vyplývá z bodu 43 tohoto rozsudku, platí, že působnost směrnice 2000/43, která je definována čl. 3 odst. 1
této směrnice, nesmí být vykládána restriktivně, nevztahuje se na takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je právní úprava
dotčená v původním řízení, která se týká přepisu příjmení a jmen v dokladech o osobním stavu.
Za těchto podmínek je třeba uvést, že vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že příjmení a jména osoby mohou být v dokladech
o osobním stavu tohoto státu přepisována pouze do podoby, která je v souladu s pravidly grafického záznamu státního úředního
jazyka, se týká situace, která nespadá do působnosti směrnice 2000/43.

Ke třetí a čtvrté otázce
Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda články 18 SFEU a 21 SFEU brání
tomu, aby příslušné orgány členského státu v souladu s vnitrostátní právní úpravou, která stanoví, že příjmení a jména osoby
mohou být v dokladech o osobním stavu tohoto státu přepisována pouze do podoby, která je v souladu s pravidly grafického záznamu
státního úředního jazyka, odmítly změnit přepis příjmení a jména osoby, v důsledku čehož tato příjmení a jména musí být přepisována
pouze s použitím grafických znaků státního jazyka, bez diakritických znamének, ligatur a jakýchkoliv úprav latinky používaných
v jiných jazycích.
Tyto otázky se týkají tří různých skutečností věci v původním řízení:
–        návrhu žalobkyně v původním řízení, aby její rodné příjmení a jméno byly přepsány v rodném listě a oddacím listě do podoby,
která je v souladu s polskými pravidly grafického záznamu, což znamená s použitím diakritických znamének používaných v polštině;
–        návrhů žalobců v původním řízení, aby příjmení žalobce v původním řízení, připojené k rodnému příjmení žalobkyně v původním
řízení a uvedené v oddacím listě, bylo přepsáno do podoby, která je v souladu s polskými pravidly grafického záznamu, a
–        návrhu žalobce v původním řízení, aby jeho jména byla v uvedeném oddacím listě přepsána do podoby, která je v souladu s polskými
pravidly grafického záznamu.

Úvodní poznámky k použitelným ustanovením práva Unie
Úvodem je třeba přezkoumat, zda v rozporu s tvrzením zejména litevské a české vlády situace žalobkyně v původním řízení, pokud
jde o doklady o osobním stavu vydané příslušnými litevskými orgány, jež jsou předmětem sporu v původním řízení, spadá do působnosti
práva Unie a zvláště ustanovení Smlouvy týkajících se občanství Unie.
Pokud jde o rodný list, litevská vláda zdůrazňuje zejména to, že se jedná o doklad o osobním stavu, který byl poprvé vydán
dne 14. června 1977, tedy dávno před přistoupením Litevské republiky k Unii. Litevská vláda navíc uvádí, že se jedná o doklad
vydaný litevskému státnímu příslušníkovi příslušnými orgány tohoto členského státu. Podle ní je tedy situace žalobkyně v původním
řízení, pokud jde o její rodný list, čistě vnitrostátní situací. Tato vláda se proto domnívá, že návrh na změnu tohoto rodného
listu podaný žalobkyní v původním řízení nespadá do časové ani věcné působnosti práva Unie, zejména pak ustanovení týkajících
se občanství Unie.
Pokud jde o použití těchto ustanovení na projednávaný případ
ratione temporis,
je třeba uvést, že věc v původním řízení se netýká přiznání práv vyplývajících z práva Unie nabytých údajně před přistoupením
Litevské republiky a vstupem ustanovení o občanství Unie v platnost ve vztahu k Litevské republice. Tato věc se týká tvrzení
o současném diskriminačním zacházení s občanem Unie nebo o jeho současném omezování (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 11.
července 2002, D’Hoop, C‑224/98, Recueil,.s. I‑6191, bod 24).
