CELEX: 62008TJ0299
Konkurencija
Karteliai
Natrio chlorato rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje numatytas pažeidimas
Neteisėto elgesio priskyrimas
Teisė į gynybą
Pareiga motyvuoti
Bausmių ir sankcijų individualumo principas
Bausmių teisėtumo principas
Nekaltumo prezumpcija
Gero administravimo principas
Teisinio saugumo principas
Piktnaudžiavimas įgaliojimais
Baudos
Sunkinanti aplinkybė
Atgrasymas
Lengvinanti aplinkybė
Bendradarbiavimas per administracinę procedūrą
Didelė papildomoji vertė

Ginčo aplinkybės
2008 m. birželio 11 d. Sprendimu C(2008) 2626 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės
(EEE) susitarimo 53 straipsnį (Byla COMP/38.695 – Natrio chloratas) (toliau – ginčijamas sprendimas) Europos Bendrijų Komisija
kartu su kitomis įmonėmis nubaudė ieškovę
Elf Aquitaine SA,
kuri iki 2006 m. buvo
Arkema France
(buvusi
Atochem SA, Elf Atochem SA,
vėliau –
Atofina SA
ir
Arkema SA)
patronuojanti bendrovė, už nuo 1995 m. gegužės 11 d. iki 2000 m. vasario 9 d. trukusį dalyvavimą keliuose susitarimuose ir
suderintuose veiksmuose dėl EEE natrio chlorato rinkos tiek, kiek šis dalyvavimas susijęs su ieškove ir
Arkema France
(ginčijamo sprendimo 12–15 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnis).
Natrio chloratas yra stiprus oksidatorius, gaunamas elektrolizuojant natrio chlorido vandeninį tirpalą inde be diafragmos.
Natrio chloratas gali būti kristalo formos arba tirpalas. Jis daugiausia naudojamas gaminant chloro dioksidą, kuris naudojamas
plaušienos ir popieriaus pramonėje cheminei plaušienai balinti. Kitos jo daug mažiau taikomos naudojimo sritys yra geriamojo
vandens gryninimas, tekstilės balinimas, herbicidų gamyba ir urano rafinavimas (ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamoji dalis).
1999 m. pagrindiniai konkurentai natrio chlorato rinkoje EEE buvo šios įmonės:
EKA Chemicals AB
(toliau – EKA), kurios visas kapitalas priklausė
Akzo Nobel
grupei ir kuri užėmė 49 % minėtos rinkos;
Finnish Chemicals Oy
, kurios visas kapitalas netiesiogiai priklausė
Erikem Luxembourg SA
(toliau – ELSA) ir kuri užėmė 30 % minėtos rinkos;
Arkema France
, kurios 97,55 % kapitalo 1992–2000 m. valdė ieškovė ir kuri užėmė 9 % šios rinkos, ir galiausiai –
Aragonesas Industrias y Energia SAU
(toliau –
Aragonesas
), kurios visas kapitalas ar didžioji jo dalis 1992–2000 m. tiesiogiai ar netiesiogiai priklausė
Uralita SA
ir kuri, kaip ir
Solvay SA/NV
, užėmė 5 % šios rinkos, o visi kiti gamintojai bendrai užėmė 2 % minėtos rinkos (ginčijamo sprendimo 13, 14, 25–30, 42 ir
46 konstatuojamosios dalys).
2003 m. kovo 28 d. EKA, remdamasi 2002 m. vasario 19 d. Komisijos pranešimu apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių
atveju (OL C 45, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo),
pateikė Komisijai paraišką atleisti nuo baudų, susijusią su karteliu natrio chlorato rinkoje (toliau – kartelis). EKA minėtą
paraišką grindė dokumentais ir žodiniu pareiškimu (ginčijamo sprendimo 54 ir 55 konstatuojamosios dalys).
2003 m. rugsėjo 30 d. Komisija, remdamasi 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 15 dalimi, suteikė EKA sąlyginį atleidimą
nuo baudos (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamoji dalis).
2004 m. rugsėjo 10 d. Komisija, remdamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių,
nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
2 t., p. 205) 18 straipsnio 2 dalimi, išsiuntė
Finnish Chemicals
,
Arkema France
ir
Aragonesas
prašymus pateikti informaciją (ginčijamo sprendimo 56 konstatuojamoji dalis).
2004 m. spalio 18 d.
Arkema France
, atsakydama į šio sprendimo 6 punkte minėtą Komisijos prašymą pateikti informaciją, pateikė paraišką pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 57 konstatuojamoji dalis).
2004 m. spalio 29 d.
Finnish Chemicals
pateikė Komisijai paraišką pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo ir žodžiu išdėstė informaciją apie kartelį.
Finnish Chemicals
minėtą paraišką patvirtino 2004 m. lapkričio 2 d. laišku, kuriame pateikė ir su jos dalyvavimu darant nagrinėjamą pažeidimą
susijusius dokumentus (ginčijamo sprendimo 58 konstatuojamoji dalis).
Nuo 2004 m. lapkričio 4 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 2 dalimi, išsiuntė prašymus pateikti informaciją,
be kita ko,
Arkema France
,
Aragonesas
, EKA ir
Finnish Chemicals
. Su paskutinėmis dviem įmonėmis ji taip pat buvo susitikusi. Ieškovei Komisija pirmą kartą išsiuntė prašymą pateikti informaciją
2008 m. balandžio 11 dieną (ginčijamo sprendimo 59–65 konstatuojamosios dalys).
2007 m. liepos 11 d. laišku Komisija informavo
Arkema France
apie ketinimą atmesti jos paraišką pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 563 konstatuojamoji
dalis).
Tos pačios dienos laišku Komisija taip pat pranešė
Finnish Chemicals
apie ketinimą sumažinti jai skirtiną baudą 30–50 % pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 583 konstatuojamoji
dalis).
2007 m. liepos 27 d. Komisija parengė pranešimą apie kaltinimus, skirtą ieškovei, EKA,
Akzo Nobel NV, Finnish Chemicals
, ELSA,
Arkema France
,
Aragonesas
ir
Uralita
. Visos jos atsakė į jį per nustatytą terminą (ginčijamo sprendimo 66 ir 67 konstatuojamosios dalys).
2007 m. lapkričio 20 d.
Arkema France
ir ieškovė, be kita ko, pasinaudojo savo teise būti išklausytoms žodžiu per pokalbį su bylą nagrinėjančiu pareigūnu (ginčijamo
sprendimo 68 konstatuojamoji dalis).
2008 m. birželio 11 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, apie kurį pranešė ieškovei 2008 m. birželio 16 dieną.
Ginčijamame sprendime Komisija iš esmės nurodo, kad
Arkema France
, EKA,
Finnish Chemicals
ir
Aragonesas
vykdė natrio chlorato rinkos stabilizavimo strategiją, kurios galutinis tikslas buvo paskirstyti tarpusavyje šio produkto
pardavimo mastus, koordinuoti kainodaros politiką vartotojams ir taip kuo labiau padidinti savo antkainius. Kartelio veikimas
buvo grindžiamas dažnais konkurentų dvišaliais ar daugiašaliais susitikimais ir pokalbiais telefonu nesilaikant iš anksto
nustatytos tvarkos. Komisija nurodo, kad šioje slaptoje veikloje EKA ir
Finnish Chemicals
pradėjo dalyvauti nuo 1994 m. rugsėjo 21 d.,
Arkema France –
nuo 1995 m. gegužės 17 d.,
Aragonesas
– nuo 1996 m. gruodžio 16 d. ir ELSA – nuo 1997 m. vasario 13 dienos. Minėti veiksmai tęsėsi bent iki 2000 m. vasario 9 d.
Arkema France
, EKA,
Finnish Chemicals
ir
Aragonesas
atveju (ginčijamo sprendimo 69–71 konstatuojamosios dalys).
Dėl
Arkema France
neteisėto elgesio Komisija nurodo, kad ginčijamame sprendime išdėstytos faktinės aplinkybės patvirtina, jog ji tiesiogiai
dalyvavo darant nagrinėjamus antikonkurencinius veiksmus. Komisija taip pat nurodo, kad per visą pažeidimo laikotarpį ieškovė
valdė daugiau nei 97 %
Arkema France
akcijų. Dėl šios priežasties Komisija tvirtina, jog pagrįstai galima manyti, kad
Arkema France
turėjo taikyti jos patronuojančios bendrovės nustatytą politiką ir negalėjo veikti savarankiškai. Todėl Komisija daro išvadą,
jog galima preziumuoti, kad ieškovė darė lemiamą įtaką
Arkema France
, o tai patvirtina jos nurodyti papildomi įrodymai (ginčijamo sprendimo 384 ir 386 konstatuojamosios dalys).

Arkema France
ir ieškovei skirtinos baudos dydį Komisija apskaičiavo vadovaudamasi pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą
skirtų baudų apskaičiavimo gairėmis (OL C 210, 2006, p. 2, toliau – gairės) (ginčijamo sprendimo 498 konstatuojamoji dalis).
Pirmiausia Komisija nurodo, kad nustatant
Arkema France
skirtinos pagrindinės baudos dydį reikia atsižvelgti į sumą, sudarančią 19 % produkto, dėl kurio buvo sukurtas kartelis, pardavimo
vertės. Pirma, kadangi
Arkema France
dalyvavo kartelyje mažiausiai ketverius metus ir aštuonis mėnesius, Komisija mano, jog pagrindinę baudą reikėjo padauginti
iš penkių, kad būtų atsižvelgta į pažeidimo trukmę. Antra, norint atgrasinti atitinkamas įmones, taigi ir
Arkema France
, nuo dalyvavimo sudarant horizontalius susitarimus dėl kainų nustatymo, Komisijos nuomone, būtina padidinti baudą papildoma
suma, sudarančia 19 % minėto pardavimo vertės. Todėl ji nurodo, kad
Arkema France
solidariai su ieškove reikia skirti 22 700 000 eurų baudą (ginčijamo sprendimo 510 ir 521–523 konstatuojamosios dalys).
Be to, dėl pagrindinės baudos koregavimo Komisija kaip sunkinančią aplinkybę nurodo, kad ji iki ginčijamo sprendimo priėmimo
Arkema France
jau buvo nubaudusi trimis sprendimais, kuriuose ji buvo pripažinta atsakinga už ankstesnį slaptą elgesį. Pirma, Komisija
iš esmės nurodo, kad pakartotinis
Arkema France
elgesys pateisina jai skirtinos pagrindinės baudos padidinimą 90 %. Antra, ji nenustatė jokių lengvinančių aplinkybių dėl
Arkema France
ar ieškovės, kurios leistų sumažinti baudą. Komisija mano, kad, atsižvelgus į visas bylos aplinkybes, „jokia ypatinga aplinkybė“
neleidžia
Arkema France
skirtinos baudos sumažinti kitais pagrindais, nei numatyti 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 525,
526, 538 ir 544 konstatuojamosios dalys).
Komisija taip pat pažymi, kad, norint užtikrinti pakankamą atgrasomąjį baudų poveikį ir atsižvelgiant į tai, jog ieškovės
produktų, nesusijusių su produktais, dėl kurių padarytas pažeidimas, apyvarta yra labai didelė, ir galiausiai tai, kad ši
apyvarta kartu paėmus gerokai viršija kitų atitinkamų įmonių apyvartą, jai taikomą baudos bazinį dydį reikia padidinti 70 %
(ginčijamo sprendimo 545, 548 ir 559 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija pažymi, kad baudos
Arkema France
ir ypač ieškovei yra mažesnės nei 10 % jų bendros apyvartos 2007 m. ir kad iki 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo pritaikymo
Arkema France
galėjo būti skirta 43 130 000 eurų bauda, o ieškovei – 38 590 000 eurų bauda (ginčijamo sprendimo 551 ir 552 konstatuojamosios
dalys).
Galiausiai Komisija mano, kad
Arkema France
bauda neturi būti mažinama pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes jos Komisijai pateikta informacija neturėjo jokios
didelės papildomosios vertės pagal minėto pranešimo 21 dalį. Kita vertus, Komisija mano, kad
Finnish Chemicals
jai pateikė informacijos, turinčios didelės papildomosios vertės pagal to paties pranešimo 21 dalį. Todėl ji jai skirtiną
baudą sumažino 50 % (ginčijamo sprendimo 580, 588 ir 591 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 ir 2 straipsniai išdėstyti taip:
„1 straipsnis
Šios bendrovės pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį dalyvaudamos nurodytu laikotarpiu sudarant kelis susitarimus
ir atliekant suderintus veiksmus, kad paskirstytų pardavimo apimtis, nustatytų kainas, keistųsi slapta komercine informacija
apie kainas ir pardavimo apimtis bei stebėtų antikonkurencinių susitarimų dėl natrio chlorato vykdymą EEE rinkoje:
a)      [EKA] nuo 1994 m. rugsėjo 21 d. iki 2000 m. vasario 9 d.;
b)
Akzo Nobel
<...> nuo 1994 m. rugsėjo 21 d. iki 2000 m. vasario 9 d.;
c)
Finnish Chemicals
<...> nuo 1994 m. rugsėjo 21 d. iki 2000 m. vasario 9 d.
d)      [ELSA] nuo 1997 m. vasario 13 d. iki 2000 m. vasario 9 d.;
e)
Arkema France
nuo 1995 m. gegužės 17 d. iki 2000 m. vasario 9 d.;
f)      [ieškovė] <...> nuo 1995 m. gegužės 17 d. iki 2000 m. vasario 9 d.;
g)
Aragonesas
<...> nuo 1996 m. gruodžio 16 d. iki 2000 m. vasario 9 d.;
h)
Uralita
<...> nuo 1996 m. gruodžio 16 d. iki 2000 m. vasario 9 dienos.
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje minimus pažeidimus skiriamos tokio dydžio baudos:
a)      EKA <...> ir
Akzo Nobel
<...> solidariai sumoka 0 eurų;
b)
Finnish Chemicals
<...> sumoka 10 150 000 eurų, iš kurių solidariai su [ELSA] (likviduojama) 50 900 eurų;
c)
Arkema France
ir [ieškovė] <...> solidariai sumoka 22 700 000 eurų;
d)
Arkema France
<...> sumoka 20 430 000 eurų;
e)      [ieškovė] <...> sumoka 15 890 000 eurų;
f)
Aragonesas
<...> ir
Uralita
<...> solidariai sumoka 9 900 000 eurų.
<...>“
Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsnyje Komisija minėto sprendimo 1 straipsnyje išvardytoms bendrovėms nurodo,
pirma, nedelsiant nutraukti nagrinėjamą pažeidimą, jei to dar nepadarė, ir, antra, nebekartoti minėto sprendimo 1 straipsnyje
aprašytų veiksmų arba bet kokių tokio pat ar panašaus pobūdžio veiksmų.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 4 straipsnyje išvardijamos šio sprendimo adresatės, kurios yra minėto sprendimo 1 straipsnyje
nurodytos įmonės.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai 2008 m. rugpjūčio
1 dieną.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Bendrasis
Teismas taip pat pateikė keletą klausimų ieškovei ir Komisijai. Be to, jis paprašė Komisijos pateikti tam tikrus dokumentus.
Šalys į šios prašymus atsakė per nustatytą terminą, tačiau Komisija atsisakė pateikti užrašytą žodinę EKA paraišką atleisti
nuo baudos.
Per 2008 m. birželio 2 d. posėdį buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
2010 m. birželio 11 d. Nutartimi
Elf Aquitaine prieš Komisiją
(T‑299/08, neskelbiama Rinkinyje) Bendrasis Teismas, pirma, nurodė Komisijai pateikti užrašytą žodinę EKA paraišką atleisti
nuo baudos ir, antra, leido ieškovės advokatams su šiuo dokumentu susipažinti Bendrojo Teismo kanceliarijoje. Komisija pateikė
šį dokumentą per nustatytą terminą ir ieškovės advokatai su juo susipažino Bendrojo Teismo kanceliarijoje. Atsakydama į Bendrojo
Teismo klausimą raštu ieškovė nurodė, kad nors ji negalėjo patvirtinti, jog tai buvo tas pats dokumentas, su kuriuo jai buvo
leista susipažinti Komisijos administracinės procedūros metu, ji neturi jokių priežasčių abejoti, jog tai yra tas pats dokumentas.
Žodinė proceso dalis buvo baigta 2010 m. liepos 16 dieną.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        pirmiausia, remiantis EB 230 straipsniu, panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su ja susijęs;
–        arba, nepatenkinus pirmojo prašymo, remiantis EB 229 straipsniu, panaikinti ar sumažinti jai ginčijamo sprendimo 2 straipsnio
c ir e punktuose nustatytas baudas;
–        bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį;
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
1.
Dėl pagrindinių reikalavimų, susijusių su daliniu ginčijamo sprendimo panaikinimu
Pagrįsdama savo reikalavimą panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su ja susijęs, ieškovė pateikia dešimt pagrindų.
Pirmasis pagrindas paremtas atsakomybės už pažeidimą priskyrimą bendrovių grupių viduje reglamentuojančių taisyklių pažeidimu.
Antrasis pagrindas pagrįstas šešių pagrindinių principų pažeidimu, kilusiu dėl atsakomybės už nagrinėjamus neteisėtus veiksmus
priskyrimo ieškovei. Trečiasis pagrindas susijęs su ieškovės pateiktų įrodymų visumos iškraipymu. Ketvirtasis pagrindas paremtas
ginčijamo sprendimo motyvų prieštaringumu. Penktasis pagrindas pagrįstas gero administravimo principo pažeidimu. Šeštasis
pagrindas susijęs su teisinio saugumo principo pažeidimu. Septintasis pagrindas paremtas piktnaudžiavimu įgaliojimais. Aštuntasis
pagrindas susijęs su ieškovei individualiai skirtos baudos nepagrįstumu. Devintasis pagrindas pagrįstas
Arkema France
ir ieškovei solidariai skirtos baudos apskaičiavimą reglamentuojančių principų ir taisyklių pažeidimu. Dešimtasis pagrindas
paremtas 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo nuostatų pažeidimu.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su atsakomybės už pažeidimą priskyrimą bendrovių grupių viduje reglamentuojančių taisyklių
pažeidimu
Pirmasis ieškovės pagrindas, pagal kurį Komisija ginčijamame sprendime pažeidė atsakomybės už pažeidimą priskyrimą bendrovių
grupių viduje reglamentuojančias taisykles, padalytas į penkias dalis.
Dėl pirmos dalies, susijusios su teisės klaida ieškovei priskiriant atsakomybę už nagrinėjamus neteisėtus veiksmus
–       Šalių argumentai
Iš esmės ieškovė teigia, kad Komisija padarė teisės klaidą ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamojoje dalyje nuspręsdama, jog
ji neturėjo pateikti konkrečių įrodymų patvirtinti prezumpcijai, pagal kurią patronuojanti bendrovė, kuriai priklauso visas
jos dukterinės bendrovės kapitalas, daro jai lemiamą įtaką (toliau – lemiamos įtakos prezumpcija).
Pirma, iš gausios teismų praktikos ir ankstesnės Komisijos sprendimuose suformuotos praktikos matyti, kad ši institucija turi
pagrįsti lemiamos įtakos prezumpciją minėtą įtaką patvirtinančiais konkrečiais įrodymais. Šie įrodymai turi patvirtinti, kad
patronuojanti bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, apie jį žinojo arba grupės vidaus organizacija suteikė galimybę jai realiai
kištis į savo dukterinės bendrovės verslo politiką. Be kita ko, ieškovė teigia, kad beveik 40 metų iki 2005 m. sausio 19 d.
Komisijos sprendimo C(2004) 4876 galutinis, susijusio su (EB) 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra
(byla COMP/E‑1/37.773 – AMCA), priėmimo (OL L 353, 2006, p. 12, toliau – Sprendimas
AMCA
) ši institucija pateikdavo specifinius įrodymus lemiamos įtakos prezumpcijai patvirtinti. Ji taip pat pažymi, kad 2008 m.
spalio 1 d. Komisijos sprendimo dėl procedūros pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla COMP/C.39181 –
Žvakių vaškas) (OL C 295, p. 17, toliau – Sprendimas
Žvakių vaškas
) 574 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, jog iki 2005 m. ji nepriskirdavo atsakomybės už pažeidimą patronuojančiai
bendrovei nepateikusi konkrečių šią prezumpciją patvirtinančių įrodymų.
Antra, ieškovė nurodo, kad 2003 m. gruodžio 10 d. Komisijos sprendime dėl proceso pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE sutarties
53 straipsnį (Byla COMP/E‑2/37.857 – Organiniai peroksidai) (OL L 110, 2005, p. 44, toliau – Sprendimas
Organiniai peroksidai
) Komisija ieškovei nepriskyrė atsakomybės už pažeidimą, dėl kurio šiame sprendime buvo skirta sankcija, nustačiusi, kad
Arkema France
rinkoje veikė visiškai savarankiškai.
Trečia, ieškovė iš esmės teigia, kad Komisijos pareigą pateikti papildomus lemiamos įtakos prezumpciją patvirtinančius įrodymus,
kai taikomas EB 81 straipsnis, patvirtina teismų praktika dėl priemonės, kurios valstybės pagalbos teisės srityje ėmėsi valstybinė
įmonė, priskyrimo valstybei. Šiuo klausimu ji nurodo 2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Prancūzija prieš Komisiją
(C‑482/99, Rink. p. I‑4397) ir 2008 m. birželio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
SIC prieš Komisiją
(T‑442/03, Rink. p. II‑1161). Jos teigimu, vadovaujantis EB 295 straipsniu, taikant vienodo požiūrio principą, privatus bendrovių
grupės akcininkas negali būti vertinamas nepalankiau nei valstybinis akcininkas.
Ketvirta, ieškovė nurodo, kad ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamojoje dalyje išdėstytas Komisijos vertinimas, jog norėdama
patvirtinti lemiamos įtakos prezumpciją ji neprivalo pateikti papildomų įrodymų, kad patronuojanti bendrovė kontroliuoja savo
dukterinę bendrovę, prieštarauja daugelyje ES valstybių narių, t. y. Belgijoje, Prancūzijoje, Italijoje ir Jungtinėje Karalystėje,
bei JAV taikomoms taisyklėms, kurių įtaka Bendrijos konkurencijos teisei neginčijama. Pirma, visose minėtose valstybėse nacionalinės
konkurencijos institucijos remiasi įrodymų, leidžiančių patvirtinti dukterinės bendrovės savarankišką nuo patronuojančios
bendrovės veiklą, visuma. Antra, nors Komisija neprivalo laikytis valstybių narių konkurencijos institucijų pasirinktų sprendimų,
vis dėlto ji privalo į juos atsižvelgti, įvertindama sustiprinto bendradarbiavimo mechanizmus, reglamentuojančius Komisijos
ryšius su minėtomis institucijomis Europos konkurencijos tinkle.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 369– 372 konstatuojamosiose dalyse priminusi teismų praktiką, susijusią
su neteisėtų dukterinės bendrovės veiksmų priskyrimu jos patronuojančiai bendrovei, minėto sprendimo 386 ir 387 konstatuojamosiose
dalyse Komisija pripažino, jog:
„(386)      Visą pažeidimo laikotarpį [ieškovė] valdė daugiau nei 97 % [
Arkema France
] akcijų. Atsižvelgiant į tai, kad tokiomis aplinkybėmis galima pagrįstai manyti, jog dukterinė bendrovė turi taikyti jos
patronuojančiosios bendrovės nustatytą politiką (t. y. negalėjo veikti savarankiškai) ir patronuojanti bendrovė nesusidūrė
su jokiomis kliūtimis nustatydama šią dukterinės bendrovės politiką, galima preziumuoti, jog [ieškovė] darė lemiamą įtaką
[
Arkema France
]. Yra ir kitų veiksnių, patvirtinančių prezumpciją, kad [ieškovės] daroma įtaka iš tiesų buvo lemiama. Pirmiausia, visus
[
Arkema France
]
conseil d’administration
(valdybos) narius skyrė [ieškovė]. Be to, 1997–1999 m. [P.] vienu metu buvo [
Arkema France
] [ieškovės]
comité de direction générale
(bendrojo valdymo komiteto) narys ir [
Arkema France
]
conseil d’administration
narys. Tas pats taikytina [I.], kuris 1994–1998 m. buvo [
Arkema France
]
conseil d’administration
narys ir 1994–1997 m. – [ieškovės]
comité de direction générale
narys. Be to, [W.] 1994–1999 m. buvo
[Arkema France]
conseil d’administration narys ir 1999 m. buvo paskirtas į [ieškovės]
comité de direction générale
. Be to, keletas kitų asmenų, pvz., [D.] (1994–2000 m.) ir [R.] (1994–1997 m.), tuo pačiu metu buvo [
Arkema France
] ir [ieškovės]
conseil d’administration
nariais. Atsižvelgiant į įvairius [
Arkema France
] valdymo ir kontrolės organų, kurių narius (valdymo organų atveju) skyrė ir, reikia manyti, galėjo atšaukti [ieškovė], personalo
pasikartojimus, aišku, kad ieškovė buvo informuota apie visus [
Arkema France
] priimtus sprendimus ir galėjo juos bet kada paveikti. Be to, nebuvo nė vieno kito didelio akcininko, galėjusio daryti įtaką
dukterinės bendrovės verslo politikai.
(387)      Atsižvelgiant į iš [ieškovės] dalyvavimo [
Arkema France
] pažeidimo metu (turint daugiau kaip 97 % akcijų) ir organizacinių ryšių kylančią prezumpciją, Komisija mano, kad [ieškovė]
darė lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės [
Arkema France
] veiksmams“.
Be to, ginčijamo sprendimo 396–415 konstatuojamosiose dalyse Komisija atmetė
Arkema France
ir ieškovės argumentus, pateiktus pastabose atsakant į pranešimą apie kaltinimus, kuriais jos bandė ginčyti atsakomybės už
nagrinėjamą pažeidimą priskyrimą ieškovei.
Taigi iš šio sprendimo 41 ir 42 punktuose išdėstytų ginčijamo sprendimo motyvų matyti, kad Komisija ieškovei priskyrė atsakomybę
už nagrinėjamą pažeidimą, remdamasi prezumpcija, pagal kurią patronuojanti bendrovė, turinti daugiau kaip 97 % savo dukterinės
bendrovės akcijų, daro šiai bendrovei lemiamą įtaką. Komisija taip pat nusprendė, kad, pirma, šią prezumpciją patvirtino papildomi
ginčijamame sprendime jos pateikti įrodymai ir, antra,
Arkema France
ir ieškovės argumentai, pateikti pastabose atsakant į pranešimą apie kaltinimus, negalėjo paneigti minėtos prezumpcijos.
Taigi reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia ieškovė, Komisija padarė teisės klaidą nuspręsdama, kad to, jog šiai įmonei priklausė
daugiau kaip 97 %
Arkema France
akcijų, pakako, kad ieškovei būtų priskirta nagrinėjama atsakomybė.
2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendime
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 54 punktas) Teisingumo Teismas priminė, kad konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai (2004 m.
sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 59 punktas) ir kad sąvoka „įmonė“
apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (2005 m. birželio
28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 112 punktas; 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
Cassa di Risparmio di Firenze ir kt.
, C‑222/04, Rink. p. I‑289, 107 punktas ir 2006 m. liepos 11 d. Sprendimo
FENIN prieš Komisiją
, C‑205/03 P, Rink. p. I‑6295, 25 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą,
net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (žr. 45 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
55 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Kai toks ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, pagal asmeninės atsakomybės principą jis turi atsakyti už šį pažeidimą.
(žr. 45 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
56 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Konkurencijos teisės pažeidimas turi būti vienareikšmiai priskirtas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos baudos,
o pranešimas apie kaltinimus turi būti adresuotas šiam asmeniui. Taip pat svarbu, kad pranešime apie kaltinimus būtų nurodyta,
kokiu statusu juridinis asmuo kaltinamas dėl aptariamų faktinių aplinkybių (žr. 45 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
57 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiai bendrovei,
be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl
savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius
ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 45 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš tikrųjų taip yra dėl to, kad tokioje situacijoje patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio
vieneto nariai ir todėl sudaro vieną įmonę pagal šio sprendimo 45 ir 46 punktuose minėtą teismų praktiką. Taigi aplinkybė,
kad patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį, leidžia Komisijai sprendimą,
kuriuo skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą
darant pažeidimą (žr. 45 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % jos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės
bendrovės akcijų, pirma, tokia patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui, ir, antra,
egzistuoja paneigiama prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui
(žr. 45 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas
tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką jos verslo politikai. Tada Komisija gali pripažinti,
kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojanti bendrovė,
kuri turi paneigti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių patvirtinti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje
veikia savarankiškai (žr. 45 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Nors 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendime
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 28 ir 29 punktai) Teisingumo Teismas nurodė, kad, be to, jog patronuojanti bendrovė turi turėti
100 % dukterinės bendrovės kapitalo, nurodė kitas aplinkybes, kaip antai, kad nebuvo ginčyta, jog patronuojanti bendrovė darė
įtaką savo dukterinės bendrovės verslo politikai arba kad abiem bendrovėms buvo kartu atstovaujama per administracinę procedūrą,
vis dėlto šias aplinkybes Teisingumo Teismas nurodė tik siekdamas paminėti visus elementus, kuriais remdamasis Bendrasis teismas
grindė savo motyvus, o ne tam, kad nustatytų šio sprendimo 60 punkte minėtai prezumpcijai taikyti reikalavimą pateikti papildomų
netiesioginių įrodymų dėl to, kad patronuojanti bendrovė iš tikrųjų darė įtaką (žr. 46 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
62 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš visų išdėstytų argumentų matyti, kad kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % jos dukterinės bendrovės kapitalo, egzistuoja
paneigiama prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui (žr. 46 punkte
minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, iš Bendrojo Teismo praktikos matyti, kad jei patronuojančiai bendrovei priklauso beveik visas jos dukterinės bendrovės
kapitalas, galima pagrįstai pripažinti, jog ši bendrovė savarankiškai nenustato savo elgesio rinkoje ir todėl su savo patronuojančia
bendrove sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 290 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje reikia pripažinti, kad, pirma, kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamojoje dalyje, ieškovė
neginčija, jog nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu jai priklausė 97 %
Arkema France
kapitalo, o tiksliau – 97,55 % kapitalo, kaip tai buvo pripažinta ginčijamo sprendimo 13 konstatuojamojoje dalyje. Antra,
nors ieškovė teigia, kad aplinkybė, jog
Arkema France
kapitalas nepriklausė kitiems akcininkams išskyrus ją, negali patvirtinti lemiamos įtakos prezumpcijos, vis dėlto ji nepateikia
jokių argumentų, galinčių paneigti ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamojoje dalyje Komisijos pateikiamą vertinimą, pagal
kurį tai, kad patronuojančiai bendrovei priklauso beveik visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, prilygintina viso minėto
kapitalo turėjimui, nes iš esmės „tokiais atvejais mažumos akcininkai neturi jokių specialių teisių, išskyrus jų paprastą
suinteresuotumą dukterinės bendrovės pelnu“.
Todėl Komisija, vadovaudamasi šio sprendimo 45–55 punktuose nurodyta teismų praktika, ginčijamame sprendime teisingai preziumavo,
kad ieškovė darė lemiamą įtaką
Arkema France
, nes ieškovei priklausė beveik visas šios bendrovės kapitalas.
Nė vienas ieškovės pateiktas argumentas nepaneigia šios išvados.
Pirma, argumentus, kad iš teismų praktikos ir Komisijos sprendimuose suformuotos praktikos iki Sprendimo
AMCA
priėmimo matyti, jog ši institucija turi pagrįsti lemiamos įtakos prezumpciją konkrečiais įrodymais, reikia atmesti kaip
nepagrįstus. Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 45–55 punktų, Teisingumo Teismas Sprendime
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
būtent vadovaudamasis nusistovėjusia teismų praktika (šio sprendimo 45 punktas) pažymėjo, kad Komisija neturėjo pagrįsti minėtos
prezumpcijos papildomais įrodymais. Be to, nors, kaip Komisija pažymėjo Sprendime
Žvakių vaškas
, sprendimuose suformuotoje praktikoje iki Sprendimo
AMCA
ši institucija pagrįsdavo lemiamos įtakos prezumpciją papildomais įrodymais, ši aplinkybė negali turėti įtakos šio sprendimo
57 punkte išdėstytai išvadai, kad ginčijamame sprendime Komisija, preziumuodama, jog ieškovė darė lemiamą įtaką
Arkema France,
turėjo teisę remtis tik tuo, kad ieškovei priklausė beveik visas
Arkema France
kapitalas.
Antra, kaip nepagrįstą reikia atmesti argumentą, kad Komisija padarė teisės klaidą ieškovei priskirdama atsakomybę už nagrinėjamus
neteisėtus veiksmus, nors nepriskyrė atsakomybės Sprendime
Organiniai peroksidai
. Pirma, kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 45–55 punktų, ginčijamame sprendime atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą Komisija
ieškovei priskyrė remdamasi teisingu įmonės sampratos pagal EB 81 straipsnio 1 dalį aiškinimu, vien tai, jog Komisija atsakomybės
taip nepriskyrė ankstesniame sprendime, kuriuo buvo skirta sankcija
Arkema France,
negali paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo šiuo klausimu. Antra, atsižvelgiant į tai, kad Komisija turi galimybę, bet
neprivalo priskirti atsakomybės už pažeidimą patronuojančiai bendrovei (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P, Rink. p. I‑8681, 82 punktą ir 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 331 punktą), vien tai, kad Komisija atsakomybės taip nepriskyrė Sprendime
Organiniai peroksidai
, nereiškia, jog vėliau priimtame sprendime jos vertinimas turi būti toks pats (šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 20 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, vadinamojo PVC II, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931,
990 punktą).
Trečia, kadangi ieškovė iš esmės teigia, jog 38 punkte minėto Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
50–52, 55 ir 56 punktuose bei 38 punkte minėto Sprendimo
SIC prieš Komisiją
94, 95, 98, 99, 101–105 ir 107 punktuose patvirtinama, kad Komisija privalo pateikti papildomus lemiamos įtakos prezumpciją,
kuria ji rėmėsi taikydama EB 81 straipsnį, patvirtinančius įrodymus, šį argumentą reikia atmesti kaip nereikšmingą. Iš tiesų
minėti punktai, kuriuose buvo nagrinėjamas klausimas, ar valstybinės įmonės taikyta priemonė yra priskirtina valstybei ir
ar šią priemonę galima pripažinti valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnį, pirma, nėra susiję su atsakomybės už EB 81 straipsnį
priskyrimu patronuojančiai bendrovei ir, antra, neprieštarauja lemiamos įtakos prezumpcijos taikymui EB 81 straipsnio pažeidimo
srityje, kurio teisėtumą tiesiogiai patvirtino Sąjungos teismai, kaip tai matyti iš šio sprendimo 45–55 punktuose išdėstytos
teismų praktikos.
Ketvirta, kaip nereikšmingą reikia atmesti argumentą, kad, iš esmės daugelio Europos Sąjungos valstybių narių ir JAV teismų
praktikoje reikalaujama pateikti konkrečių įrodymų, kad patronuojanti bendrovė kontroliuoja savo dukterinę bendrovę. Iš tiesų
minėtų valstybių teismų praktika ne tik nėra privaloma Komisijai ir negali būti tinkamas ginčijamo sprendimo teisėtumo nagrinėjimo
teisinis pagrindas, bet lemiamos įtakos prezumpcijos nepripažinimas minėtų valstybių teismų praktikoje, net jei jis būtų patvirtintas,
bet kuriuo atveju nereiškia, kad ši prezumpcija yra neteisėta pagal Bendrijos teisę.
Atsižvelgiant į anksčiau pateiktus argumentus, pirmą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies nereikšmingą.
Dėl antros dalies, susijusios su bendrovių teisinio ir ekonominio savarankiškumo principų pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad kai lemiamos įtakos prezumpcija nėra paremta patronuojančios bendrovės kišimąsi į savo dukterinės bendrovės
veiklą patvirtinančiais papildomais įrodymais, kaip Komisijos sprendimuose nusistovėjusioje praktikoje iki priimant Sprendimą
AMCA
, tokia prezumpcija yra nesuderinama su juridinio asmens savarankiškumo principu, nes iš jos kyla automatinė patronuojančios
bendrovės atsakomybė už jos dukterinės bendrovės padarytus pažeidimus.
Pirma, ieškovė nurodo, kad patronuojanti bendrovė gali būti pripažįstama patenkančia į įmonės sampratos pagal EB 81 straipsnį
ribas tik darant tinkamai pagrįstą išimtį iš juridinio asmens ekonominio savarankiškumo principo. Tokiu išimtiniu atveju patronuojančiai
bendrovei gali būti priskirta atsakomybė už jos dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą ir solidariai priteista sumokėti minėtai
dukterinei skirtą baudą, tačiau jai negali būti skirta atskira bauda.
Ieškovė nurodo, kad Sąjungos valstybių narių bendrovių teisėje įtvirtintas juridinių asmenų, įskaitant dukterines bendroves,
kurių visas kapitalas priklauso jų patronuojančiai bendrovei, teisinio savarankiškumo principas. Šis principas kyla iš juridinio
asmens ypatybių ir, be kita ko, suteikia visišką teisinį veiksnumą ir galimybę turėti nuosavybę kiekvienai bendrovei, kuri
yra visiškai atsakinga už savo veiksmus, įskaitant ekonominės veiklos rinkoje pasekmes. Šiuo klausimu ji pažymi, kad iš dukterinės
bendrovės teisinio savarankiškumo kylantis jos ekonominis savarankiškumas yra pripažintas teismų praktikoje. Be to, šis principas
yra šiuolaikinių ekonomikų tinkamo funkcionavimo pagrindinis veiksnys. Todėl ir ieškovė, ir
Arkema France
, kaip atskiri juridiniai asmenys, turėjo atskirą teisinį ir ekonominį savarankiškumą.
Antra, ieškovė teigia, kad dukterinės bendrovės ekonominio savarankiškumo principas yra šios bendrovės naudojimosi visais
savo juridinio subjektiškumo elementais konkreti išraiška. Pirma, daugumos Sąjungos valstybių narių teisės vertinimas patvirtina,
kad juridinio asmens savarankiškumo principas yra esminių teisinių pagrindų, kuriais remiasi jų visuomeninė santvarka, dalis,
nuo kurio galima nukrypti tik išimtinėmis aplinkybėmis, kaip tai matyti iš įvairių nacionalinių teismų praktikos. Antra, taikydama
konkurencijos teisę Komisija privalo paisyti Sąjungos valstybių narių teismų praktikos, nes kitaip kiltų grėsmė užtikrinant
įvairių konkurencijos teisės sistemų būtiną suderinamumą Europos ir tarptautiniuose konkurencijos tinkluose.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės teigia, kad priskirdama jai atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą Komisija pažeidė bendrovių teisinio ir ekonominio
savarankiškumo principą.
Tačiau, nesant reikalo priimti sprendimo dėl bendrovių teisinio ir ekonominio savarankiškumo principų apimties, užtenka pripažinti,
kad jais remiantis bet kuriuo atveju negalima teigti, jog bendrovė, kurios visas arba beveik visas kapitalas priklauso kitai
bendrovei, rinkoje būtinai veikia savarankiškai vien dėl to, kad turi teisinį subjektiškumą ir savo ekonominius išteklius.
Iš tiesų tokia prielaida paverstų visiškai abstrakčiomis įvairias praktikoje esančias galimybes patronuojančiai bendrovei,
turinčiai visą arba beveik visą savo dukterinės bendrovės kapitalą, formaliai ar neformaliai paveikti šios bendrovės veiksmus.
Todėl Komisija nepažeidė tariamų teisinio ir ekonominio savarankiškumo principų, kuriais remiasi ieškovė šioje byloje.