Žalobkyně v původním řízení se totiž nedomáhá toho, aby její rodný list byl změněn se zpětným účinkem, ale žádá o to, aby
za účelem usnadnění jejího volného pohybu jakožto občanky Unie – žalobkyně v původním řízení se po sňatku s polským státním
příslušníkem usadila v Belgii, kde porodila syna, který má dvojí občanství, litevské a polské – jí příslušné litevské orgány
vydaly rodný list, v němž budou její rodné příjmení a jméno přepsány do podoby, která bude v souladu s polskými pravidly grafického
záznamu.
Soudní dvůr již uvedl, že ustanovení o občanství Unie jsou použitelná od svého vstupu v platnost. Je tedy třeba mít za to,
že se musí použít na současné účinky dříve vzniklých situací (výše uvedený rozsudek D’Hoop, bod 25).
Z toho vyplývá, že údajná diskriminace nebo omezení žalobkyně v původním řízení, pokud jde o odmítnutí změny přepisu jejího
rodného příjmení a jména v rodném listě, mohou být v zásadě posuzovány podle ustanovení článků 18 SFEU a 21 SFEU.
Otázka použitelnosti ustanovení týkajících se občanství Unie
ratione temporis
nevyvstává, pokud jde o návrh na změnu oddacího listu žalobců v původním řízení vydaného dne 7. července 2007.
Co se týče otázky, zda návrh na změnu rodných listů a oddacího listu žalobkyně v původním řízení představuje čistě vnitrostátní
situaci, která nespadá do působnosti práva Unie, jelikož se jedná o doklady o osobním stavu, které jí byly vydány příslušnými
orgány členského státu původu, je třeba uvést, jak vyplývá z bodu 54 tohoto rozsudku, že žalobkyně v původním řízení, která
využila svého práva na volný pohyb a pobyt, jež jí přiznává přímo článek 21 SFEU, si přeje, aby tyto doklady byly změněny,
aby jí tak byl usnadněn výkon uvedeného práva. Svůj návrh opírá zejména o článek 21 SFEU, když poukazuje na obtíže způsobené
tím, že využívá práv přiznaných těmito ustanoveními, jelikož musí používat doklady o osobním stavu, v nichž její příjmení
a jméno nejsou uvedeny v polské podobě, a proto neodrážejí povahu jejího vztahu k žalobci v původním řízení ani k jejímu synovi.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 20 SFEU přiznává každé osobě, která má státní příslušnost členského státu,
status občana Unie (viz zejména výše uvedený rozsudek D’Hoop, bod 27 a rozsudek ze dne 8. března 2011, Ruiz Zambrano, C‑34/09,
Sb. rozh. s. I‑0000, bod 40). Žalobkyně v původním řízení, která má státní příslušnost členského státu, má tento status.
Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr uznal význam, který primární právo přisuzuje statusu občanství Unie, opakovaně uvedl, že status
občana Unie je předurčen být základním statusem státních příslušníků členských států (viz rozsudky ze dne 17. září 2002, Baumbast
a R, C‑413/99, Recueil, s. I‑7091, bod 82; ze dne 2. března 2010, Rottmann, C‑135/08, Sb. rozh. s. I‑1449, body 43 a 56, jakož
i výše uvedený rozsudek Ruiz Zambrano, bod 41).
Tento status umožňuje těm z takových občanů, kteří se nacházejí ve stejné situaci, požívat v oblasti, která je ve věcné působnosti
Smlouvy, bez ohledu na jejich státní příslušnosti a s výhradou výjimek výslovně stanovených v tomto ohledu, stejného právního
zacházení (viz zejména rozsudek ze dne 20. září 2001, Grzelczyk, C‑184/99, Recueil, s. I‑6193, bod 31).
Mezi situace, které spadají do věcné působnosti práva Společenství, patří ty, které se týkají výkonu základních svobod zaručených
Smlouvou, zejména těch, které souvisejí se svobodou pohybu a pobytu na území členských států, jak byla přiznána článkem 21
SFEU (viz výše uvedené rozsudky Grzelczyk, bod 33 a D’Hoop, bod 29).