Negalima pritarti šiuo klausimu ieškovės pateiktiems argumentams. Pirma, argumentus, kad lemiamos įtakos prezumpcija prieštarauja
kai kuriose Sąjungos valstybėse narėse taikytinai teisei, reikia atmesti kaip nepagrįstus dėl tų pačių motyvų, kaip išdėstyti
šios sprendimo 62 punkte, t. y. pirmiausia dėl to, jog minėtų valstybių teisė negali būti tinkamas ginčijamo sprendimo teisėtumo
nagrinėjimo teisinis pagrindas. Antra, dėl ieškovės teiginio, kad priskirdama jai atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą Komisija
pažeidė Sąjungos valstybėse narėse taikytiną bendrovių teisę ir kartu subsidiarumo principą, reikia pripažinti, jog, remiantis
EB 81 straipsnio 1 dalimi, ūkio subjektui pažeidus konkurencijos taisykles jis privalo atsakyti už šį pažeidimą ir Komisija
yra įgaliota už jį skirti sankciją pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį.
Atsižvelgiant į anksčiau nurodytus argumentus, antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečios dalies, susijusios su klaida dėl faktinės aplinkybės, kad ginčijamame sprendime Komisijos pateikti įrodymai nepagrindžia
lemiamos įtakos prezumpcijos
–       Šalių argumentai
Ieškovė iš esmės nurodo, kad Komisija padarė teisės klaidą ir akivaizdžių vertinimo klaidų nuspręsdama, jog ginčijamo sprendimo
386 konstatuojamojoje dalyje nurodyti trys papildomi įrodymai (žr. šio sprendimo 41 punktą) patvirtina lemiamos įtakos prezumpciją.
Šiuo klausimu ieškovė iš esmės teigia, jog aplinkybės, kad, pirma, ji paskyrė savo dukterinės bendrovės valdybos narius ir,
antra, kad penki
Arkema France comité de direction générale
arba
conseil d’administration
nariai taip pat priklausė ieškovės bendrajam valdymo komitetui arba valdybai, neleidžia patvirtinti minėtos prezumpcijos.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Vadovaujantis šio sprendimo 52–55 punktuose išdėstyta teismų praktika, Komisija neprivalo pateikti lemiamos įtakos prezumpciją,
kurią ji turi teisę taikyti, kai patronuojančiai bendrovei priklauso visas arba beveik visas jos dukterinės bendrovės kapitalas,
patvirtinančių papildomų įrodymų, bet, atvirkščiai, ieškovė, norėdama paneigti šią prezumpciją, turi pateikti pakankamai įrodymų,
galinčių patvirtinti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje veikė savarankiškai.
Todėl net jei būtų pripažinta, kad, kaip tvirtina ieškovė, ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamojoje dalyje Komisija neteisėtai
rėmėsi įrodymais, kurie negalėjo patvirtinti lemiamos įtakos prezumpcijos, dėl šios klaidos bet kuriuo atveju nebūtų galima
nuginčyti faktinės aplinkybės, jog ši institucija, norėdama taikyti prezumpciją, kad ieškovė darė lemiamą įtaką savo dukterinei
bendrovei, turėjo teisę remtis vien faktine aplinkybe, jog ieškovei priklausė visas arba beveik visas jos dukterinės bendrovės
kapitalas.
Todėl trečią dalį reikia atmesti kaip nereikšmingą, nesant reikalo nagrinėti ieškovės argumentų, kuriais iš esmės siekiama
ginčyti lemiamos įtakos prezumpcijai pagrįsti Komisijos ginčijamame sprendime pateiktų įrodymų reikšmingumą.
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su faktine aplinkybe, kad Komisija neteisėtai nusprendė, jog ieškovė nepateikė lemiamos įtakos
prezumpciją paneigiančios įrodymų visumos
–       Šalių argumentai
Ieškovė iš esmės teigia, kad Komisija neteisėtai nusprendė, jog ji nepateikė įrodymų visumos, kuria būtų paneigta lemiamos
įtakos prezumpcija ir įrodytas, pirma,
Arkema France
savarankiškumas rinkoje ir, antra, ieškovės nesikišimas į savo dukterinės bendrovės verslo politiką. Ieškovė pažymi, kad
atvirkščiai nei teigia Komisija, jos pateiktų įrodymų visuma patvirtinama ne vien tai, kad ji nedalyvavo kartelyje arba apie
jį nežinojo.
Visų pirma, ieškovė nurodo, kad pateikdama neprieštaringų įrodymų visumą ji įrodė
Arkema France
savarankiškumą rinkoje.
Pirma, ieškovė primena, kad, kaip ji jau buvo nurodžiusi nagrinėjant pirmojo pagrindo pirmą dalį (žr. šio sprendimo 37 punktą),
Sprendime
Organiniai peroksidai
Komisija pripažino
Arkema France
savarankiškumą rinkoje. Be to, ji teigia, kad 2006 m. gegužės 3 d. Sprendime
Vandenilio peroksidas ir perboratas
(byla COMP/F/C.38.620) (OL L 353, p. 54, toliau – Sprendimas
Vandenilio peroksidas
) Komisija niekuomet nebandė pateikti jokių konkrečių lemiamos įtakos prezumpcijos įrodymų, nes manė, jog nebuvo jokių įrodymų,
galinčių pagrįsti šią prezumpciją. Galiausiai, atsižvelgiant į tai, kad natrio chloratas priklauso tai pačiai produktų šeimai
kaip sprendimuose
Organiniai peroksidai
bei
Vandenilio peroksidas
nurodyti produktai ir kad
Elf Aquitaine
grupėje jis buvo valdomas lygiai taip pat, kaip dviejuose minėtuose sprendimuose nagrinėjami produktai, Komisija šioje byloje
neturi teisės teigti, kad ieškovė kišosi į
Arkema France
verslo strategiją.
Antra, ieškovė teigia, kad
Arkema France
priklauso grupei, kuriai būdingas decentralizuotas dukterinių bendrovių valdymas, todėl ieškovė grupę valdė tik kaip gamybinės
ūkinės veiklos nevykdanti holdingo bendrovė, visiškai nesikišdama į savo dukterinių bendrovių veiklos valdymą. Dėl to Komisija
negalėjo jai priskirti atsakomybės už nagrinėjamą pažeidimą, kaip dėl tos pačios priežasties ji negalėjo priskirti atsakomybės
už šiuos veiksmus vienai iš patronuojančių bendrovių, kurioms skirta sankcija pagal 2004 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimą
dėl procedūros pagal (EB) 81 straipsnio 1 dalį (Byla COMP/C.38.238/B.2, Žaliavinis tabakas – Ispanija) (OL L 102, 2007, p. 14,
toliau – Sprendimas
Žaliavinis tabakas Ispanija
).
Trečia, ieškovė teigia, kad
Arkema France
visuomet savarankiškai nustatydavo savo verslo strategiją.
Kitaip nei Komisija teigė pranešimo apie kaltinimus 324 punkte ir kaip ši institucija pripažino pokalbyje su bylą nagrinėjančiu
pareigūnu, ieškovė niekuomet nepriėmė ir nepatvirtino būtent su natrio chloratu susijusios
Arkema France
veiklos veiksmų plano arba biudžeto. Atvirkščiai, nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu
Arkema France
buvo prieinami visi organizaciniai, teisiniai ir finansiniai ištekliai, kurių reikia norint sukurti su natrio chloratu susijusio
verslo strategiją arba valdyti savo veiklą.
Be to, ieškovė pateikia kelis argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad
Arkema France
rinkoje veikė savarankiškai. Pirmiausia,
Arkema France
turėjo neribotą teisę sudaryti sutartis be išankstinio savo patronuojančios bendrovės sutikimo ir tai suteikė jai galimybę
visiškai savarankiškai valdyti savo verslo politiką. Be to,
Arkema France
visuomet laisvai nustatydavo produktų ir paslaugų, kurias ji parduodavo natrio chlorato rinkoje, asortimentą, nes ieškovė
niekuomet nedavė jokių instrukcijų arba gairių savo dukterinei bendrovei dėl jos produkcijos gamybos, taikomų kainų ir realizavimo
rinkų. Taip pat
Arkema France
naudojosi neribota laisve be jokio jos patronuojančios bendrovės įsikišimo nustatyti savo pardavimo tikslus ir bendrus antkainius,
nes jokie ieškovės darbuotojai negalėjo kištis į tokio pobūdžio sprendimus. Be to, ieškovė niekuomet nedalyvavo rinkose, įskaitant
žaliavų ir vartotojų rinkas, kurioje veikė jos dukterinė bendrovė. Galiausiai
Arkema France
natrio chlorato rinkoje dalyvavo savo vardu ir sąskaita, o ne kaip ieškovės atstovė arba prekybos agentė.
Ketvirta, ieškovės teigimu,
Arkema France
buvo visai finansiškai savarankiška. Prie tokios išvados galima prieiti įvertinus šio sprendimo 81–85 punktuose išdėstytus
argumentus ir labai nedidelį jos veiklos, susijusios su natrio chloratu, mastą grupėje ginčijamų faktinių aplinkybių metu.
Ieškovė papildomai nurodo, kad jos vykdyta
Arkema France
finansinė kontrolė buvo labai bendro pobūdžio ir todėl negalėjo apimti su natrio chloratu susijusios veiklos.
Penkta, ieškovė teigia, kad
Arkema France
jos neinformavo apie savo veiklą rinkoje ir vien tai, kad ši bendrovė jai pateikė savo finansinę atskaitomybę, tikrai neperžengė
holdingo bendrovės pareigų pagal apskaitos taisykles ir taikytinus finansų teisės aktus. Todėl šis finansinės atskaitomybės
pateikimas buvo labai bendro pobūdžio ir nebuvo susijęs su
Arkema France
verslo politika.
Šešta, ieškovė pastebi, kad, atsižvelgiant į visus šio sprendimo 81–87 punktuose išdėstytus argumentus, Komisija turėjo pripažinti,
jog
Arkema France
veikla nepriklausė nuo jos patronuojančios bendrovės nurodymų. Be to, iš teismų ir Komisijos sprendimuose įtvirtintos praktikos
matyti, kad siekiant paneigti lemiamos įtakos prezumpciją ieškovės pateiktų įrodymų visuma yra reikšminga patvirtinant jos
dukterinės bendrovės savarankiškumą. Atmesdama ieškovės jai pateiktus įrodymus, Komisija
de facto
užkirto kelią pasinaudoti tokiu įrodinėjimo būdu lemiamos įtakos prezumpcijai paneigti.
Visų antra, ieškovė nurodo, kad Komisija ginčijamo sprendimo 370 konstatuojamojoje dalyje neteisėtai nusprendė, kad ieškovės
nedalyvavimas savo dukterinės bendrovės padarytame pažeidime ir nežinojimas apie šį pažeidimą, neturi įrodomosios galios kaip
pagrindas atmesti ieškovės atsakomybę, nors ginčijamame sprendime Komisija aiškiai pripažino, jog ieškovė niekuomet nebuvo
tiesiogiai arba netiesiogiai įsitraukusi į nagrinėjamą pažeidimą. Tačiau, Komisija ir Sąjungos teismai yra pripažinę, kad
dalyvavimas arba žinojimas apie pažeidimą yra reikšmingi įrodymai priskiriant atsakomybę už tokį pažeidimą patronuojančiai
bendrovei.
Visų trečia, ieškovė pažymi, kad Komisija ginčijamo sprendimo 403 konstatuojamojoje dalyje neteisėtai nusprendė, jog jos nedalyvavimas
EEE natrio chlorato rinkoje ir šio produkto žaliavų bei vartotojų rinkose nėra jos nepriklausomumo įrodymas. Tokia pozicija
nesuderinama su 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
(T‑30/05, Rink. p. II‑0000) įtvirtina teismų praktika.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės teigia pateikusi įrodymų visumą, patvirtinančią
Arkema France
savarankiškumą natrio chlorato rinkoje ir ieškovės nesikišimą į savo dukterinės bendrovės verslo politiką.
Reikia priminti, pirma, kad, kaip matyti pirmiausia iš šio sprendimo 52–55 punktuose nurodytos teismų praktikos, kai Komisija
remiasi lemiamos įtakos prezumpcija, siekdama priskirti atsakomybę už pažeidimą patronuojančiai bendrovei, ši bendrovė turi
ją paneigti, pateikdama pakankamai įrodymų, kurie galėtų patvirtinti, jog jos dukterinė bendrovė rinkoje veikia savarankiškai.
Antra, siekiant pripažinti dukterinės bendrovės savarankiškumą rinkoje ir taip paneigti minėtą prezumpciją, jos patronuojanti
bendrovė turi pateikti visus su organizaciniais, ekonominiais ir teisiniais ryšiais tarp jos dukterinės bendrovės ir jos pačios
susijusius įrodymus, kurie patvirtintų, kad jos nesudaro vieno ekonominio subjekto.
Taigi šioje byloje reikia išnagrinėti, ar Komisija teisėtai nusprendė, kad ieškovės pateikta įrodymų visuma nesuteikė galimybės
patvirtinti
Arkema France
savarankiškumo natrio chlorato rinkoje ir paneigti lemiamos įtakos prezumpcijos.
Pirma, ieškovės argumentą, kad Komisijos pozicija sprendimuose
Organiniai peroksidai
ir
Vandenilio peroksidas
patvirtina, jog
Arkema France
rinkoje veikė savarankiškai, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Pirmiausia reikia pažymėti, kad ieškovė neteisingai aiškina šiuos
sprendimus, nes Komisija niekuomet nepripažino, jog
Arkema France
veikė savarankiškai būtent natrio chlorato rinkoje arba apskritai kitų prekių, kurias ji parduodavo, rinkose. Iš tiesų, kaip
matyti visų pirma iš Sprendimo
Organiniai peroksidai
1 straipsnio, Komisija tik skyrė
Arkema France
(buvusiai
Atofina
) sankciją, tačiau neatsakė į klausimą, ar atsakomybę už šį pažeidimą reikėtų priskirti ieškovei. Be to, reikia pripažinti,
kad Sprendime
Vandenilio peroksidas
, visų pirma minėto sprendimo 427 konstatuojamojoje dalyje, Komisija iš esmės pripažino, kad atsakomybė už šiame sprendime
nagrinėtą pažeidimą turėtų būti priskirta ieškovei. Taigi nė vienas iš minėtų sprendimų neleidžia prieiti prie išvados, kad
Komisija panašiomis kaip šios bylos aplinkybėmis yra nusprendusi, jog
Arkema France
rinkoje veikė savarankiškai.
Be to, atsižvelgiant į tai, kad, kaip buvo pripažinta šio sprendimo 60 punkte, Komisija turi galimybę, bet neprivalo priskirti
atsakomybę už pažeidimą patronuojančiai bendrovei, ir kad šioje byloje ji priskyrė ieškovei atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą
vadovaudamasi teisingu EB 81 straipsnio aiškinimu, galima išvada, kad Komisija ankstesnėse byloje nusprendė, jog nereikia
taikyti tokio priskyrimo, arba grindė lemiamos įtakos prezumpciją papildomais įrodymais, šioje byloje bet kuriuo atveju neleidžia
prieiti prie išvados, kad ši institucija padarė teisės klaidą priskirdama atsakomybę už pažeidimą ieškovei.
Antra, ieškovės argumentus, kad
Arkema France
savarankiškumą patvirtina decentralizuotas
Elf Aquitaine
grupės valdymas ir tai, jog ieškovė buvo tik „gamybinės ūkinės veiklos nevykdanti holdingo bendrovė“, nesikišusi į savo dukterinių
bendrovių veiklos valdymą, ir todėl Komisija negalėjo jai priskirti atsakomybės už pažeidimą, kaip ji nesiėmė analogiškų veiksmų
patronuojančios bendrovės atžvilgiu Sprendime
Žaliavinis tabakas Ispanija
, taip pat reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Reikia pažymėti, kad, pirma, teiginio, jog ieškovė yra „gamybinės ūkinės veiklos nevykdanti holdingo bendrovė“, nepatvirtina
jokie konkretūs įrodymai, kuriais remiantis būtų galima nustatyti, jog ji nedarė jokios lemiamos įtakos savo dukterinei bendrovei.
Antra, kaip matyti iš šio sprendimo 60 punkte nurodytos teismų praktikos, tai, kad Komisija Sprendime
Žaliavinis tabakas Ispanija
nepriskyrė atsakomybės už pažeidimą patronuojančiai bendrovei bet kuriuo atveju nepaneigia išvados, kad tokio priskyrimo
sąlygos ginčijamame sprendime buvo įvykdytos.
Be to ir bet kuriuo atveju, bendrovių grupėje holdingo bendrovės paskirtis yra sutelkti įvairių bendrovių akcijas ir užtikrinti
vieningą šių bendrovių valdymą. Todėl negalima atmesti galimybės, kad ieškovė darė lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės
veiksmams, be kita ko, koordinuodama finansines investicijas
Elf Aquitaine
grupėje. Be to, įvairių ieškovės veiklos sričių vidinis paskirstymas tarp įvairių skyrių ir departamentų, turintis decentralizuoto
valdymo požymių, yra normalus reiškinys tokiose bendrovių grupėse, kokiai priklauso ieškovė. Todėl šiuo argumentu niekaip
negalima paneigti prezumpcijos, pagal kurią ieškovė ir
Arkema France
sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį.
Trečia, ieškovės argumentus, kad, pirma,
Arkema France
visuomet savarankiškai nustatydavo savo verslo strategiją natrio chlorato rinkoje, nes ieškovė niekuomet nepriėmė ir nepatvirtino
būtent su šiuo produktu susijusios
Arkema France
veiklos veiksmų plano ar biudžeto ir
Arkema France
iš esmės turėjo galimybę veikti rinkoje visai savarankiškai, bei, antra,
Arkema France
buvo visai finansiškai savarankiška, nes ieškovės vykdoma savo dukterinės bendrovės kontrolė buvo labai bendro pobūdžio,
taip pat reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Negana to, kad ieškovės argumentai nėra pagrįsti jokiais konkrečiais įrodymais, reikia pažymėti, jog tai, kad ji niekuomet
nepatvirtino
Arkema France
veiklos plano ar biudžeto, neleidžia pripažinti, jog ji negalėjo jų keisti, atmesti arba kontroliuoti jų įgyvendinimą.
Be to, neatmestina galimybė, kad ieškovė darė lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams, be kita ko, koordinuodama
finansines investicijas
Elf Aquitaine
grupėje.
Galiausiai jei, kaip ieškovė teigė atsakyme į pranešimą apie kaltinimus (žr. šio atsakymo 71 psl.) ir kaip matyti iš ginčijamo
sprendimo 392 konstatuojamosios dalies, ji kontroliavo svarbiausius savo dukterinės bendrovės įsipareigojimus, ši aplinkybė
tik sustiprina Komisija išvadą, kad minėta dukterinė bendrovė nebuvo nepriklausoma nuo ieškovės.
Ketvirta, ieškovės argumentą, kad
Arkema France
jos neinformuodavo apie savo veiklą rinkoje ir pateikdavo jai tik labai bendro pobūdžio finansinę atskaitomybę, vadovaudamasi
Prancūzijos teise ir savo įstatais, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Šiuo klausimu reikia pažymėti ne tik tai, kad šis argumentas
nėra pagrįstas jokiais konkrečiais įrodymais, bet ir tai, jog jam prieštarauja šio sprendimo 103 punkte nurodytas ieškovės
pripažinimas, kad ji kontroliavo svarbiausius savo dukterinės bendrovės įsipareigojimus.
Penkta, dėl ieškovės teiginių, kad ji niekuomet nedalyvavo darant pažeidimą, apie jį nežinojo ir nedalyvavo nei natrio chlorato
žaliavų ir vartotojų rinkose, nei paties minėto produkto rinkoje, kuri jai buvo nereikšminga, reikia pripažinti, jog remiantis
šia informacija negalima patvirtinti
Arkema France
savarankiškumo. Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip matyti iš teismų praktikos, Komisija gali adresuoti sprendimą, kuriuo
skiriamos baudos, bendrovių grupės patronuojančiai bendrovei, ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė kurstė dukterinę bendrovę
padaryti pažeidimą, ir juo labiau ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, bet todėl, kad jos sudaro
vieną įmonę (55 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
290 punktas). Be to, negalima daryti jokių išvadų iš aplinkybės, kad ieškovė ir
Arkema France
veikė skirtingose rinkose arba kad natrio chlorato rinka ieškovei buvo nereikšminga. Iš tiesų reikia pripažinti, kad tokioje
grupėje, kokiai vadovavo ieškovė, užduočių pasiskirstymas yra įprastas reiškinys, neleidžiantis paneigti prezumpcijos, pagal
kurią ieškovė ir
Arkema France
sudarė vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį. Todėl minėtus argumentus reikia atmesti kaip nereikšmingus.
Šešta, ieškovės argumentą, kad Komisija iš jos
de facto
atėmė teisę paneigti lemiamos įtakos prezumpciją nuspręsdama, jog ieškovės pateikti įrodymai neleidžia patvirtinti
Arkema France
savarankiškumo, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Iš tiesų ginčijamame sprendime Komisija ne tik neginčijo ieškovės teisės pateikti
įrodymus, galinčius paneigti lemiamos įtakos prezumpciją, bet tik išnagrinėjusi ieškovės jai pateiktų įrodymų visumą teisingai
nusprendė, kaip tai matyti iš šio sprendimo 95–105 punktuose išdėstytų išvadų, kad vadovaujantis minėta įrodymų visuma negalima
paneigti lemiamos įtakos prezumpcijos.
Atsižvelgiant į visus anksčiau išdėstytus argumentus, reikia pripažinti, kad Komisija teisingai nusprendė, jog ieškovė nepateikė
įrodymų, galinčių paneigti lemiamos įtakos prezumpciją.
Todėl pirmojo pagrindo ketvirtą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies nereikšmingą.
Dėl penktos dalies, susijusios su lemiamos įtakos prezumpcijos pavertimu nepaneigiama
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad atmesdama jos Komisijai pateiktą įrodymų visumą ši institucija lemiamos įtakos prezumpciją, kuri turėjo
būti paneigiama prezumpcija, pavertė nepaneigiama prezumpcija.
Visų pirma ieškovė nurodo, kad paneigiamos prezumpcijos pavertimas nepaneigiama pažeidžia nekaltumo prezumpciją. Pirmiausia
toks pavertimas prilygsta
probatio diabolica
, t. y. įrodymams, kurių negalima nuginčyti, ir todėl, vadovaujantis teismų praktika, jie yra nepriimtini. Be to, posėdyje
ieškovė nurodė, kad ši prezumpcija prieštarauja nekaltumo prezumpcijai, įtvirtintai 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytoje
Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje (toliau – EŽTK) ir išaiškintai Europos žmogaus teisių teismo 1988 m.
spalio 7 d. Sprendime
Salabiaku prieš Prancūziją
(serija A Nr. 141‑A, § 28), bei 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtoje Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (OL C 364,
p. 1), kurios nuostatų teisinė galia pagal ESS 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą prilygsta sutarčių teisinei galiai. Galiausiai,
atsakydama į posėdyje Bendrojo Teismo pateiktus klausimus, ieškovė pažymėjo, kad, jos manymu, 45 punkte nurodytas Sprendimas
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
buvo nesuderinamas su minėtomis nuostatomis.
Visų antra, ieškovė teigia, kad Komisija ginčijamame sprendime taikytą lemiamos įtakos prezumpciją pavertė nepaneigiama.
Pirma, iš ginčijamo sprendimo 396 ir 412 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija pripažino, jog lemiamos įtakos prezumpcijos
beveik neįmanoma paneigti, be kita ko, nurodydama, kad „ši prezumpcija beveik visada pasitvirtina“.
Antra, Komisija atsisakė atsižvelgti į ieškovės lemiamos įtakos prezumpcijai paneigti pateiktus įrodymus, tačiau Komisija
remiasi šiais įrodymais tais atvejais, kai tai padeda jai patvirtinti minėtą prezumpciją.
Trečia, iš ginčijamo sprendimo 401 konstatuojamosios dalies pabaigos matyti, kad Komisija neteisėtai nusprendė, jog patronuojanti
bendrovė turi būti pripažįstama atsakinga už pažeidimą, nepaisant to, ar ji kišosi į savo dukterinės bendrovės veiklą, ar
leido jai veikti laisvai ir ar žinojo apie minėtos dukterinės bendrovės padarytus pažeidimus.
Ketvirta, Komisija nesiėmė reikiamų priemonių dėl 2004 m. spalio 18 d.
Arkema France
pastabų, pateiktų atsakant į 2004 m. rugsėjo 10 d. Komisijos jai skirtą prašymą pateikti informaciją, klaidingo aiškinimo,
kurį Komisija pripažino pokalbyje su bylą nagrinėjančiu pareigūnu ir kuriame ši institucija supainiojo
Elf Atochem
ir ieškovę.
Penkta, ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi ne ieškovės lemiamos įtakos
Arkema France
ekonominiam valdymui realų įgyvendinimą patvirtinančiais konkrečiais įrodymais, bet tik kitas prezumpcijas ir prielaidas,
kurių Komisija niekuomet nepatikrino, sudarančiais nepagrįstais teiginiais.
Šešta, atsižvelgiant į tai, kad buvo atmesta visa ieškovės pateiktų įrodymų visuma, galima daryti išvadą, jog Komisija reikalauja
pateikti paneigiančius dokumentinius įrodymus, patvirtinančius, kad patronuojanti bendrovė nesikišo į savo dukterinės bendrovės
verslo politiką.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės nurodo, kad atmesdama jos pateiktus įrodymus Komisija lemiamos įtakos prezumpciją, kuri turėjo būti paneigiama
prezumpcija, pavertė nepaneigiama. Tačiau tai būtų neteisėta pagal EŽTK, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartiją ir Europos
Sąjungos teismų bei Europos žmogaus teisių teismo praktiką.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, vadovaujantis šio sprendimo 52 punkte minėta teismų praktika, ieškovė neprivalo pateikti
įrodymų, kad ji nesikišo į savo dukterinės bendrovės valdymą, bet tik pateikti pakankamai įrodymų, galinčių patvirtinti, kad
jos dukterinė bendrovė atitinkamoje rinkoje veikia savarankiškai.
Tačiau tai, kad šioje byloje ieškovė nepateikė įrodymų, galinčių paneigti lemiamos įtakos prezumpciją, kaip matyti iš pirmojo
pagrindo ketvirtos dalies nagrinėjimo (žr. šio sprendimo 95–106 punktus), nereiškia, jog šios prezumpcijos negalima paneigti
jokiomis aplinkybėmis.
Dėl šios priežasties, pirma, reikia atmesti kaip nereikšmingą šio sprendimo 110 punkte nurodytą ieškovės argumentą, kad, iš
esmės lemiamos įtakos prezumpcija, kurią Komisija nustatė ginčijamame sprendime ir kurios teisėtumą pripažino Teisingumo Teismas
šio sprendimo 45 punkte minėtame Sprendime
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, prieštarauja nekaltumo prezumpcijos principui taip, kaip šis principas, pirma, yra pripažintas Europos Sąjungos pagrindinių
teisių chartijoje bei EŽTK ir, antra, yra išaiškintas Europos žmogaus teisių teismo ir Sąjungos teismų. Antra, kaip nepagrįstus
reikia atmesti šio sprendimo 111–117 punktuose išdėstytus argumentus, kad, iš esmės Komisija neteisėtai nusprendė, jog ieškovės
jai pateikti įrodymai nepatvirtina, kad ieškovė nedarė lemiamos įtakos
Arkema France
, nes, kaip buvo pripažinta nagrinėjant pirmojo pagrindo ketvirtą dalį (žr. šio sprendimo 95–106 punktus), ginčijamame sprendime
Komisija priskyrė atsakomybę už pažeidimą ieškovei, nes nė vienas iš ieškovės pateiktų įrodymų neleido šioje byloje prieiti
prie išvados, kad
Arkema France
rinkoje veikė savarankiškai.
Todėl pirmojo pagrindo penktą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies nereikšmingą bei kartu atmesti visą
pirmąjį pagrindą.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su šešių pagrindinių principų pažeidimu dėl atsakomybės už neteisėtus veiksmus priskyrimo
ieškovei
Iš esmės ieškovė teigia, kad Komisija, priskirdama jai atsakomybę už
Arkema France
neteisėtą veiklą, pažeidė šešis pagrindinius principus. Todėl šį pagrindą reikia padalyti į šešias dalis.
Dėl pirmos dalies, susijusios su ieškovės teisės į gynybą pažeidimu
–       Šalių argumentai
Iš esmės ieškovė teigia, kad jos teisė į gynybą buvo pažeista prieš ir po to, kai jai buvo pranešta apie pranešimą apie kaltinimus.
Pirma, ieškovė teigia, kad ginčijamo sprendimo 406 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintą Komisijos vertinimą, pagal kurį ši
institucija neturėjo būti ypač rūpestinga ieškovės atveju prieš pateikdama pranešimą apie kaltinimus, paneigia teismo praktika,
įtvirtinta 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendime
Thyssen Stahl prieš Komisiją
(C‑194/99 P, Rink. p. I‑10921) ir 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
(C‑105/04 P, Rink. p. I‑8725). Iš tikrųjų ji teigia, jog Komisija turėjo pasinaudoti savo įgaliojimais tyrimo srityje prieš
pateikdama pranešimą apie kaltinimus, kad iš ieškovės gautų lemiamos įtakos prezumpciją patvirtinančius įrodymus, o ne tik
vadovautis
Arkema France
pateiktais įrodymais. Posėdyje ieškovė patikslino, kad tokia pareiga kyla ir iš 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
AC‑Treuhand prieš Komisiją
(T‑99/04, Rink. p. II‑1501) bei Komisijos geros praktikos kodekso dėl SESV 101 ir 102 straipsnių (toliau – Geros praktikos
kodeksas), kuris posėdžio dieną buvo pasiekiamas Komisijos interneto svetainėje.
Kadangi dėl ieškovės nebuvo imtasi tyrimo priemonių, ji neteko teisės prieš priimant pranešimą apie kaltinimus paaiškinti,
kaip veikia
Elf Aquitaine
grupė, apibūdinti savo santykius su
Arkema France
ir atskleisti išimtinai pasyvų savo vaidmenį su natrio chloratu susijusios savo veiklos valdyme. Ieškovė taip pat negalėjo
patikrinti
Arkema France
pateiktos informacijos ir informacijos, kurią ši bendrovė paprašė laikyti konfidencialia, pavyzdžiui, ieškovės apyvartos,
kurią
Arkema France
pateikė Komisijai atsakydama į prašymą pateikti informaciją, teisingumo.
Be to, kadangi tyrimas buvo susijęs su laikotarpiu po
Arkema France
išėjimo iš
Elf Aquitaine
grupės 2006 m. gegužės 18 d., Komisija negalėjo gauti išsamių atsakymų į šiai bendrovei pateiktus klausimus. Todėl ieškovė
prarado galimybę, pirma, pakeisti jai pateiktus kaltinimus, nuo tyrimo etapo įrodydama, kad jai negalima priskirti atsakomybės
už
Arkema France
padarytą pažeidimą ir, antra, išvengti dviejų atskirų baudų skyrimo. Posėdyje ieškovė taip pat nurodė, kad ji nebeturėjo įrodymų,
kurie būtų suteikę jai galimybę veiksmingai gintis pranešimo apie kaltinimus pateikimo dieną, nes šį pranešimą ji gavo tuomet,
kai
Arkema France
jau nebepriklausė
Elf Aquitaine
grupei ir praėjus ketveriems metams nuo tyrimo pradžios.
Galiausiai ieškovės galimybė gintis buvo suvaržyta dėl nenuoseklios ir prieštaringos Komisijos pozicijos Sprendime
AMCA
, 2006 m. gegužės 31 d. Sprendime C(2006) galutinis dėl procedūros pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
(byla COMP/F/38.645 – Metakrilatai) (OL L 322, 2006, p. 20, toliau – Sprendimas
Metakrilatai
), Sprendime
Vandenilio peroksidas
ir ginčijamame sprendime.
Be to, posėdyje ieškovė pažymėjo, kad, pirma, Teisingumo Teismas yra pripažinęs baudų konkurencijos srityje baudžiamąjį pobūdį
savo 1999 m. liepos 8 d. Sprendime
Hüls prieš Komisiją
(C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287), 2008 m. gegužės 22 d. Sprendime
Evonik Degusia prieš Komisiją ir Tarybą
(C‑266/06 P, Rink. p. II‑0000) bei 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendime
Spector Photo Group ir Van Raemdonck
(C‑45/08, Rink. p. II‑0000) ir, antra, 2009 m. gruodžio 1 d. įsigaliojusi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija tuoj
pat buvo taikytina Bendrajame Teisme nagrinėjamoms byloms. Šiuo klausimu ieškovė pažymi, kad jos pagrindinės teisės buvo pažeistos
Komisijai neteisėtai nusprendus, jog „pagrindinėmis teisėmis gali naudotis įmonė, bet ne kiekvienas juridinis asmuo vertinant
atskirai“.
Antra, ieškovė teigia, kad iš ginčijamo sprendimo 402–406 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija, pažeisdama teismų praktikoje
įtvirtintus reikalavimus, nepakankamai kruopščiai išnagrinėjo siekiant paneigti lemiamos įtakos prezumpciją jai pateiktų įrodymų
visumą, nes tik atmetė minėtus įrodymus pateikdama nepagrįstus teiginius, prielaidas ir visiškai teorines prezumpcijas, neatitinkančius
Elf Aquitaine
grupės realaus veikimo nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė nurodo, kad Komisija pažeidė jos teisę į gynybą, pirma, nesiimdama jokių tyrimo priemonių prieš ieškovę iki jai nebuvo
pateiktas pranešimas apie kaltinimus ir, antra, po pranešimo apie kaltinimus pateikimo kruopščiai neišnagrinėdama įrodymų
visumos, kurią ieškovė pateikė siekdama paneigti lemiamos įtakos prezumpciją.
Vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, užtikrinant teisę į gynybą būtina, kad atitinkamai įmonei per administracinę
procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių tikrumo bei tinkamumo
ir dėl Komisijos pateiktų dokumentų, pagrindžiant įtarimus dėl Sutarties pažeidimo padarymo (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 10 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo
BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
, C‑310/93 P, Rink. p. I‑865, 21 punktas).
Kaip ir 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamente Nr. 17 Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis (EB 81) ir (EB 82) straipsnius
(OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), kuris buvo panaikintas ir pakeistas Reglamentu
Nr. 1/2003, šio reglamento 27 straipsnio 1 dalyje numatytas pranešimo apie kaltinimus, kuriame turi būti aiškiai nurodyti
visi pagrindiniai elementai, kuriais Komisija remiasi šiame procedūros etape, išsiuntimas šalims (šio sprendimo 45 punkte
minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
67 punktas), kad suinteresuotieji asmenys galėtų tinkamai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos
kaltina, ir tinkamai apsiginti prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą. Toks pranešimas apie kaltinimus yra esminė procesinė
garantija taikant pagrindinį Bendrijos teisės principą, kuris reikalauja teisės į gynybą paisymo visos procedūros metu (2009 m.
rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 35 punktas).
Pagal šį principą pirmiausia reikalaujama, kad pranešime apie kaltinimus, kurį Komisija adresuoja įmonei, kai ketina skirti
sankciją už konkurencijos taisyklių pažeidimą, būtų nurodomi visi veiksniai, kuriais remdamasi ji kaltina įmonę, pavyzdžiui,
inkriminuojamos faktinės aplinkybės, jų kvalifikacija ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, kad ši įmonė galėtų veiksmingai
pateikti savo argumentus per dėl jos pradėtą administracinę procedūrą (žr. 135 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
36 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Be kita ko, pranešime apie kaltinimus turi būti aiškiai nurodytas juridinis asmuo, kuriam gali būti skirtos baudos, jis turi
būti adresuotas šiam asmeniui ir jame turi būti nurodyta, dėl kokio šio asmens statuso jam yra inkriminuojamos tariamos faktinės
aplinkybės (šiuo klausimu žr. 135 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler prieš Komisiją
37 ir 38 punktus).
Iš tikrųjų būtent pranešimu apie kaltinimus atitinkama įmonė yra informuojama apie visus esminius įrodymus, kuriais šioje
procedūros stadijoje remiasi Komisija. Todėl, tik gavusi minėtą pranešimą, atitinkama įmonė gali visiškai pasinaudoti savo
teise į gynybą (žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 59 punktą ir nurodytą teismų praktiką bei 126 punkte minėto Sprendim
o AC‑Treuhand prieš Komisiją
48 punktą).
Dėl pirmojo ieškovės kaltinimo, kad Komisija pažeidė jos teisę į gynybą nesiimdama jokių tyrimo priemonių prieš ieškovę iki
jai nebuvo pateiktas pranešimas apie kaltinimus, reikia pažymėti, kad nors šalys nepateikė Bendrajam Teismui minėto pranešimo
apie kaltinimus, iš 2007 m. rugsėjo 27 d. ieškovės pastabų atsakant į šį pranešimą neabejotinai matyti, kad Komisija informavo
ieškovę, jog ketina jai priskirti atsakomybę už neteisėtus
Arkema France
veiksmus, vadovaudamasi lemiamos įtakos prezumpcija. Taigi ieškovei buvo žinomi minėtame pranešime jai pateikti kaltinimai
ir ji galėjo atsakyti bei iš tiesų raštu atsakė į pranešimą apie kaltinimus. Be to, ieškovė neginčija, kad jai buvo suteikta
galimybė pateikti ir ji iš tiesų pateikė savo pastabas dėl pranešimo apie kaltinimus pokalbyje su bylą nagrinėjančiu pareigūnu.
Tai, kad Komisija nesiėmė jokių tyrimo veiksmų dėl ieškovės prieš pateikdama jai pranešimą apie kaltinimus arba, kad, kaip
pastebėjo ieškovė, ankstesniuose sprendimuose Komisija jai priskyrė ar nepriskyrė atsakomybės už kitus jos dukterinės bendrovės
padarytus pažeidimus, neturi reikšmės išvadai, kad Komisija galėjo ieškovę pirmą kartą informuoti apie jai inkriminuojamus
kaltinimus minėtame pranešime apie kaltinimus. Iš tiesų administracinės procedūros metu ieškovei buvo suteikta galimybė tinkamai
pareikšti savo nuomonę dėl pranešime apie kaltinimus Komisijos nurodomų faktinių aplinkybių tikrumo ir reikšmės pastabose
atsakant į minėtą pranešimą bei pokalbyje su bylą nagrinėjančiu pareigūnu.
Todėl Komisija nepažeidė ieškovės teisės į gynybą nesiimdama jokių tyrimo veiksmų dėl jos prieš pateikdama pranešimą apie
kaltinimus.
Kiti ieškovės pateikti argumentai nepaneigia šios išvados.
Pirma, ieškovės posėdyje pateiktą argumentą, kad Komisija pažeidė teismų praktikoje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių
chartijoje pripažintas pagrindines teises, neteisėtai nuspręsdama, jog pagrindinėmis teisėmis gali naudotis įmonė, bet ne
kiekvienas juridinis asmuo vertinant atskirai, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Negana to, kad iš ginčijamo sprendimo ir Komisijos
rašytinių pastabų negalima daryti išvados, jog ši institucija laikėsi tokios nuomonės, būtina pažymėti, kad, kaip matyti iš
ginčijamo sprendimo 66 konstatuojamosios dalies ir šio sprendimo rezoliucinės dalies 4 straipsnio, pranešimą apie kaltinimus
ir ginčijamą sprendimą Komisija ieškovei ir
Arkema France
pateikė atskirai, todėl ši institucija nepažeidė abiejų minėtų bendrovių teisės į gynybą vykstant administracinei procedūrai
ir jai pasibaigus.
Antra, kaip nepagrįstą reikia atmesti ir argumentą, kad, vadovaujantis šio sprendimo 126 punkte nurodyta teismų praktika,
šioje byloje Komisija neteisėtai nusprendė, jog ji neturėjo būti išimtinai rūpestinga ieškovės atžvilgiu.