I když za současného stavu práva Unie spadají pravidla upravující přepis příjmení a jména osoby v dokladech o osobním stavu
do pravomoci členských států, musí členské státy nicméně při výkonu této pravomoci dodržovat právo Unie a zvláště ustanovení
Smlouvy týkající se svobody pohybovat se a pobývat na území členských států přiznané každému občanovi Unie (viz v tomto smyslu
rozsudky ze dne 2. října 2003, Garcia Avello, C‑148/02, Recueil, s. I‑11613, body 25 a 26; ze dne 14. října 2008, Grunkin
a Paul, C‑353/06, Sb. rozh. s. I‑7639, bod 16, jakož i ze dne 22. prosince 2010, Sayn-Wittgenstein, C‑208/09, Sb. rozh. s. I‑0000,
body 38 a 39).
Ve věci v původním řízení je nesporné, že oba žalobci v původním řízení jakožto občané Unie využili své svobody pohybovat
se a pobývat v jiných členských státech než v členských státech jejich původu.
Vzhledem k tomu, že článek 21 SFEU obsahuje nejen právo pohybovat se a pobývat na území členských států, ale jak vyplývá z bodů
61 a 62 tohoto rozsudku a jak uvedla Komise ve svém vyjádření, také zákaz jakékoliv diskriminace na základě státní příslušnosti,
je třeba přezkoumat odmítnutí příslušných orgánů členského státu změnit doklady o osobním stavu za takových okolností, jako
jsou okolnosti v původním řízení, s ohledem na toto ustanovení.

K existenci omezení volného pohybu
Úvodem je třeba uvést, že jméno a příjmení osoby je základním prvkem její totožnosti a jejího soukromého života, jehož ochrana
je zakotvena v článku 7 Listiny základních práv Evropské unie, jakož i článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních
svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950. I když je článek 8 této úmluvy neuvádí výslovně, jméno a příjmení osoby se
nicméně týkají jejího soukromého a rodinného života jako prostředek osobní identifikace a spojení s rodinou (viz zejména výše
uvedený rozsudek Sayn-Wittgenstein, bod 52 a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že občanu Unie musí být ve všech členských státech přiznáno totéž právní zacházení jako to, které se přiznává
státním příslušníkům těchto členských států nacházejícím se v téže situaci, bylo by neslučitelné se svobodou volného pohybu,
aby se na něj použilo méně příznivé zacházení v členském státě, jehož je státním příslušníkem, než jakého by požíval, kdyby
nevyužil možností poskytnutých Smlouvou v oblasti volného pohybu (výše uvedený rozsudek D’Hoop, bod 30).
Soudní dvůr již uvedl, že vnitrostátní právní úprava, která znevýhodňuje některé státní příslušníky pouze proto, že využili
své svobody pohybu a pobytu v jiném členském státě, představuje omezení svobod, které čl. 21 odst. 1 SFEU přiznává každému
občanu Unie (viz zejména výše uvedené rozsudky Grunkin a Paul, bod 21, jakož i Sayn-Wittgentstein, bod 53).
Pokud jde zaprvé o návrh žalobkyně v původním řízení na změnu jejího jména a rodného příjmení v rodných listech a oddacím
listě vydaných oddělením matriky města Vilnius, je třeba uvést, že pokud se občan přemístí do jiného členského státu a poté
uzavře sňatek se státním příslušníkem tohoto jiného státu, skutečnost, že příjmení tohoto občana, které měl před uzavřením
sňatku, a jeho jméno mohou být změněny a přepsány v dokladech o osobním stavu členského státu původu tohoto občana pouze s použitím
grafických znaků jazyka tohoto státu původu, nepředstavuje méně příznivé zacházení, než jaké požíval před využitím možností
poskytnutých Smlouvou v oblasti pohybu osob.
Proto neexistence takového práva nemůže odradit občana Unie od toho, aby vykonal svá práva na pohyb přiznaná článkem 21 SFEU
a v tomto rozsahu nepředstavuje omezení. Ve všech dokladech, které byly vydány žalobkyni v původním řízení příslušnými litevskými
orgány a jež jsou předmětem žaloby v původním řízení, jsou totiž jméno a rodné příjmení zaznamenané při narození přepsány
jednotným způsobem, takže se nejedná o omezení výkonu uvedených práv.