Pirmiausia, šio sprendimo 126 punkte minėto Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
31 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog Komisiją reikia pripažinti pažeidusią įmonės teisę į gynybą, jei gali būti, kad
Komisijos padarytas pažeidimas galėjo lemti kitokią administracinės procedūros baigtį. Tame pačiame punkte Teisingumo Teismas
taip pat pažymėjo, kad įmonė įrodo buvus tokį pažeidimą, jei pateikia pakankamai įrodymų ne dėl to, kad Komisijos sprendimo
turinys būtų kitoks, bet kad nesant pažeidimo ši įmonė būtų galėjusi geriau užtikrinti savo gynybą, pavyzdžiui, jei būtų galėjusi
savo gynybai panaudoti dokumentus, su kuriais jai buvo neleista susipažinti administracinės procedūros metu. Tačiau šioje
byloje reikia pripažinti, kad ieškovė neįrodė, jog dėl to, kad Komisija jai netaikė jokios tyrimo priemonės iki jai nebuvo
pateiktas pranešimas apie kaltinimus, ši institucija galėjo nuspręsti dėl kitokio rezultato ginčijamame sprendime. Iš tiesų,
atvirkščiai nei teigia ieškovė, vadovaudamasi pranešimu apie kaltinimus, ji galėjo pateikti savo pastabas dėl
Elf Aquitaine
grupės veikimo, savo santykių su
Arkema France
ir tariamai išimtinai pasyvaus savo vaidmens su natrio chloratu susijusios savo veiklos valdyme.
Be to, šio sprendimo 126 punkte minėto Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
48–50 ir 56 punktuose Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad svarbu išvengti nepataisomo teisės į gynybą pažeidimo
dėl nepagrįstai ilgos tyrimo etapo trukmės ir užtikrinti, kad ši ilga trukmė nesudarytų kliūčių surinkti įrodymus, paneigiančius
atsakomybę užtraukiantį suinteresuotųjų įmonių elgesį. Tačiau šioje byloje reikia pastebėti, kad ieškovė nepateikė nė vieno
konkretaus įrodymo, patvirtinančio, jog procedūros tyrimo etapas, po kurio buvo priimtas ginčijamas sprendimas, buvo nepagrįstai
ilgas ir dėl to sukliudė ieškovei surinkti įrodymus, galinčius paneigti lemiamos įtakos prezumpciją.
Galiausiai, šio sprendimo 126 punkte minėto Sprendimo
AC‑Treuhand prieš Komisiją
56 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija atitinkamą įmonę privalėjo informuoti apie vykdomo tyrimo objektą ir paskirtį,
kai šiai įmonei buvo pritaikyta pirmoji priemonė, įskaitant prašymus pateikti informaciją pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį.
Šio sprendimo 58 punkte Bendrasis Teismas taip pat priminė, kad iš teismų praktikos matyti, jog dėl tokio pažeidimo galutinis
Komisijos sprendimas gali būti panaikintas tik jei dėl šio Komisijos padaryto pažeidimo galėjo būti konkrečiai paveikta atitinkamos
įmonės teisė į gynybą administracinėje procedūroje. Tačiau šioje byloje ne tik negalima teigti, kad iš minėto sprendimo matyti,
jog, kaip tvirtina ieškovė, Komisija turėjo imtis tyrimo priemonių dėl įmonės iki pateikdama pranešimą apie kaltinimus, jei
manė ir taip turinti tokio pranešimo siuntimą pateisinančios informacijos, bet reikia pripažinti, kad ieškovė nepateikė jokių
konkrečių įrodymų, galinčių patvirtinti, jog iš jos dėl to buvo atimta galimybė pateikti įrodymus, patvirtinančius, kad ji
nedarė lemiamos įtakos
Arkema France
.
Trečia, dėl argumento, kad Komisija nesiimdama jokių tyrimo priemonių pažeidė Geros praktikos kodeksą, reikia pripažinti,
kad, viena vertus, minėtas kodeksas, kuris, vadovaujantis jo 5 punktu, taikomas tik jo paskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
metu nagrinėjamoms ir būsimoms byloms, buvo priimtas po ginčijamo sprendimo paskelbimo, ir todėl nėra taikytinas šios bylos
aplinkybėmis. Kita vertus ir bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad minėto kodekso 14 straipsnyje, nurodant į šio sprendimo
126 punkte minėto Sprendimo
AC‑Treuhand prieš Komisiją
56 punktą, įtvirtinta, kad „kai pritaikoma pirmoji tyrimo priemonė (paprastai prašymas pateikti informaciją arba patikrinimas)
įmonės yra informuojamos apie tai, kad dėl jų vykdomas išankstinis tyrimas ir apie tokio tyrimo uždavinius ir tikslus“. Todėl,
nesant reikalo priimti sprendimo dėl minėto kodekso teisinio pobūdžio, reikia bet kuriuo atveju pripažinti, kad juo nebuvo
sukurta jokia pareiga Komisijai skirti tyrimo priemones įmonėms prieš priimant pranešimą apie kaltinimus.
Todėl ieškovės pirmąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ieškovės antrojo kaltinimo, kad Komisija pažeidė jos teisę į gynybą, nes kruopščiai neišnagrinėjo įrodymų visumos, kuriuos
ieškovė pateikė siekdama paneigti lemiamos įtakos prezumpciją, reikia pripažinti, kad, pirma, kaip tai nurodė Komisija, ieškovė
neapibrėžė nė vienos ginčijamame sprendime nurodytos faktinės ar teisės aplinkybės, dėl kurios ji negalėjo pateikti pastabų
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus. Antra, nurodant į ginčijamo sprendimo 397–415 konstatuojamąsias dalis, reikia pripažinti,
kad Komisija pagrįstai ir išsamiai atsakė į
Arkema France
ir ieškovės pastabose atsakant į pranešimą apie kaltinimus išdėstytus argumentus. Todėl Komisijos negalima kaltinti šiuo atveju
pažeidus ieškovės teisę į gynybą.
Todėl ieškovės antrąjį kaltinimą ir visą pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Dėl antros dalies, susijusios su procesinių teisių lygybės principo pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad Komisija pažeidė procesinio lygiateisiškumo principą. Šioje byloje minėtas principas buvo pažeistas, nes
vietoje to, kad pateiktų konkrečius argumentus, galinčius kitaip nušviesti šios bylos aplinkybes, nei matyti iš ieškovės pateiktų
įrodymų visumos, Komisija tik pateikė naujų prielaidų ir prezumpcijų, nors, vadovaujantis teismų praktika, ieškovė pateikė
kitokį tikėtiną ir Komisijos nurodytojo neatitinkantį faktinių aplinkybių paaiškinimą.
Posėdyje ieškovė papildomai nurodė, kad tai, jog Komisija nesugebėjo atlikti su ieškove susijusio tyrimo, pažeidė procesinio
lygiateisiškumo principą, nes ji būtų galėjusi „pasilikti įrodymus“ ir „apsisaugoti nuo kaltinimų kišimusi į savo dukterinės
bendrovės veiklą“.
Komisija prieštarauja ieškovė argumentams.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš esmės ieškovė nurodo, kad Komisija pažeidė procesinio lygiateisiškumo principą, nes ieškovei pateikus įrodymų visumą, kuriais
pagrįstai paaiškinama faktinė aplinkybė, jog
Arkema France
vykdė savo veiklą savarankiškai, Komisija privalėjo pateikti konkrečius lemiamos įtakos prezumpciją patvirtinančius įrodymus.
Reikia priminti, kad procesinio lygiateisiškumo principas, kaip ir, be kita ko, rungimosi principas, siejasi su pačia teisingo
bylos nagrinėjimo koncepcija (pagal analogiją žr. 2007 m. birželio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt.
, C‑305/05, Rink. p. I‑5305, 31 punktą; 2009 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Airiją ir kt.
, C‑89/08 P, Rink. p. II‑0000, 50 punktą bei 2009 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
M prieš EMEA
peržiūrėjimo, C–197/09, RX‑II, Rink. p. II‑0000, 39 ir 40 punktai). Be kita ko, jis apima pareigą kiekvienai šaliai suteikti
protingą galimybę pristatyti savo bylą tokiomis aplinkybėmis, dėl kurių ji neatsidurtų aiškiai mažiau palankioje nei priešininkas
padėtyje (žr. 1993 m. spalio 27 d. Žmogaus teisių teismo sprendimo
Dombo Beheer BV prieš Nyderlandus
, A serija, Nr. 274, § 33; 2003 m. liepos 15 d. Žmogaus teisių teismo sprendimo
Ernst ir kt. prieš Belgiją
§ 60 ir 2006 m. balandžio 18 d. Žmogaus teisių teismo sprendimo
Vezon prieš Prancūziją
§ 31).
Šioje byloje, atvirkščiai nei teigia ieškovė, ji neatsidūrė aiškiai mažiau palankioje padėtyje nei Komisija dėl to, kad ši
institucija jai pritaikė lemiamos įtakos prezumpciją, pagrįstą kapitalo ryšių su
Arkema France
buvimu.
Kadangi, kaip buvo nustatyta šio sprendimo 57 punkte, Komisija teisingai preziumavo, jog ieškovė darė lemiamą įtaką
Arkema France
, vadovaudamasi tuo, jog ieškovei priklausė beveik visas šios bendrovės kapitalas, ir, antra, kaip matyti iš šio sprendimo
139 ir 140 punktuose įtvirtintų išvadų, pastabose atsakant į pranešimą apie kaltinimus ir pokalbyje su bylą nagrinėjančiu
pareigūnu ieškovė turėjo galimybę pateikti visus teisinius ir faktinius įrodymus minėtai prezumpcijai paneigti, šioje byloje
Komisija nepažeidė procesinių teisių lygybės principo.
Posėdyje ieškovės pateiktą argumentą, kad Komisija pažeidė procesinio lygiateisiškumo, nes jei dėl jos būtų pradėtas tyrimas,
ji būtų galėjusi „pasilikti įrodymus“, jog
Arkema France
veikė savarankiškai, ir „apsisaugoti nuo kaltinimų kišimusi į savo dukterinės bendrovės veiklą“, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Iš tiesų pirmiausia reikia priminti, kad ieškovė, kuri buvo
Arkema France
patronuojanti bendrovė, kai 2004 m. rugsėjo 10 d. Komisija
Arkema France
pateikė prašymą pateikti informaciją, nuo šios datos galėjo rinkti įrodymus dėl savo dukterinės bendrovės savarankiškumo.
Be to, ieškovės argumentas šiuo klausimu nėra pagrįstas jokiais konkrečiais įrodymais, patvirtinančiais, kad jos gynybai galėję
būti naudingi įrodymai dingo arba ginčijamas sprendimas būtų buvęs kitoks, jei tyrimo priemonės dėl ieškovės būtų skirtos
prieš pateikiant pranešimą apie kaltinimus. Galiausiai ir bet kuriuo atveju, minėtas argumentas nepaneigia šio sprendimo 158 punkte
įtvirtintos išvados, kad pastabose atsakant į pranešimą apie kaltinimus ir pokalbyje su bylą nagrinėjančiu pareigūnu ieškovė
turėjo galimybę pateikti visus teisinius ir faktinius įrodymus minėtai prezumpcijai paneigti.
Todėl antrojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečios dalies, susijusios su nekaltumo prezumpcijos pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė nekaltumo prezumpciją, kuri yra pagrindinė teisė, įtvirtinta EB sutartyje ir EŽTK 6 straipsnio
2 dalyje.
Visų pirma, ieškovė nurodė, kad ginčijamo sprendimo 409–411 konstatuojamosiose dalyse Komisija skyrė jai sankciją už EB 81 straipsnio
pažeidimą, vadovaudamasi prezumpcija, kuri nebuvo patvirtinta jokiais įrodymais ir dėl kurios Komisija nepaisė jai pateiktų
priešingų įrodymų. Toks formalus konstatavimas buvo pagrįstas paprastomis aliuzijomis, kurias Pirmosios instancijos teismas
pripažino neteisėtomis 2005 m. spalio 6 d. Sprendimo
Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
(T‑22/02 ir T‑23/02, Rink. p. II‑4065) 106 punkte.
Pirma, Komisija turėjo konkrečiai ir atskirai įrodyti, viena vertus,
Arkema France
ir, kita vertus, ieškovės kaltę. Antra ir bet kuriuo atveju, ieškovės kaltė nebuvo įrodyta, nes jos atsakomybė buvo pripažinta
pažeidžiant, pirma, atsakomybės priskyrimą reglamentuojančias taisykles ir, antra, jos teisę į gynybą.
Galiausiai posėdyje ieškovė pastebėjo, kad tai, jog Komisija dėl jos nevykdė tyrimo, patvirtina, kad ši institucija veikė
laikydamasi išankstinio nusistatymo. Ieškovės teigimu, ginčijamas sprendimas yra paremtas tokiu nusistatymu, „vyravusiu Komisijos
procedūros metu, kuris šiuo metu būtų visiškai nepriimtinas, atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos
reikalavimus“, nes galutinį sprendimą priima institucija, vienu metu atsakinga už „tyrimą, patraukimą atsakomybėn ir sprendimo
priėmimą“.
Visų antra, ieškovė teigia, kad automatiškai taikydama lemiamos įtakos prezumpciją Komisija jai taikė
probatio diabolica
prilygstančią ir nepriimtiną nepaneigiamą kaltės prezumpciją. Ji nurodė, kad pagal Europos žmogaus teisių teismo praktiką
bet kokiai prezumpcijai turi būti taikomos teisę į gynybą apsaugančios ribos (žr. 110 punkte minėto Europos žmogaus teisių
teismo sprendimo
Salabiaku prieš Prancūziją
§ 28 ir 2002 m. liepos 23 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Janosevic prieš Švediją
, Nr. 34619/97, § 101). Be to, vadovaujantis Bendrijos teismų praktika, bet koks nuolatinis kaltės prezumpcijų taikymas yra
negalimas ir asmeniui, kuriam taikoma bet kokia kaltės prezumpcija, turi būti suteikta veiksminga galimybė ją paneigti.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės remiasi nekaltumo prezumpcijos pažeidimu, nes Komisija jai skyrė sankciją už
Arkema France
padarytą pažeidimą, pirma, nepagrįsdama lemiamos įtakos prezumpcijos bei nepaisydama ieškovės jai pateiktos įrodymų visumos
ir, antra, pažeisdama jos teisę į gynybą.
Vadovaujantis teismų praktika, nekaltumo prezumpcija reiškia, kad kiekvienas kaltinamas asmuo yra laikomas nekaltu tol, kol
teisėtai neįrodyta jo kaltė. Taigi ši prezumpcija draudžia bet kokį formalų konstatavimą ir net bet kokią aliuziją dėl kaltinamojo
asmens atsakomybės už konkretų pažeidimą sprendime, kuriuo baigiama procedūra, jei šis asmuo negalėjo pasinaudoti visomis
teisės į gynybą įgyvendinimo garantijomis, suteikiamomis esant normaliai procedūros, kuri baigiasi sprendimu dėl prieštaravimo
pagrįstumo, eigai (2007 m. spalio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse prieš Komisiją
, T‑474/04, Rink. p. II‑4225, 76 punktas).
Šioje byloje neginčijama, kad ieškovės dukterinė bendrovė pripažino padariusi nagrinėjamą pažeidimą. Be to, kaip buvo nurodyta
šio sprendimo 57 punkte, ginčijamame sprendime Komisija teisėtai taikė prezumpciją, kad ieškovė buvo atsakinga už savo dukterinės
bendrovės veiksmus, nes jai priklausė 97 % dukterinės bendrovės kapitalo. Kadangi, kaip buvo pripažinta šio sprendimo 107 punkte,
ieškovė nepaneigė lemiamos įtakos prezumpcijos, Komisija jai teisėtai priskyrė atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą. Todėl
ieškovei buvo skirta sankcija ne už dalyvavimą darant pažeidimą, bet už tai, kad ji, kaip patronuojanti bendrovė, buvo atsakinga
už neteisėtus savo dukterinės bendrovės veiksmus.
Be to, kaip buvo nurodyta nagrinėjant antrojo pagrindo pirmą dalį dėl tariamo teisės į gynybą pažeidimo (žr. šio sprendimo
139 ir 140 punktus), administracinės procedūros metu ieškovei buvo suteikta galimybė tinkamai pareikšti savo nuomonę dėl pranešime
apie kaltinimus Komisijos nurodomų faktinių aplinkybių tikrumo ir reikšmės atsakant į minėtą pranešimą pateiktose pastabose
bei pokalbyje su bylą nagrinėjančiu pareigūnu, todėl ieškovė galėjo pasinaudoti visomis teisės į gynybą įgyvendinimo garantijomis,
suteikiamomis esant normaliai procedūros, kuri baigiasi sprendimu dėl prieštaravimo pagrįstumo, eigai.
Galiausiai, kaip buvo nurodyta nagrinėjant pirmojo pagrindo penktą dalį (žr. šio sprendimo 121 punktą), tai, jog šioje byloje
ieškovė nepateikė įrodymų, galinčių paneigti lemiamos įtakos prezumpciją, nereiškia, kad šios prezumpcijos negalima paneigti
jokiomis aplinkybėmis ir kad, kaip nurodė ieškovė, Komisija jai taikė nepaneigiamą kaltės prezumpciją, prilygstančią
probatio diabolica
, arba skyrė ieškovei sankciją vadovaudamasi tik „nusistatymu“, kurio ji neturėjo galimybės paneigti.
Tai reiškia, kad Komisija nepažeidė nekaltumo prezumpcijos taikydama ieškovės lemiamos įtakos jos dukterinei bendrovei prezumpciją.
Be to, dėl posėdyje ieškovės pateikto teiginio, kad, iš esmės šioje byloje buvo pažeista nekaltumo prezumpcija, kaip ji apibrėžiama
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje, nes Komisija yra už „tyrimą, patraukimą atsakomybėn ir sprendimo priėmimą“
atsakinga institucija, reikia pripažinta, jog, kaip Komisija tai nurodė žodžiu, šis kaltinimas buvo pateiktas per vėlai, nes
pirmąjį kartą buvo pareikštas posėdyje ir negali būti laikomas išplečiančiu nagrinėjamą pagrindą, kaip jis buvo išdėstytas
ieškinyje, pagal kurį lemiamos įtakos prezumpcija, kuria Komisija rėmėsi ginčijamame sprendime, prieštarauja nekaltumo prezumpcijai.
Taigi, vadovaujantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi, šį kaltinimą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl šių priežasčių antrojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies nepriimtiną.
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principų pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad Komisija pažeidė asmeninės atsakomybės principą ir iš jo kylantį bausmių individualizavimo principą, nes,
visų pirma, pripažino ieškovės ir
Arkema France
tariamai sudarytos įmonės egzistavimą bei atsakomybę ir, visų antra, įpareigojo ieškovę sumokėti, pirma, jai su
Arkema France
solidariai skirtą baudą ir, antra, individualiai skirtą baudą, nors turėjo pripažinti buvus du atskirus ūkio subjektus, nesant
konkrečių įrodymų, kuriais būtų galima pagrįsti lemiamos įtakos prezumpciją. Minėtų principų pažeidimas patvirtinamas ginčijamo
sprendimo 313 ir 315 konstatuojamosiose dalyse, kuriose nurodoma į pažeidimo bendravykdį ir vykdytoją. Taigi Komisija ieškovę
neteisėtai pripažino nagrinėjamo pažeidimo bendravykde.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės nurodo, kad priskirdama jai atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą Komisija pažeidė asmeninės atsakomybės ir
bausmių individualizavimo principus.
Vadovaujantis bausmių individualizavimo principu, fizinis ar juridinis asmuo gali būti baudžiamas tik už faktines aplinkybes,
kuriomis jis yra kaltinamas individualiai (2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 63 punktas) ir šis principas taikomas bet kokioje administracinėje procedūroje, galinčioje
baigtis sankcijų skyrimu pagal konkurencijos normas (2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
, T‑304/02, Rink. p. II‑1887, 118 punktas).
Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 45–50 punktuose išdėstytos teismų praktikos, minėtą principą reikia suderinti su įmonės
samprata pagal EB 81 straipsnį. Taigi, kai ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles pagal asmeninės atsakomybės principą,
jis turi atsakyti už šį pažeidimą.
Tačiau, kaip jau buvo išdėstyta šio sprendimo 105 punkte, Komisija gali adresuoti sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, bendrovių
grupės patronuojančiai bendrovei, ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė kurstė dukterinę bendrovę padaryti pažeidimą, ir juo
labiau ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, bet todėl, kad jos sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį
(šiuo klausimu žr. 55 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
292 punktą). Taigi ieškovė buvo individualiai nubausta už pažeidimą, kurį ji buvo pripažinta padariusi pati dėl ieškovę su
Arkema France
siejusių ekonominių ir teisinių ryšių, suteikusių jai galimybę spręsti dėl
Arkema France
veiksmų rinkoje.
Tai reiškia, kad atsakomybės už pažeidimą priskyrimas ieškovei nepažeidė bausmių ir sankcijų individualizavimo principo.
Šiuo klausimu kaip nepagrįstą reikia atmesti ieškovės argumentą, kad iš ginčijamo sprendimo 313 ir 315 konstatuojamųjų dalių
matyti, jog Komisija neteisėtai ją pripažino pažeidimo bendravykdytoja arba vykdytoja. Iš tiesų minėtose konstatuojamosiose
dalyse Komisija ne tik taip neapibrėžė ieškovės statuso, bet kartu vertinant visų pirma ginčijamo sprendimo 367–375, 386,
387, 396 ir 415 konstatuojamąsias dalis matyti, jog Komisija nusprendė, kad, atsižvelgiant į tai, jog ieškovė darė lemiamą
įtaką
Arkema France
ir todėl šios bendrovės sudarė vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį, įmonę pagal EB 81 straipsnį sudariusios ir pažeidimą padariusios
bendrovės turėjo būti pripažintos už jį atsakingomis.
Todėl antrojo pagrindo ketvirtą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl penktos dalies, susijusios su bausmių teisėtumo principo pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad pažeisdama asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principus Komisija pažeidė ir bausmių teisėtumo
principą. Ji teigia buvusi nubausta nepaisant to, jog nėra jokios teisės nuostatos, kuria nustatoma bausmė už pažeidimą, dėl
kurio įmonės atsakomybė nebuvo įrodyta. Pirma, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje Komisija gali skirti baudas tik
„pažeidime dalyvaujančioms“ įmonėms. Antra, gairėse numatyta, kad Komisija gali naudotis įgaliojimais skirti sankcijas tik
„[laikydamasi] Reglamente Nr. 1/2003 nustatytų ribų“.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės nurodo, kad Komisija pažeidė bausmių teisėtumo principą jai skirdama sankciją, nors Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalyje ir gairėse tokia sankcija nebuvo numatyta.
Teismų praktikoje įtvirtinta, kad, vadovaujantis bausmių teisėtumo principu, būtina, jog įstatyme būtų aiškiai nurodyti pažeidimai
ir už juos numatytos bausmės. Ši sąlyga įvykdoma, kai teisės subjektas iš atitinkamos nuostatos teksto ir, prireikus, teismų
taikyto šios nuostatos aiškinimo gali žinoti, dėl kokių veiksmų ar neveikimo kyla jo baudžiamoji atsakomybė (130 punkte minėto
Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
39 punktas).
Reikia pažymėti, kad, vadovaujantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi,
be kita ko, Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms, pažeidžiančioms EB 81 straipsnio nuostatas.
Šioje byloje, atsižvelgiant į šio sprendimo 188 punkte nurodytas nuostatas ir tai, kad buvo nuspręsta, jog ieškovė ir jos
dukterinė bendrovė
Arkema France
sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį, Komisija, vadovaudamasi šio sprendimo 50 punkte nurodyta teismų praktika, galėjo
skirti baudą minėtos įmonės dalimi esantiems juridiniams asmenims, nepažeisdama bausmių teisėtumo principo.
Todėl antrojo pagrindo penktą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl šeštos dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad šioje byloje dėl dviejų priežasčių buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, pagal kurį, vadovaujantis
teismų praktika, panašios situacijos neturi būti vertinamos skirtingai.
Pirma, ieškovė nurodo, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes Sprendime
Organiniai peroksidai
jai nebuvo priskirta atsakomybė už pažeidimą, kuriame dalyvavo
Arkema France
, nors minėto sprendimo faktinių aplinkybių metu
Elf Aquitaine
grupė buvo valdoma taip pat kaip ir ginčijamo sprendimo faktinių aplinkybių metu. Šiuo klausimu ji papildo, kad Komisija dėl
to pažeidė ir teisinio saugumo principą.
Pirmiausia ieškovė pažymi, jog reikia atmesti Komisijos argumentus, kad tai, jog ši institucija jai anksčiau nepriskyrė atsakomybės
už atitinkamą pažeidimą, neužkerta kelio priskirti atsakomybę ginčijamame sprendime, kad Komisija turi plačią diskreciją baudų
srityje ir kad ši institucija nėra saistoma savo pačios sprendimuose suformuotos praktikos. Visų pirma, būtų nenuoseklu, jei
tapačiose situacijose Komisija galėtų arba priskirti, arba nepriskirti jai atsakomybės už pažeidimą. Visų antra, tokia galimybė
nėra dalis diskrecijos, kuri Komisijai suteikta siekiant užtikrinti veiksmingą konkurencijos taisyklių taikymą, o tiesiog
visiškai savavališka priemonė, kurios negali kontroliuoti Sąjungos teismai.
Antra, ieškovė teigia, kad buvo pažeistas jos ir
Akzo Nobel
bei ELSA vienodo požiūrio principas. Šiuo klausimu ji nurodo, kad nors ginčijamo sprendimo 378–382 ir 481–483 konstatuojamosiose
dalyse dėl EKA ir ELSA Komisija, siekdama patvirtinti lemiamos įtakos prezumpciją, taikė konkrečių įrodymų visumą, bet ieškovės
atveju, siekdama priskirti jai atsakomybę už
Arkema France
padarytą pažeidimą, ši institucija nusprendė nenagrinėti konkrečių įrodymų. Toks skirtingas vertinimas nėra pagrįstas.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai,
o skirtingos situacijos vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (žr. 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo
Advocaten voor de Wereld
, C‑303/05, Rink. p. I‑3633, 56 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Pirmąjį ieškovės kaltinimą, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principus, nes nepriskyrė jai atsakomybės
už Sprendime
Organiniai peroksidai
nagrinėtą pažeidimą, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Pirma, kadangi po to, kai buvo priimtas Sprendimas
Organiniai peroksidai
, ir prieš priimant ginčijamą sprendimą, Komisija jau priskyrė ieškovei atsakomybę už pažeidimus, pripažintus trijuose sprendimuose,
t. y. Sprendime
AMCA
, Sprendime
Vandenilio peroksidas
ir Sprendime
Metakrilatai
, jai negali būti nežinomos tokio atsakomybės priskyrimo sąlygos. Antra, reikia priminti, jog, kaip buvo nurodyta šio sprendimo
60 punkte, atsižvelgiant į tai, kad Komisija turi galimybę, bet neprivalo priskirti atsakomybę už pažeidimą patronuojančiai
bendrovei ir kad šioje byloje buvo įvykdytos tokio priskyrimo sąlygos, vien tai, jog Komisija taip nepriskyrė atsakomybės
Sprendime
Organiniai peroksidai
, nereiškia, kad ji privalėjo taikyti tokį pat vertinimą ginčijamame sprendime.
Kaip nepagrįstą reikia atmesti ir ieškovės argumentą, kad Komisijos diskrecija spręsti, ar priskirti atsakomybę už dukterinės
bendrovės padarytą pažeidimą patronuojančiai bendrovei, yra savavališka priemonė. Nors pagal šio sprendimo 60 punkte nurodytą
teismų praktiką Komisija turi diskreciją spręsti, ar priskirti atsakomybę už pažeidimą patronuojančiai bendrovei, bet kuriuo
atveju reikia pripažinti, jog šios institucijos sprendimas taikyti tokį priskyrimą, kaip ir šioje byloje, negali išvengti
Sąjungos teismų, turinčių patikrinti, ar buvo įvykdytos tokio priskyrimo sąlygos, kontrolės.
Todėl ieškovės pirmąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Antrąjį ieškovės kaltinimą, pagal kurį ginčijamame sprendime ji buvo diskriminuojama lyginant su
Akzo Nobel
ir ELSA, nes, kitaip nei šių dviejų įmonių atveju, Komisija priskyrė ieškovei atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą nevertindama
konkrečių įrodymų, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Pirma, šis kaltinimas pagrįstas klaidingu ginčijamo sprendimo aiškinimu. Iš tiesų Komisija ne tik pateikė papildomų įrodymų
siekdama patvirtinti lemiamos įtakos prezumpciją
Akzo Nobel
dėl jos dukterinės bendrovės EKA (ginčijamo sprendimo 378 konstatuojamoji dalis) ir ELSA dėl jos dukterinės bendrovės
Finnish Chemicals
(ginčijamo sprendimo 481 konstatuojamoji dalis), bet ir išdėstė įrodymus, kuriais siekiama patvirtinti lemiamos įtakos prezumpciją
ieškovei dėl
Arkema France
(ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamoji dalis).
Antra, nors ginčijamame sprendime Komisija pagrindė lemiamos įtakos prezumpciją tik dėl
Akzo Novel
ir jos dukterinės bendrovės EKA bei dėl ELSA ir jos dukterinės bendrovės
Finnish Chemicals
, bet ne dėl ieškovės ir jos dukterinės bendrovės, dėl to negali būti abejojama minėto sprendimo teisėtumu. Iš tiesų, kaip
matyti iš šio sprendimo 77 punkte išdėstyto vertinimo, Komisija neturėjo pagrįsti minėtos prezumpcijos, nes
Elf Aquitaine
priklausė beveik visas jos dukterinės bendrovės kapitalas. Todėl net darant prielaidą, kad minėtos įmonės buvo panašiose situacijose,
tai, jog Komisija nusprendė pagrįsti lemiamos įtakos prezumpciją tik dėl kai kurių minėtų įmonių, negali būti pagrindas panaikinti
ginčijamą sprendimą.
Todėl ieškovės antrąjį kaltinimą ir kartu visą šeštą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Kadangi visas šešias antrojo pagrindo dalis reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstas, iš dalies nepriimtinas ir iš dalies
nereikšmingas, reikia atmesti ir visą antrąjį pagrindą.

Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su ieškovės pateiktos įrodymų visumos iškraipymu
Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad ginčijamo sprendimo 400–404 konstatuojamosiose dalyse Komisijos išdėstyti motyvai, dėl kurių buvo atmesta
jos pateikta įrodymų visuma, patvirtina, jog Komisija iškraipė kai kuriuos įrodymus pritaikydama nepagrįstas ekstrapoliacijas,
prielaidas ir prezumpcijas. Be to, Komisijos teiginys ginčijamo sprendimo 404 konstatuojamojoje dalyje, kad bylos faktinės
aplinkybės patvirtina minėtus vertinimus, patvirtina, jog ši institucija iškraipė minėtus įrodymus.
Komisija prieštarauja tokiems argumentams.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pripažinti, kad šiam pagrindui paremti ieškovė nepateikė nė vieno konkretaus įrodymo, patvirtinančio jos
teiginį, jog Komisija iškraipė įrodymų visumą, kurią ji pateikė siekdama paneigti lemiamos įtakos prezumpciją. Be to, dėl
ieškovės teiginio, kad iš esmės Komisija neteisėtai nusprendė, jog ieškovės pateikta įrodymų visuma nesuteikia galimybės paneigti
lemiamos įtakos prezumpcijos, reikia pripažinti, kad šis pagrindas yra performuluota pirmojo pagrindo ketvirta dalis, ir todėl
jį reikia atmesti dėl tokių pat priežasčių, kaip nurodytos šio sprendimo 95–107 punktuose, kuriuose buvo nuspręsta, jog ieškovės
pateikta įrodymų visuma neleidžia paneigti minėtos prezumpcijos.
Todėl trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo motyvų prieštaringumu
Ieškovė nurodo, kad ginčijamame sprendime yra trys prieštaravimai, dėl kurių jis turi būti panaikintas. Atsakydama į Bendrojo
Teismo posėdyje pateiktus klausimus, ji patvirtino, kad šiuo atveju ji vadovaujasi motyvavimo stoka. Šį pagrindą sudaro trys
dalys.
Dėl pirmos dalies, susijusios su motyvų prieštaringumu taikant įmonės sąvoką pagal EB 81 straipsnio 1 dalį
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad ginčijamame sprendime pateikiami prieštaringi motyvai dėl įmonės sąvokos pagal EB 81 straipsnio 1 dalį.
Visų pirma, ieškovė nurodo, kad nors iš ginčijamo sprendimo 1 ir 320 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija nusprendė,
kad subjektams, kuriems buvo skirtas minėtas sprendimas, sankcijos buvo skirtos dėl jų dalyvavimo darant nagrinėjamą pažeidimą,
to paties sprendimo 69, 384 ir 385 konstatuojamosiose dalyse ši institucija prieštaraudama sau taip pat nurodo, kad ieškovė
niekuomet nedalyvavo padarant nagrinėjamą pažeidimą.
Visų antra, ieškovė nurodo, kad ginčijamame sprendime pateikiami prieštaringi motyvai dėl Komisijos taikytų įmonės sampratos
pagal EB 81 straipsnį „ribų“.
Pirma, ginčijamo sprendimo 16 ir 385 konstatuojamosiose dalyse Komisija apibrėžė
Arkema France
kaip vienintelę už pažeidimą atsakingą įmonę, bet minėto sprendimo 375 ir 415 konstatuojamosiose dalyse nusprendė, kad atsakomybę
už
Arkema France
padarytą pažeidimą reikia priskirti ieškovei.
Antra, prieštaringi ginčijamo sprendimo motyvai dėl dviejų ieškovei paskirtų baudų apskaičiavimo. Šiuo klausimu ieškovė nurodo,
kad ginčijamame sprendime Komisija jai skyrė individualią baudą, nors ji nedalyvavo darant pažeidimą ir apie jį nežinojo,
ir kad dvi jai paskirtos baudos buvo apskaičiuotos vadovaujantis
Arkema France
rodikliais, kurių ieškovė negalėjo niekaip paveikti.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, EB 253 straipsnyje įtvirtintas reikalavimas motyvuoti turi atitikti nagrinėjamo
akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti priėmusios šį aktą institucijos samprotavimus, kad suinteresuotieji
asmenys galėtų sužinoti priimto akto pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti jo teisėtumo priežiūrą. Nereikalaujama,
kad motyvacija atspindėtų visas reikšmingas faktines ir teisines aplinkybes, nes jos atitiktis EB 253 straipsnio reikalavimams
turi būti vertinama atsižvelgiant ne vien į jos formuluotę, bet taip pat į jos kontekstą bei į atitinkamą klausimą reguliuojančių
teisės normų visumą (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei 178 punkte minėto Sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
58 punktą).
Taip pat iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad jeigu taikant EB 81 straipsnį priimtas sprendimas susijęs su keliais
adresatais ir kyla atsakomybės už pažeidimą priskyrimo problemų, jis turi būti pakankamai motyvuotas dėl kiekvieno adresato
ir visų pirma tų, kurie pagal šį sprendimą turi atsakyti už tokį pažeidimą (1994 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
AWS Benelux prieš Komisiją
, T‑38/92, Rink. p. II‑211, 26 punktas). Taigi tam, kad Komisijos sprendimas būtų pakankamai motyvuotas dėl pažeidimą padariusių
dukterinių bendrovių patronuojančių bendrovių, jame turi būti pagrįstai pristatyti motyvai, patvirtinantys atsakomybės už
pažeidimą priskyrimą šioms bendrovėms (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 80 punktą).
Šioje byloje, nesant būtinybės išnagrinėti visas ieškovės nurodomas ginčijamo sprendimo konstatuojamąsias dalis, reikia pripažinti,
jog iš ginčijamo sprendimo 386 ir 387 konstatuojamųjų dalių neabejotinai matyti, kad Komisija nusprendė ieškovei priskirti
atsakomybę už
Arkema France
padarytą pažeidimą ir skirti jai baudas vadovaudamasi išvada, jog ieškovė ir
Arkema France
sudarė vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį.
Todėl net jei pasitvirtintų ieškovės nurodyti ginčijamo sprendimo motyvų prieštaravimai, tai negalėtų paneigti aplinkybės,
jog minėtame sprendime nurodyti motyvai suteikė galimybę, pirma, ieškovei sužinoti jos pripažinimo kalta bei baudų skyrimo
pagrindimą – ir tai patvirtina aplinkybė, kad ieškovė pirmais dviem pagrindais ginčija ginčijamo sprendimo teisėtumą tiek,
kiek Komisija jai priskyrė atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą, ir aštuntuoju bei devintuoju pagrindu ginčija tai, kad bauda
jai buvo skirta ir solidariai su
Arkema France
, ir individualiai – bei, antra, Bendrajam Teismui vykdyti priežiūrą.
Be to, kaip nepagrįstą reikia atmesti ieškovės argumentą, kad motyvų prieštaringumą atsispindi faktinė aplinkybė, jog ginčijamo
sprendimo 2 straipsnio c ir e punktuose jai skirtos baudos buvo apskaičiuotos vadovaujantis
Arkema France
„būdingais rodikliais“. Iš tiesų šiuo klausimu reikia pažymėti, ne tik kad ieškovė nenurodė, kodėl toks baudų apskaičiavimas
yra prieštaringas, bet ir kad individualios baudos skyrimas bei aplinkybė, kad ši bauda buvo apskaičiuota vadovaujantis
Arkema France
rodikliais, kyla tiesiogiai iš gairių taikymo, todėl ginčijame sprendime šiuo klausimu neturėjo būti pateikta jokių papildomų
motyvų. Tokiomis aplinkybėmis ketvirtojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antros dalies, susijusios su ginčijamo sprendimo motyvų prieštaringumu dėl to, ar ieškovei buvo žinoma apie nagrinėjamą
pažeidimą
–       Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad ginčijamo sprendimo motyvai dėl jos galimo žinojimo apie
Arkema France
padarytą pažeidimą yra prieštaringi. Viena vertus, Komisija minėtame sprendime tvirtina, kad ieškovė tikrai buvo informuota
apie
Arkema France
veiklą, nes kai kurie ieškovės ir
Arkema France
darbuotojai buvo tie patys asmenys, bet, kita vertus, ginčijamo sprendimo 401 konstatuojamojoje dalyje ji prieštaraudama
sau nurodo, kad ieškovė galėjo nepaisyti savo dukterinės bendrovės antikonkurencinių veiksmų.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškovės teiginio, kad kai kurie ginčijamo sprendimo motyvai, susiję su jos žinojimu apie nagrinėjamą pažeidimą, yra prieštaringi,
reikia pripažinti, kad net jei tokie prieštaravimai pasitvirtintų, jie neturėtų jokios įtakos tam, kad, atsižvelgdama į tai,
jog
Arkema France
ir ieškovė sudarė vieną įmonę pagal EB 81 straipsnio 1 dalį ir vadovaudamasi šio sprendimo 45 ir 46 punktuose minėta teismų
praktika, Komisija galėtų atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą priskirti ieškovei nepaisant to, ar ji žinojo apie šį pažeidimą
arba jame tiesiogiai dalyvavo, nes ši institucija neprivalėjo to įrodyti. Todėl galimas ginčijamo sprendimo motyvų prieštaringumas
šiuo klausimu bet kuriuo atveju neturėtų įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
Todėl ketvirtojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nereikšmingą.
Dėl trečios dalies, susijusios su motyvų prieštaringumu dėl kontrolės, kurią savo dukterinei bendrovei turi taikyti jos patronuojanti
bendrovė, kad jai būtų priskirta atsakomybė už šios dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą, pobūdžio
–       Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad ginčijamame sprendime motyvuose yra dviguba prieštara.
Pirma, ieškovė nurodo, kad Komisija ginčijamo sprendimo 407 konstatuojamojoje dalyje teisingai pažymi, jog atsakomybės priskyrimas
patronuojančiai bendrovei turi būti patvirtintas įrodymais, kad ši bendrovė veiksmingai kontroliavo savo dukterinės bendrovės
verslo politiką. Tačiau kaip tai atsispindi ginčijamo sprendimo 403 ir 404 konstatuojamosiose dalyse, iš Komisijos atlikto
ieškovės pateiktų įrodymų visumos nagrinėjimo matyti, kad Komisija ieškovės veiksmingos kontrolės taikymo sritį išplėtė daugiau
nei vien jos dukterinės bendrovės verslo politika.