Z toho vyplývá, že článek 21 SFEU nebrání tomu, aby příslušné orgány členského státu v souladu s vnitrostátní právní úpravou,
která stanoví, že příjmení a jména osoby mohou být v dokladech o osobním stavu tohoto státu přepisována pouze do podoby, která
je v souladu s pravidly grafického záznamu státního úředního jazyka, odmítly změnit příjmení jednoho ze svých státních příslušníků,
které měl před uzavřením sňatku, a jeho jméno, pokud toto příjmení a jméno byly zaznamenány při narození podle uvedené vnitrostátní
právní úpravy.
Zadruhé ohledně návrhů žalobců v původním řízení na změnu týkající se připojení příjmení manžela k rodnému příjmení žalobkyně
v původním řízení v oddacím listě je třeba připomenout, že toto připojení bylo provedeno na výslovnou žádost žalobců v původním
řízení v souladu s platnou litevskou právní úpravou.
Mnohé činnosti každodenního života ve veřejné i soukromé oblasti vyžadují předložení důkazu o své totožnosti a dále, pokud
se jedná o rodinu, důkaz o povaze rodinných vztahů mezi jednotlivými členy rodiny. Takový pár tvořený občany Unie, jako je
pár v původním řízení, který žije a pracuje v jiném členském státě, než jsou členské státy jeho původu, musí v souladu s ustanoveními
směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků
svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS,
68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. L 158, s. 77; Zvl.
vyd. 05/05, s. 46) mít možnost prokázat vztah, který mezi nimi existuje.
Je pravda, že různé způsoby pravopisu jména a rodného příjmení žalobkyně v původním řízení v dokladech o osobním stavu vydaných
litevskými a polskými orgány vyplývají z její dobrovolné volby a jako takové nepředstavují omezení jejího práva na volný pohyb
a pobyt. Nelze však vyloučit, že okolnost, že v oddacím listě je příjmení jejího manžela připojeno k jejímu rodnému příjmení
v podobě, která neodpovídá jeho příjmení, jak bylo zaznamenáno v členského státě jeho původu, ostatně ani jak bylo přepsáno
u žalobce v původním řízení v tomtéž oddacím listě, může způsobit dotčeným osobám obtíže.
Takové obtíže mohou totiž vzniknout z důvodu rozdílného přepisu téhož příjmení použitého u obou osob téhož páru (viz v tomto
smyslu výše uvedené rozsudky Garcia Avello, bod 36, jakož i Sayn-Wittgenstein, body 55 a 66).
Nicméně podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že k tomu, aby odmítnutí změny společného příjmení žalobců v původním
řízení na základě předmětné vnitrostátní právní úpravy představovalo omezení svobod přiznaných článkem 21 SFEU, musí být způsobilé
vyvolat na straně dotyčných osob „značné“ administrativní, pracovní a soukromé „obtíže“ (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky
Garcia Avello, bod 36; Grunkin a Paul, body 23 až 28, jakož i Sayn-Wittgenstein, body 67, 69 a 70).
Je tedy věcí předkládajícího soudu, aby určil, zda existuje pro takovou rodinu, jako je rodina žalobců v původním řízení,
konkrétní nebezpečí, že z důvodu odmítnutí příslušných orgánů změnit v grafickém vyjádření příjmení jednoho z členů této rodiny
písmeno „V“ na písmeno „W“, budou muset rozptylovat pochybnosti ohledně jejich totožnosti, jakož i pravosti dokladů, které
předloží. Pokud za okolností věci v původním řízení uvedené odmítnutí implikuje možnost, že bude zpochybněna pravdivost údajů
obsažených v těchto dokladech a že bude zpochybněna totožnost této rodiny a vztah, který mezi jejími členy existuje, může
to mít významné následky, mimo jiné pokud jde o výkon práva na pobyt přiznaný přímo článkem 21 SFEU (viz rovněž v tomto smyslu
výše uvedené rozsudky Garcia Avello, bod 36 a Sayn-Wittgenstein, body 55 a 66 až 70).