Antra, ieškovė teigia, kad ginčijamo sprendimo 403 ir 404 konstatuojamosios dalys prieštarauja minėto sprendimo 413 konstatuojamajai
daliai, kurioje Komisija teigia, jog Sprendime
Vandenilio peroksidas
vadovavosi tik ieškovės lemiamos įtakos savo dukterinės bendrovės verslo politikai prezumpcija.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė abiem kaltinimais iš esmės teigia, jog ginčijamo sprendimo motyvai yra prieštaringi dėl kontrolės, kurią patronuojanti
bendrovė turi vykdyti savo dukterinei bendrovei, kad Komisija galėtų šiai patronuojančiai bendrovei priskirti atsakomybę už
pažeidimą.
Šioje byloje reikia pripažinti, kad net jei ginčijamo sprendimo motyvų prieštaringumas pasitvirtintų, jie neturėtų jokios
įtakos išvadai, kad Komisija šiuo atveju nepažeidė savo pareigos motyvuoti, nes, pirma, kaip matyti iš pirmojo pagrindo ketvirtos
dalies nagrinėjimo (žr. šio sprendimo 95–107 punktus), ieškovei buvo suteikta galimybė susipažinti su motyvais, dėl kurių
Komisija nusprendė, kad jos pateikti įrodymai neleidžia paneigti lemiamos įtakos prezumpcijos ir todėl ginčyti ginčijamo sprendimo
teisėtumo bei, antra, Bendrasis Teismas turėjo galimybę vykdyti kontrolę.
Todėl ketvirtojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą, o visą ketvirtąjį pagrindą – kaip iš dalies nepagrįstą
ir iš dalies nereikšmingą.

Dėl penktojo pagrindo, susijusio su gero administravimo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė iš esmės nurodo, kad Komisija pažeidė gero administravimo principą.
Pirma, Komisija kruopščiai ir bešališkai neišnagrinėjo visų reikšmingų faktinių aplinkybių ir ypač ieškovės pastabose atsakant
į pranešimą apie kaltinimus pateiktos informacijos, kuri aiškiai ir tiksliai patvirtina
Arkema France
ekonominį savarankiškumą rinkoje. Be to, Komisija individualiai ir konkrečiai nenagrinėjo ieškovės situacijos.
Antra, gero administravimo principas įpareigoja Komisiją taikyti įmonėms taisykles, kurias ji taiko sau pačiai. Tačiau ginčijamo
sprendimo 358 konstatuojamojoje dalyje Komisija priminė turinti teisę vadovautis įrodymų visuma pažeidimui patvirtinti, nors
de facto
nesuteikė galimybės ieškovei šioje byloje pasinaudoti tokiu įrodinėjimo būdu. Šiuo klausimu ji nurodo pirmojo pagrindo ketvirtą
ir penktą dalis.
Trečia, ieškovė nurodo, kad, priešingai nei teigia Komisija ginčijamo sprendimo 314 konstatuojamojoje dalyje, vadovaujantis
gero administravimo principu būtina, kaip tai nurodė ieškovė pastabose atsakant į pranešimą apie kaltinimus, kad Komisija
sustabdytų ginčijamo sprendimo priėmimą, kol Bendrasis Teismas priims sprendimus dėl ieškovės pareikštų ieškinių sprendimams
AMCA
,
Vandenilio peroksidas
ir
Metakrilatai
. Šiuo klausimu ji primena, kad įpareigojus ieškovę pareikšti naują ieškinį dėl Komisijos sprendimo panaikinimo, galėtų būti
pažeistas proceso ekonomijos principas, kaip nusprendė Bendrasis Teismas 2004 m. spalio 21 d. Sprendime
Lenzig prieš Komisiją
(T‑36/99, Rink. p. II‑3597).
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kai Sąjungos institucijos turi diskreciją, kad galėtų atlikti savo funkcijas, Bendrijos
teisinės sistemos garantuojamų teisių paisymas administracinėse procedūrose yra dar svarbesnis. Tokios garantijos visų pirma
apima kompetentingos institucijos pareigą atidžiai ir nešališkai išnagrinėti visus reikšmingus konkrečios bylos aspektus (1991 m.
lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Universität München
, C‑269/90, Rink. p. I‑5469, 14 punktas; 1992 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
La Cinq prieš Komisiją
, T‑44/90, Rink. p. II‑1, 86 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 99 punktas).
Šioje byloje reikia išnagrinėti kiekvieną iš trijų ieškovės kaltinimų, kuriais siekiama patvirtinti, kad Komisija pažeidė
gero administravimo principą.
Pirma, ieškovės kaltinimą, kad Komisija kruopščiai ir bešališkai neišnagrinėjo jos pateiktų įrodymų, kuriais siekiama paneigti
lemiamos įtakos prezumpciją, bei nenagrinėjo konkrečios ieškovės situacijos, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Iš tiesų ieškovė
ne tik nepateikė jokių konkrečių šį kaltinimą patvirtinančių įrodymų, bet iš ginčijamo sprendimo 396–415 konstatuojamųjų dalių
matyti, kad Komisija išnagrinėjo ir aiškiai atmetė ieškovės argumentus, kuriais ji siekė paneigti lemiamos įtakos prezumpciją.
Antra, ieškovės kaltinimą, kad Komisija pažeidė gero administravimo principą, kai šioje byloje
de facto
atmetė galimybę lemiamos įtakos prezumpcijai paneigti pateikti įrodymų visumą, tačiau pati naudojosi šiuo įrodinėjimo būdu,
reikia atmesti kaip nepagrįstą. Iš tiesų reikia pripažinti, kad kaip buvo nurodyta nagrinėjant pirmojo pagrindo ketvirtą dalį
(šio sprendimo 97–107 punktai), Komisija tik išnagrinėjusi ieškovės pateiktą įrodymų visumą nusprendė, jog vadovaujantis ja
negalima paneigti lemiamos įtakos prezumpcijos. Taigi šiuo klausimu Komisija nepažeidė gero administravimo principo.
Trečia, ieškovės kaltinimą, kad, vadovaujantis gero administravimo ir proceso ekonomijos principais, Komisija turėjo sustabdyti
šioje byloje dėl ieškovės pradėtą procedūrą, kol Bendrasis Teismas priims sprendimus dėl ieškovės pareikštų ieškinių sprendimams
AMCA
,
Vandenilio peroksidas
ir
Metakrilatai
, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Iš tiesų pirmiausia reikia pripažinti, net tik kad preziumuojama, jog Komisijos sprendimai
yra teisėti tol, kol jie nepanaikinami arba nepripažįstami netekusiais galios (1994 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš BASF ir kt.
, C‑137/92 P, Rink. p. I‑2555, 48 punktas), bet ir kad jokia teisės nuostata neįpareigoja Komisijos sustabdyti sprendimų priėmimo
bylose dėl skirtingų faktinių aplinkybių. Be to, atvirkščiai nei teigia ieškovė, iš 235 punkte minėto Sprendimo
Lenzing prieš Komisiją
56 punkto negalima spręsti, kad šioje byloje Komisija dėl proceso ekonomijos turėjo sustabdyti ginčijamo sprendimo priėmimą,
kol Bendrasis Teismas priims sprendimus dėl ieškovės pareikštų ieškinių, susijusių su kitais sprendimais, kuriuose jai buvo
skirtos sankcijos. Iš tikrųjų minėto sprendimo 56 punkte Bendrasis Teismas iš esmės pripažino, kad jei sprendimas, dėl kurio
pareikštas ieškinys, buvo pakeistas, šalims gali būti leista pakeisti savo reikalavimus dėl naujų faktinių aplinkybių atsiradimo,
nes tokiomis aplinkybėmis „reikalavimas, kad ieškovė Pirmosios instancijos teismui pateiktų naują ieškinį dėl <...> sprendimo
panaikinimo, prieštarautų gero administravimo ir proceso ekonomijos principui“.
Todėl ieškovės trečiąjį kaltinimą ir visą penktąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl šeštojo pagrindo, paremto teisinio saugumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė iš esmės nurodo, kad ginčijamas sprendimas sukėlė rimtą grėsmę teisiniam saugumui, kurios ji teisėtai galėjo tikėtis,
atsižvelgiant į pirmajame pagrinde ieškovės nurodytą nusistovėjusią teismų praktiką.
Pirma, atsakomybės už pažeidimą priskyrimas ieškovei ginčijamame sprendime buvo pagrįstas nauju ir nesuprantamu kriterijumi,
kuris priklausė nuo Komisijos geros valios, nesant jokių konkrečių galimo patronuojančios bendrovės kišimosi į savo dukterinės
bendrovės verslo politiką įrodymų.
Antra, ginčijamame sprendime Komisija pirmą kartą ir be jokio teisinio pagrindo už tas pačias faktines aplinkybes skyrė ieškovei
dvi atskiras, bet kumuliacines baudas, kurių viena buvo skirta jai individualiai.
Trečia, ieškovė teigia, kaip jau buvo nurodžiusi ketvirtojo pagrindo pirmoje dalyje, kad, atsižvelgiant į tai, jog ją ir
Arkema France
siejantys ryšiai šioje byloje ir byloje, kurioje Komisija priėmė Sprendimą
Organiniai peroksidai
, sutampa, nesuprantama, kodėl Komisija šiose dviejose bylose pasirinko visiškai skirtingus sprendimus.
Komisija prieštarauja šiems argumentams.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma ieškovės kaltinimą, kad Komisija pažeidė teisinio saugumo principą, nes nusprendė priskirti jai atsakomybę vadovaudamasi
„nauju“ ir „nesuprantamu“ kriterijumi, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Pirma, kaip buvo pripažinta šio sprendimo 197 punkte,
prieš priimdama ginčijamą sprendimą Komisija priskyrė ieškovei atsakomybę už pažeidimus, pripažintus trijuose sprendimuose,
t. y. Sprendime
AMCA
, Sprendime
Vandenilio peroksidas
ir Sprendime
Metakrilatai
. Todėl ieškovė negali pagrįstai teigti, kad jai nebuvo žinomos dukterinės bendrovės atsakomybės priskyrimo patronuojančiai
bendrovei sąlygos. Antra ir bet kuriuo atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 45–55 punktuose nurodytos teismų praktikos, lemiamos
įtakos prezumpcija, kuria Komisija vadovavosi ginčijamame sprendime skirdama sankciją ieškovei, nėra nei „nauja“, nei „nesuprantama“.
Visų antra, dėl ieškovės kaltinimo, kad Komisija pažeidė teisinio saugumo principą pirmą kartą ir be jokio teisinio pagrindo
už tas pačias faktines aplinkybes skirdama ieškovei dvi atskiras kumuliacines baudas, kurių viena buvo skirta jai individualiai,
pirmiausia reikia pripažinti, kad, taikydama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalyje numatytas sankcijas, Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms, kurios pažeidžia EB 81 straipsnio nuostatas.
Pripažįstama, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje numatytų sankcijų tikslas yra nubausti
už neteisėtą elgesį ir užkirsti jam kelią ateityje (žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 218 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vadovaujantis teismų praktika, už įmonės padarytą pažeidimą paprastai turi atsakyti tas fizinis ar juridinis asmuo, kuris
vadovavo įmonei darant pažeidimą, net jei sprendimo, kuriame nustatytas šis pažeidimas, priėmimo momentu įmonės valdymas buvo
patikėtas kitam asmeniui (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 78 punktas).
Vis dėlto taikant EB 81 straipsnį priimti sprendimai taikymui ir vykdymui turi būti adresuojami juridinio asmens statusą turintiems
subjektams (šiuo klausimu žr. 45 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktą ir 60 punkte minėto Sprendimo
PVC II
978 punktą). Taigi kai Komisija priima sprendimą taikydama EB 81 straipsnio 1 dalį, ji turi nustatyti asmenį arba asmenis,
kurie galėtų būti pripažinti atsakingais už atitinkamos įmonės veiksmus bei kuriems dėl jų galėtų būti skiriamos sankcijos,
kuriems ir bus adresuotas sprendimas (šiuo klausimu žr. 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo
Hydrotherm Gerätebau
, 170/83, Rink. p. 2999, 11 punktas).
Be to, reikia priminti, kad gairėmis, kurias Komisija taiko baudos dydžiui apskaičiuoti, užtikrinamas įmonių teisinis saugumas,
nes jos apibrėžia metodą, kurį Komisija taiko baudų dydžiui nustatyti (šiuo klausimu žr. 2007 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331, toliau – Teisingumo Teismo sprendimas
Danone
, 23 punktą). Valdžios institucija negali nuo jų nukrypti konkrečiu atveju, nenurodžiusi priežasčių, kurios atitinka vienodo
požiūrio principą (2006 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, C‑397/03 P, Rink. p. I‑4429, 91 punktas).
Vadovaujantis gairių 9–11 punktais, baudos nustatomos dviem etapais. Pirma, pagal gairių 12–26 punktus Komisija turi nustatyti
bazinį baudos dydį, kuris apskaičiuojamas atsižvelgiant į atitinkamų įmonių pardavimo vertės procentinę dalį, padauginus ją
iš dalyvavimo kartelyje trukmės ir pridėjus sumą, atitinkančią minėto pardavimo vertės procentinę dalį, siekiant atgrasyti
nuo dalyvavimo karteliuose. Antra, pagal gairių 27–29 punktus Komisija gali atsižvelgti į aplinkybes, dėl kurių baudos dydis
gali būti padidintas ar sumažintas. Minėtų gairių 28 punkte, be kita ko, iš esmės nurodoma, kad už pakartotinį pažeidimą bazinis
baudos dydis gali būti padidintas 100 % už kiekvieną tokį patį arba panašų anksčiau pripažintą pažeidimą. Be to, gairių 30 ir
31 punktuose tam tikrais atvejais numatytas papildomas baudos padidinimas. Visų pirma, vadovaujantis minėtų gairių 30 punktu,
„Komisija ypač sieks užtikrinti, kad baudų poveikis būtų pakankamai atgrasomas“ ir „to siekdama ji gali padidinti skirtinos
baudos dydį įmonėms, kurių apyvarta, susijusi su prekių, nesusijusių su pažeidimu, pardavimu yra itin didelė“. Šiuo klausimu
svarbu priminti, kad Bendrasis Teismas nusprendė, jog atsižvelgdama į tai, kad įmonė, kurios bendra apyvarta yra daug didesnė
lyginant su kitų kartelio dalyvių apyvarta, gali lengviau surinkti reikalingas lėšas baudai sumokėti, Komisija turi teisę
dėl to padidinti šią baudą, siekdama užtikrinti jos atgrasantį pobūdį (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 241 punktą).
Šioje byloje pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 18–23 punktų, ginčijamame sprendime Komisija, vadovaudamasi
šio sprendimo 253 punkte apibendrintomis gairių nuostatomis, skyrė, pirma,
Arkema France
solidariai su ieškove 22 700 000 eurų sumą, atitinkančią baudos bazinį dydį (žr. minėto sprendimo 2 straipsnio c punktą),
antra, 20 430 000 eurų sumą
Arkema France
atskirai, atitinkančią baudos bazinio dydžio padidinimą 90 % dėl pakartotinumo (žr. minėto sprendimo 2 straipsnio d punktą)
ir, trečia, 15 890 000 eurų sumą ieškovei individualiai (žr. minėto sprendimo 2 straipsnio e punktą), atitinkančią baudos
bazinio dydžio padidinimą 70 % dėl su prekėmis, dėl kurių buvo padarytas pažeidimas, nesusijusios ieškovės apyvartos dydžio.
Be to, reikia pastebėti, kad nors darant nagrinėjamą pažeidimą ieškovė ir
Arkema France
sudarė vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį, priimant ginčijamą sprendimą ši įmonė nebeegzistavo, nes, kaip buvo nurodyta šio
sprendimo 1 punkte, nuo 2006 m. ieškovė nebekontroliavo
Arkema France
.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, galėjo, pirma, skirti baudą solidariai
ieškovei ir
Arkema France
, kurios bylos faktinių aplinkybių metu buvo dvi bendrovės, sudariusios vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį ir turėjusios atsakyti
už nagrinėjamą pažeidimą, ir, antra, siekdama atsižvelgti į šio sprendimo 255 punkte nurodytą aplinkybę, padidinti bazinį
baudos dydį pagal gairių 30 punktą tik ieškovei, kurios apyvarta, kaip Komisija teisingai pripažino ginčijamo sprendimo 548 ir
549 konstatuojamosiose dalyse, buvo ypač didelė lyginant su kitais nubaustais subjektais ir todėl ji galėjo lengviau surinkti
reikalingas lėšas baudai sumokėti.
Todėl, skirdama baudą
Arkema France
ir ieškovei solidariai ir vėliau ją padidindama 70 % tik ieškovei, Komisija veikė nepažeisdama pagal Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalį jai skirtų įgaliojimų nustatyti baudų dydį, kuriuos ji įsipareigojo įgyvendinti laikydamasi gairių nuostatų.
Todėl ieškovės kaltinimą, kad Komisija pažeidė teisinio saugumo principą be jokio teisinio pagrindo jai skirdama dvi atskiras,
bet kumuliacines baudas, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Visų trečia, ieškovės kaltinimą, kad Komisija pažeidė teisinio saugumo principą dėl „skirtingos struktūros argumentų“ ginčijamame
sprendime ir Sprendime
Vandenilio peroksidas
, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Iš tiesų reikia ne tik pažymėti, kad abiejuose sprendimuose Komisija vienodai priskyrė atsakomybę
už nagrinėjamus pažeidimus ieškovei vadovaudamasi lemiamos įtakos prezumpcija, tačiau ir bet kuriuo atveju pabrėžti, kad,
kaip matyti iš šio sprendimo 60 punkte nurodytos teismų praktikos, net jei ankstesniame sprendime Komisija nebūtų taip priskyrusi
atsakomybės, tai neužkirstų jai kelio to padaryti vėlesniame sprendime.
Todėl šeštąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl septintojo pagrindo, paremto piktnaudžiavimu įgaliojimais
Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad priskirdama jai atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą ir skirdama jai dvi kumuliacines baudas Komisija piktnaudžiavo
įgaliojimais, kurie jai suteikti pagal Reglamentą Nr. 1/2003. Iš tiesų jai skirtos sankcijos neatspindėjo jų teisėto tikslo
pagal minėtą reglamentą, nes Komisija siekė kaip galima labiau padidinti skiriamą sankciją kitai nei ieškovė įmonei, šiuo
atveju, t. y. jos dukterinei bendrovei, pripažinusiai atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą.
Komisija prieštarauja šiems argumentams.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką sprendime piktnaudžiaujama įgaliojimais tik jei iš objektyvių, reikšmingų ir nuoseklių
įrodymų paaiškėja, kad jis priimtas kitais nei nustatytais tikslais (žr. 1998 m. rugsėjo 16 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
IECC prieš Komisiją
, T‑133/95 ir T‑204/95, Rink. p. II‑3645, 188 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Pirma, dėl ieškovės teiginio, kad iš esmės Komisija piktnaudžiavo įgaliojimais priskirdama jai atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą,
reikia priminti, kad, kaip buvo nurodyta nagrinėjant pirmojo pagrindo penkias dalis, Komisija galėjo teisėtai priskirti tokią
atsakomybę, nes
Arkema France
ir ieškovė sudarė vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį.
Antra, dėl ieškovės teiginio, kad iš esmės Komisija piktnaudžiavo įgaliojimais skirdama jai individualią baudą ginčijamo sprendimo
2 straipsnio e punkte, reikia priminti, kad, kaip buvo pripažinta nagrinėjant šeštojo pagrindo antrą kaltinimą, Komisija padidino
baudos bazinį dydį tik ieškovei, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi ir laikydamasi gairių 30 punkto.
Todėl septintąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl aštuntojo pagrindo, susijusio su individualios baudos ieškovei skyrimo neteisėtu pobūdžiu
Šalių argumentai
Ieškovė iš esmės nurodo, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnio e punkte jai skirta bauda neturi teisinio pagrindo.
Pirma, ieškovė teigia, kad jai skirta 15 890 000 eurų bauda neturi teisinio pagrindo ir pažeidžia daugelį Bendrijos teisės
principų ir nuostatų.