Je proto věcí předkládajícího soudu, aby určil, zda odmítnutí příslušných orgánů členského státu učiněné v souladu s vnitrostátní
právní úpravou změnit oddací list páru tvořenému občany Unie tak, aby společné příjmení obou manželů bylo přepsáno jednak
jednotně, jednak v podobě odpovídající pravidlům grafického záznamu členského státu původu manžela, o jehož příjmení se jedná,
může na straně dotyčných osob vyvolat značné administrativní, pracovní a soukromé obtíže. Pokud tomu tak je, jedná se o omezení
svobod, které článek 21 SFEU přiznává každému občanu Unie.
Zatřetí k návrhu žalobce v původním řízení na to, aby jeho jména byla přepsána v oddacím listě vydaném oddělením matriky města
Vilnius do podoby, která je v souladu s polskými pravidly grafického záznamu, a sice „Łukasz Paweł“, je třeba připomenout,
že tato jména byla přepsána v uvedeném oddacím listě do podoby „Lukasz Pawel“. Rozdíl mezi uvedenými přepisy spočívá v neuvedení
diakritických znamének, která se nepoužívají v litevském jazyce.
V tomto ohledu žalobce v původním řízení a polská vláda tvrdí, že jakákoliv změna provedená orgány členského státu, která
se týká původního pravopisu jména nebo příjmení osoby uvedených v dokladech o osobním stavu, které vydaly orgány členského
státu původu této osoby, může mít nepříznivé následky bez ohledu na to, zda změna spočívá v novém přepisu tohoto jména nebo
příjmení nebo, zda vyplývá pouze z neuvedení diakritických znamének v tomto jméně a příjmení. Podle jejich tvrzení tím totiž
může být ovlivněna výslovnost jména nebo příjmení a neuvedení diakritického znaménka může v určitých případech vytvořit také
jiné jméno.
Jak nicméně uvedl generální advokát v bodě 96 svého stanoviska, diakritická znaménka jsou často opomíjena v mnohých činnostech
každodenního života z technických důvodů, jako jsou důvody spojené zejména s objektivními omezeními, která jsou vlastní určitým
počítačovým systémům. Kromě toho pro osobu, která neovládá cizí jazyk, je význam diakritických znamének často neznámý a ani
si jich nevšímá. Je málo pravděpodobné, že by neuvedení takových znamének mohlo samo o sobě způsobit dotčené osobě skutečné
a značné obtíže ve smyslu judikatury uvedené v bodě 76 tohoto rozsudku, které by mohly vést ke vzniku pochybností o totožnosti,
jakož i o pravosti dokladů předložených touto osobou nebo o pravdivosti údajů v nich obsažených.
Z toho vyplývá, že odmítnutí příslušných orgánů členského státu učiněné na základě platné vnitrostátní právní úpravy, které
se týká změny oddacího listu občana Unie, který je státním příslušníkem jiného členského státu, přepsat jména uvedeného občana
v tomto oddacím listě s použitím diakritických znamének, jaká byla zaznamenána v dokladech o osobním stavu vydaných členským
státem jeho původu, a v podobě, která je v souladu s pravidly grafického záznamu státního úředního jazyka tohoto státu jeho
původu, nepředstavuje za takové situace, jako je situace v původním řízení, omezení svobod, které článek 21 SFEU přiznává
každému občanu Unie.

K existenci odůvodnění omezení svobody pohybu a pobytu občanů Unie
Pro případ, že by předkládající soud došel k závěru, že odmítnutí změny společného příjmení žalobců v původním řízení je v rozporu
s článkem 21 SFEU, je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou může být překážka svobodě pohybu osob odůvodněna
pouze tehdy, když se zakládá na objektivních hlediscích a je přiměřená cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem (viz
zejména výše uvedené rozsudky Grunkin a Paul, bod 29, jakož i Sayn-Wittgenstein, bod 81).
Podle některých vlád, které předložily vyjádření Soudnímu dvoru, je členský stát oprávněn dbát na ochranu státního úředního
jazyka za účelem zachování národní jednoty a sociální soudržnosti. Litevská vláda zvláště zdůrazňuje, že litevský jazyk představuje
ústavní hodnotu, která zachovává národní identitu, přispívá k integraci občanů, zajišťuje vyjádření státní svrchovanosti,
nedělitelnosti státu, jakož i fungování státní služby a služeb poskytovaných územně správními celky.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že ustanovení práva Unie nebrání přijetí politiky, jejímž cílem je ochrana a podpora
jazyka členského státu, který je státním jazykem a zároveň prvním úředním jazykem (viz rozsudek ze dne 28. listopadu 1989,
Groener, C‑379/87, Recueil, s. 3967, bod 19).
Podle čl. 3 odst. 3 čtvrtého pododstavce SEU, jakož i podle článku 22 Listiny základních práv Evropské unie, totiž Unie respektuje
kulturní, náboženskou a jazykovou rozmanitost. Podle čl. 4 odst. 2 SEU Unie ctí také národní identitu svých členských států,
jejíž součástí je rovněž ochrana státního úředního jazyka.
Z toho vyplývá, že cíl sledovaný takovou vnitrostátní právní úpravou, jako je právní úprava dotčená v původním řízení, která
chce chránit státní úřední jazyk tím, že ukládá pravidla grafického záznamu stanovená v tomto jazyce, v zásadě představuje
legitimní cíl, který může odůvodnit omezení práv na volný pohyb a pobyt stanovených v článku 21 SFEU a může být zohledněn
při vážení legitimních zájmů a uvedených práv přiznaných právem Unie.
Taková opatření omezující základní svobodu, jako je opatření stanovené v článku 21 SFEU, mohou být však odůvodněna objektivními
důvody pouze tehdy, pokud jsou nezbytná pro ochranu zájmů, které mají zaručit, a pouze v rozsahu, v němž těchto cílů nemůže
být dosaženo méně omezujícími opatřeními (viz výše uvedený rozsudek Sayn-Wittgenstein, bod 90 a citovaná judikatura).
Jak vyplývá z bodu 66 tohoto rozsudku, příjmení osoby je základním prvkem její totožnosti a jejího soukromého života, jehož
ochrana je zakotvena v článku 7 Listiny základních práv Evropské unie, jakož i v článku 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských
práv a základních svobod.
Navíc v rámci práva Unie byl uznán význam zajištění ochrany rodinného života občanů Unie za účelem odstranění překážek využívání
základních svobod zaručených Smlouvou (viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Orfanopoulos a Oliveri, C‑482/01 a C‑493/01, Recueil,
s. I‑5257, bod 98).
Pokud bude prokázáno, že odmítnutí změny společného jména páru tvořeného občany Unie, které je předmětem původního řízení,
těmto a jejich rodině způsobuje značné administrativní, pracovní a soukromé obtíže, bude věcí předkládajícího soudu, aby určil,
zda takové odmítnutí zachovává spravedlivou rovnováhu mezi dotčenými zájmy, a sice mezi právem žalobců v původním řízení na
soukromý a rodinný život a legitimní ochranou svého státního úředního jazyka a svých tradic dotčeným členským státem.
Pokud jde o změnu polského příjmení „Wardyn“ na „Vardyn“ v oddacím listě, mohl by nepřiměřený charakter zamítnutí žádostí
o změnu, podaných žalobci v původním řízení, ze strany oddělení matriky města Vilnius v tomto ohledu případně vyplývat ze
skutečnosti, že toto oddělení přepsalo uvedené jméno žalobce v původním řízení v témže oddacím listě v souladu s předmětnými
polskými pravidly grafického záznamu.
Kromě toho je třeba konstatovat, že podle informací poskytnutých Soudnímu dvoru mohou být příjmení státních příslušníků jiných
členských států v Litvě přepsána s použitím písmen latinky, která neexistují v litevské abecedě. Okolnost, že v oddacím listě
začíná příjmení žalobce v původním řízení písmenem „W“, které neexistuje v litevské abecedě, je toho ostatně důkazem.
S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí a čtvrtou otázku odpovědět tak, že článek 21 SFEU musí být vykládán v tom smyslu,
že
–        nebrání tomu, aby příslušné orgány členského státu v souladu s vnitrostátní právní úpravou, která stanoví, že příjmení a jména
osoby mohou být v dokladech o osobním stavu tohoto státu přepisována pouze do podoby, která je v souladu s pravidly grafického
záznamu státního úředního jazyka, odmítly změnit v rodných listech a oddacím listě jednoho ze svých státních příslušníků jeho
příjmení a jméno podle pravidel grafického záznamu jiného členského státu;
–        nebrání tomu, aby příslušné orgány členského státu za takových okolností, jako jsou okolnosti dané ve věci v původním řízení,
a podle téže právní úpravy, odmítly změnit společné příjmení manželského páru tvořeného občany Unie uvedené v dokladech o osobním
stavu vydaných členským státem původu jednoho z těchto občanů, do podoby, která je v souladu s pravidly grafického záznamu
posledně uvedeného státu, za podmínky, že toto odmítnutí nezpůsobuje uvedeným občanům Unie značné administrativní, pracovní
a soukromé obtíže, což přísluší určit předkládajícímu soudu. Pokud se ukáže, že tomu tak je, přísluší rovněž tomuto soudu,
aby ověřil, zda je odmítnutí změny nezbytné k ochraně zájmů, jejichž zaručení je cílem vnitrostátní právní úpravy a přiměřené
legitimně sledovanému cíli;
–        nebrání tomu, aby příslušné orgány členského státu za takových okolností, jako jsou okolnosti dané ve věci v původním řízení,
a podle téže právní úpravy odmítly změnit oddací list občana Unie, který je státním příslušníkem jiného členského státu, tak
aby jména uvedeného občana byla v tomto oddacím listě přepsána s použitím diakritických znamének, jaká byla zaznamenána v dokladech
o osobním stavu vydaných členským státem jeho původu, a v podobě, která je v souladu s pravidly grafického záznamu státního
úředního jazyka posledně uvedeného státu.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že příjmení a jména osoby mohou být v dokladech o osobním stavu tohoto státu přepisována
pouze do podoby, která je v souladu s pravidly grafického záznamu státního úředního jazyka, se týká situace, která nespadá
do působnosti směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu
na jejich rasu nebo etnický původ.
2)
Článek 21 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že
–
nebrání tomu, aby příslušné orgány členského státu v souladu s vnitrostátní právní úpravou, která stanoví, že příjmení a jména
osoby mohou být v dokladech o osobním stavu tohoto státu přepisována pouze do podoby, která je v souladu s pravidly grafického
záznamu státního úředního jazyka, odmítly změnit v rodných listech a oddacím listě jednoho ze svých státních příslušníků jeho
příjmení a jméno podle pravidel grafického záznamu jiného členského státu,
–
nebrání tomu, aby příslušné orgány členského státu za takových okolností, jako jsou okolnosti dané ve věci v původním řízení,
a podle téže právní úpravy, odmítly změnit společné příjmení manželského páru tvořeného občany Unie uvedené v dokladech o osobním
stavu vydaných členským státem původu jednoho z těchto občanů, do podoby, která je v souladu s pravidly grafického záznamu
posledně uvedeného státu, za podmínky, že toto odmítnutí nezpůsobuje uvedeným občanům Unie značné administrativní, pracovní
a soukromé obtíže, což přísluší určit předkládajícímu soudu. Pokud se ukáže, že tomu tak je, přísluší rovněž tomuto soudu,
aby ověřil, zda je odmítnutí změny nezbytné k ochraně zájmů, jejichž zaručení je cílem vnitrostátní právní úpravy a přiměřené
legitimně sledovanému cíli,
–
nebrání tomu, aby příslušné orgány členského státu za takových okolností, jako jsou okolnosti dané ve věci v původním řízení,
a podle téže právní úpravy odmítly změnit oddací list občana Unie, který je státním příslušníkem jiného členského státu, tak
aby jména uvedeného občana byla v tomto oddacím listě přepsána s použitím diakritických znamének, jaká byla zaznamenána v dokladech
o osobním stavu vydaných členským státem jeho původu, a v podobě, která je v souladu s pravidly grafického záznamu státního
úředního jazyka posledně uvedeného státu.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: litevština.