Visų pirma, individualios baudos skyrimas ieškovei prieštarauja EB 81 straipsnio 1 daliai ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 daliai. Kadangi ieškovė su
Arkema France
nesudaro ekonominio vieneto, ieškovei skirta individuali bauda negali būti pateisinama, nes ji nedalyvavo darant nagrinėjamą
pažeidimą. Be to, nelogiška teigti, kad ieškovė ir
Arkema France
sudarė vieną ir tą pačią įmonę, bei skirti individualią sankciją ieškovei, nes tai prilygtų pripažinimui, jog egzistavo dvi
tai pačiai grupei priklausančios įmonės. Be to, atsakomybė, dėl kurios turėtų būti skiriama individuali sankcija, gali kilti
tik jei darant pažeidimą dalyvaujama tiesiogiai. Posėdyje ieškovė papildomai nurodė, kad dėl šios baudos ji buvo du kartus
nubausta už tą patį pažeidimą, o tai pažeidžia Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartiją.
Visų antra, individualios baudos skyrimas ieškovei pažeidė gairių 30 punktą, nes jame nurodyta tik galimybė padidinti „skirtinos
baudos dydį įmonėms“ ir šioje byloje vienintelė „reikšminga“ įmonė
Elf Aquitaine
grupėje buvo
Arkema France
.
Visų trečia, ieškovė teigia, kad jai skirta individuali bauda, neturėdama jokio teisinio pagrindo, pažeidė nekaltumo prezumpciją,
juridinio asmens savarankiškumo, teisėtumo, asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principus. Be to, šiuo atveju
Komisija antrą kartą pažeidė teisėtumo principą, nes gairių 30 punkte nenurodomi „specialaus baudos padidinimo siekiant atgrasomojo
poveikio“ apskaičiavimo veiksniai. Taigi ieškovei skirtas baudos dydžio padidinimas 70 % nebuvo paremtas jokiu teisiniu pagrindu,
pažeidžiant teisėtumo principą, pagal kurį turi būti užtikrintas pakankamas akto, kuriuo skiriamos sankcijos, tikslumas. Posėdyje
ieškovė taip pat pastebėjo, kad minėtos gairės bet kuriuo atveju neturi teisės akto teisinės galios.
Antra, ieškovė nurodo, kad ginčijamo sprendimo 545–549 konstatuojamosiose dalyse pagrįsdama
Arkema France
skirtą individualią baudą tariama būtinybe užtikrinti atgrasantį poveikį „dėl didelės bendros įmonės apyvartos, nesusijusios
su prekių ir paslaugų, susijusių su pažeidimu, pardavimu“ Komisija du kartus pažeidė Bendrijos teisę.
Visų pirma, neteisinga ieškovei skirti individualią baudą siekiant atgrasomojo poveikio, kai ši bauda yra apskaičiuota pagal
Arkema France
nustatytą baudos bazinį dydį, į kurį jau buvo įtrauktas specialus padidinimas siekiant atgrasomojo poveikio. Be to, individualios
baudos skyrimas ieškovei neturi prasmės, nes įmonė, kurią, Komisijos teigimu, sudarė ieškovė ir
Arkema France
, nuo 2006 m. nebeegzistavo. Galiausiai nors apskaičiuodama baudos dydį Komisija gali atsižvelgti į atgrasomąjį poveikį, vis
dėlto jis negali būti pačios baudos teisinis pagrindas.
Visų antra, ieškovė teigia, kad skirdama jai individualią baudą Komisija negalėjo vadovautis vien jos bendra apyvarta, bet
nustatydama baudos dydį turėjo atsižvelgti tik į nedidelę atitinkamos prekės apyvartos dalį bendroje įmonės apyvartoje. Šiuo
klausimu ji primena, kad teismų praktikoje nustatyta, jog bendros įmonės apyvartos dydis yra tik apytikslis ir netobulas kriterijus
baudos dydžiui nustatyti. Kadangi ieškovė nedalyvavo EEE natrio chlorato rinkoje, jos ekonominis pajėgumas padaryti žalos
konkurencijai buvo lygus nuliui.
Trečia, ieškovė teigia, kad Komisija negali vadovautis Sprendimu
Metakrilatai
, siekdama pateisinti jai skirtos individualios baudos būtinybę, nes Bendrajame Teisme šiuo metu nagrinėjamas ieškinys dėl
šio sprendimo panaikinimo.
Ketvirta, ieškovė nurodo, kad neteisinga apskaičiuoti jai skirtą individualią baudą vadovaujantis ginčijamo sprendimo 511–523 konstatuojamosiose
dalyse nurodytais sunkumo, trukmės ir atgrasomojo poveikio kriterijais, nes ji nežinojo apie nagrinėjamą pažeidimą ir negalėjo
paveikti minėtų veiksnių.
Penkta, ginčijamame sprendime apskaičiuodama ieškovei skirtą individualią baudą Komisija nepakankamai atsižvelgė į keturis
veiksnius. Pirmiausia ji turėjo atsižvelgti į tai, kad
Arkema France
dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą trumpiau nei EKA ir
Finnish Chemicals
. Komisija taip pat turėjo atsižvelgti į ginčijamo sprendimo 401 konstatuojamojoje dalyje nurodytą lengvinančią aplinkybę,
susijusią su galimu ieškovės neatsargumu dėl savo dukterinės bendrovės veiksmų. Be to, reikia atkreipti dėmesį į procedūrinius
pažeidimus, pažeidžiančius antrajame pagrinde nurodytas pagrindines teises. Galiausiai Komisija turėjo atsižvelgti į
Arkema France
bendradarbiavimą administracinės procedūros metu.
Šešta, individualios baudos skyrimas ieškovei dėl dviejų priežasčių pažeidė vienodo požiūrio principą.
Visų pirma, ieškovei vienintelei iš visų ginčijamame sprendime apkaltintų patronuojančių bendrovių, t. y.
Akzo Nobel
, ELSA ir
Uralita
, buvo skirta individuali bauda siekiant atgrasomojo poveikio, nors pagrindžiant šią baudą neteisingai du kartus atsižvelgiama
į atgrasomąjį poveikį.
Visų antra, ieškovė pastebi, kad iš ginčijamo sprendimo 524 konstatuojamosios dalies matyti, jog Komisija suapvalino
Arkema France
ir jai skiriamos baudos bazinį dydį sumažindama jį tik 54 000 eurų, o
Finnish Chemicals
ir EKA skirtų baudų baziniai dydžiai buvo suapvalinti sumažinant juos atitinkamai 660 000 eurų ir 213 500 eurų. Ieškovei skirta
individuali bauda buvo apskaičiuota vadovaujantis pirmuoju baziniu dydžiu.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės ginčija 15 890 000 eurų baudą, kurią Komisija jai skyrė ginčijamo sprendimo 2 straipsnio e punkte. Šiuo klausimu
ji pateikia šešis kaltinimus.
Pirmajame kaltinime ieškovė pateikia tris argumentus dėl teisinio pagrindo, suteikiančio teisę Komisijai skirti jai individualią
baudą, nebuvimo.
Pirma, dėl ieškovės teiginio, kad pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą jai skirta 15 890 000 eurų bauda neturi
jokio teisinio pagrindo ir prieštarauja EB 81 straipsnio 1 daliai bei Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 daliai, nes ieškovė
su
Arkema France
nesudaro ekonominio vieneto, ir kad ši bauda pažeidžia gairių 30 punktą, nes jame nurodyta tik galimybė padidinti „skirtinos
baudos dydį įmonėms“ ir šioje byloje vienintelė „reikšminga“ įmonė
Elf Aquitaine
grupėje buvo
Arkema France
, reikia pripažinti, jog šiuo argumentu performuluotas šeštojo ir septintojo pagrindų antrasis kaltinimas, todėl jį reikia
atmesti dėl tų pačių motyvų, kaip išdėstyti šio sprendimo 249–257 ir 264 punktuose. Iš tiesų 70 % baudos bazinio dydžio padidinimą
ieškovei Komisija pritaikė nepažeisdama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį jai suteiktų įgaliojimų nustatyti
baudų dydį, kuriuos ji įsipareigojo įgyvendinti laikydamasi gairių nuostatų, atsižvelgdama į tai, jog ginčijamo sprendimo
priėmimo dieną ypač didelė ieškovės apyvarta suteikė jai galimybę lengviau surinkti reikalingas lėšas baudai sumokėti.
Antra, dėl ieškovės argumento, kad jai skirta 15 890 000 eurų bauda pažeidė nekaltumo prezumpciją, juridinio asmens savarankiškumo,
teisėtumo, asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principus, reikia pažymėti, kad ieškovės nurodyti pažeidimai
ne tik nėra pagrįsti jokiais konkrečiais argumentais, bet šį argumentą reikia atmesti dėl tų pačių motyvų, kokie nurodyti
nagrinėjant pirmojo pagrindo antrą dalį (žr. šio sprendimo 69–73 punktus) bei antrojo pagrindo trečią (žr. šio sprendimo 167–174 punktus),
ketvirtą (žr. šio sprendimo 177–183 punktus) ir penktą (žr. šio sprendimo 186–190 punktus) dalis. Iš tikrųjų, kadangi
Arkema France
ir ieškovė sudarė vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį, Komisija galėjo vien ieškovei padidinti baudos bazinį dydį, nes ginčijamo
sprendimo priėmimo dieną jos apyvarta buvo ypač didelė, nepažeisdama juridinio asmens savarankiškumo, nekaltumo prezumpcijos,
asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principų.
Trečia, dėl ieškovės argumento, kad teisėtumo principo pažeidimas šioje byloje yra juo labiau akivaizdus, nes gairių 30 punkte
nėra pakankamai aiškiai nustatyta, jog tokiomis aplinkybėmis gali būti skirtas baudos bazinio dydžio padidinimas 70 %, reikia
priminti, kad, pirma, gairės nėra baudos dydžio nustatymo teisinis pagrindas, o tik Reglamento Nr. 1 23 straipsnio 2 dalies
taikymo paaiškinimas (pagal analogiją žr. 252 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Danone
28 punktą) ir, antra, kai baudos bazinis dydis nustatomas atsižvelgiant į pažeidimą, jo sunkumas apibrėžiamas įvertinant daugelį
kitų veiksnių, kuriuos vertinti Komisija turi plačią diskreciją (252 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Danone
25 punktas). Taigi Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi ir nepažeisdama gairių, kurias įsipareigojo
taikyti įgyvendindama savo diskreciją, 30 punkto, galėjo 70 % padidinti baudos bazinį dydį ieškovei, nes ji dėl ypač didelės
apyvartos galėjo lengviau surinkti reikalingas lėšas baudai sumokėti nei kiti šioje byloje nubausti subjektai.
Taigi šioje byloje Komisija veikė nepažeisdama teisėtumo principo. Todėl ieškovės pirmąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Nurodydama antrąjį kaltinimą ieškovė iš esmės ginčija pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą jai skirtos individualios
baudos dydį.
Pirma, dėl ieškovės argumento, kad iš esmės „neteisinga“ jai skirti individualią baudą siekiant atgrasomojo poveikio, kai
ši bauda yra apskaičiuota pagal
Arkema France
ir ieškovei solidariai nustatytos baudos bazinį dydį ir į ją jau buvo įtrauktas specialus padidinimas siekiant atgrasomojo
poveikio, reikia priminti, jog, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 523 punkto, ieškovei ir
Arkema France
solidariai skirta 22 700 000 eurų bauda atitinka baudos bazinį dydį, prie jo pridėjus papildomą 19 %
Arkema France
pardavimų vertės sumą (žr. šio sprendimo 18 punktą), kuria, vadovaujantis gairių 25 punktu, „siekdama atgrasyti įmones net
nuo horizontalių kainų nustatymo, rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo susitarimų“. Kita vertus, ieškovei individualiai
nustatyta 15 890 000 eurų bauda atitinka 70 % baudos bazinio dydžio ir, vadovaujantis minėtų gairių 30 punktu, ja siekiama
„užtikrinti, kad baudų poveikis būtų pakankamai atgrasomas“ įmonėms, kurių apyvarta, gauta iš kitų prekių ir paslaugų nei
susijusios su pažeidimu pardavimo, yra ypač didelė.
Todėl reikia pripažinti, kad, pirma, papildoma 19 %
Arkema France
pardavimų vertės suma, pritaikyta vadovaujantis gairių 25 punktu, ir, antra, ieškovei individualiai pritaikytu padidinimu
pagal minėtų gairių 30 punktą siekiama dviejų skirtingų atgrasymo tikslų, į kuriuos Komisija turėjo teisę atsižvelgti nustatydama
ieškovei skirtiną baudą. Taigi ieškovės argumentus šiuo klausimu reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Antra, ieškovės teiginį, kad, nustatydama jai individualiai skiriamos baudos dydį, Komisija turėjo atsižvelgti tik į nedidelę
atitinkamos prekės apyvartos dalį bendroje įmonės apyvartoje, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Iš tiesų, kaip matyti iš gairių
30 punkto, Komisija turi teisę skirti papildomą sumą siekdama atgrasomojo poveikio būtent tuomet, kai atitinkamos įmonės bendra
apyvarta yra „itin didelė“, lyginant su prekių, su kuriomis susijęs kartelis, pardavimo verte.
Todėl ieškovės antrąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Trečiuoju kaltinimu ieškovė teigia, kad Komisija siekdama pateisinti jai skirtos individualios baudos būtinybę negali vadovautis
Sprendimu
Metakrilatai
, nes Bendrajame Teisme šiuo metu nagrinėjamas ieškinys dėl šio sprendimo panaikinimo. Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti,
kad, kaip matyti iš šio sprendimo 241 punkte nurodytos teismų praktikos, preziumuojama, jog Komisijos sprendimai yra teisėti
tol, kol jie nepanaikinami arba nepripažįstami netekusiais galios. Todėl jokia teisės nuostata neprieštarauja tam, kad ginčijamame
sprendime Komisija pagrįsdama savo argumentus pateiktų nuorodą į Sprendimą
Metakrilatai
. Be to, ir bet kuriuo atveju, net jei Sąjungos teismai panaikintų Sprendimą
Metakrilatai
, tai neturėtų įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui, nes, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 256 ir 257 punktuose, šioje byloje
Komisija skyrė individualią baudą ieškovei vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi ir nepažeisdama gairių
30 punkto.
Todėl ieškovės trečiąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Ketvirtuoju kaltinimu ieškovė teigia, kad neteisinga apskaičiuoti jai skirtą individualią baudą vadovaujantis
Arkema France
taikytinais sunkumo, trukmės ir atgrasomojo poveikio kriterijais, kurių veiksniai jai nežinomi, ir nepaisant to, jog ieškovei
nebuvo žinoma apie nagrinėjamą pažeidimą ir ji negalėjo paveikti minėtų veiksnių.
Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad ieškovė nepateikė jokių argumentų ar įrodymų, kuriais būtų galima paneigti, jog, kaip
buvo pripažinta šio sprendimo 256 ir 257 punktuose, Komisija skyrė individualią baudą ieškovei vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalimi ir nepažeisdama gairių 30 punkto. Tai, ar ieškovei buvo žinoma apie nagrinėjamą pažeidimą ir ar jai
skirta individuali bauda pagrįsta
Arkema France
taikytinais duomenimis, negali pakeisti šios išvados.
Todėl ketvirtąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Penktuoju kaltinimu ieškovė nurodo, kad apskaičiuodama jai skirtą individualią baudą Komisija nepakankamai atsižvelgė į keturis
veiksnius. Ieškovės teigimu, Komisija turėjo atsižvelgti į tai, kad, pirma,
Arkema France
dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą trumpiau nei EKA ir
Finnish Chemicals
, antra, ginčijamo sprendimo 401 konstatuojamojoje dalyje Komisijos pripažintą lengvinančią aplinkybę, susijusią su galimu
ieškovės nerūpestingumu dėl savo dukterinės bendrovės veiksmų, trečia, procedūrinius pažeidimus, pažeidžiančius antrajame
pagrinde nurodytas pagrindines teises, ir, ketvirta,
Arkema France
bendradarbiavimą administracinės procedūros metu.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 254 punkte, ieškovei skirta 15 890 000 eurų bauda atitiko
tik baudos bazinio dydžio padidinimą 70 % pagal gairių 30 punktą. Tačiau, vadovaujantis šiuo punktu, net jei šio sprendimo
297 punkte nurodytos aplinkybės būtų patvirtintos, Komisija neprivalėjo į jas atsižvelgti priimdama sprendimą dėl minėto padidinimo.
Todėl penktąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Šeštuoju kaltinimu ieškovė nurodo, kad individualios baudos jai skyrimas dėl dviejų priežasčių pažeidė vienodo požiūrio principą.
Pirma, ieškovė teigia, kad vienodo požiūrio principas buvo pažeistas, nes ieškovė buvo vienintelė iš visų ginčijamame sprendime
apkaltintų patronuojančių bendrovių, t. y.
Akzo Nobel
, ELSA ir
Uralita
, kuriai buvo skirta individuali bauda pagal gairių 30 punktą, nors pagrindžiant šią baudą neteisingai du kartus atsižvelgta
į atgrasomąjį poveikį.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, vadovaujantis teismų praktika, vienodo požiūrio principas reikalauja, jog panašios situacijos
nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (žr.
196 punkte minėto Sprendimo
Advocaten voor de Wereld
56 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau šioje byloje reikia pripažinti, kad, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 548 ir 549 konstatuojamosiose dalyse
ir ieškovė to neginčijo, ieškovės apyvarta buvo žymiai didesnė nei kitų įmonių, kurioms ginčijamame sprendime buvo skirtos
baudos, t. y. ieškovės apyvarta buvo 139 389 mln. eurų, o EKA, ELSA ir
Uralita
apyvartos buvo atitinkamai 550 mln. eurų, 509 000 eurų ir 1 095 mln. eurų. Todėl, atsižvelgiant į ieškovės daug didesnę nei
kitų nubaustų įmonių apyvartą, ji nebuvo panašioje situacijoje kaip minėtos įmonės ir tai pateisina Komisijos taikytą skirtingą
jų vertinimą.
Todėl Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo, padidindama ieškovei skirtą baudą pagal gairių 30 punktą. Taigi ieškovės
pirmąjį argumentą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Antra, dėl ieškovės argumento, kad iš ginčijamo sprendimo 524 konstatuojamosios dalies matyti, jog Komisija suapvalino
Arkema France
ir jai skiriamos baudos bazinį dydį sumažindama jį tik 54 000 eurų, o
Finnish Chemicals
ir EKA skirtų baudų baziniai dydžiai buvo suapvalinti sumažinant juos atitinkamai 660 000 eurų ir 213 500 eurų, pirmiausia
reikia priminti, kad pagal gairių 26 punktą „nustatydama bazinį baudos dydį Komisija remsis suapvalintais duomenimis“.
Be to, kaip matyti iš Komisijos atsakymo į Bendrojo Teismo rašytinius klausimus ir šiuo klausimu jos pateikto vidaus dokumento,
kuriame paaiškinama sprendime nurodytiems subjektams skirtų baudų suapvalinimui sumažinant Komisijos naudojama metodologija,
reikia pripažinti, kad, pirma, Komisija sumažino baudos EKA ir
Akzo Nobel
dydį nuo 116 243 541 eurų iki 116 000 000 eurų,
Finnish Chemicals
– nuo 68 773 445 eurų iki 68 000 000 eurų, ELSA – nuo 42 322 120 eurų iki 42 000 000 eurų,
Arkema France
ir ieškovės – nuo 22 754 400 eurų iki 22 700 000 eurų ir galiausiai
Aragonesas
ir
Uralita
– nuo 9 969 300 eurų iki 9 900 000 eurų. Iš šių suapvalinimų sumažinant taip pat matyti, kad, kaip Komisija iš esmės paaiškino
minėtame dokumente, ji suapvalino sumažindama kiekvienos nagrinėjamos baudos dydį iki artimiausio mažesnio milijono eurų,
kai toks suapvalinimas sumažinant neprilygo minėtos baudos dydžio sumažinimui daugiau kaip 2 %, ir iki artimiausio mažesnio
šimto tūkstančių eurų, kai suapvalinimas sumažinant iki artimiausio mažesnio milijono eurų prilygtų minėtos baudos dydžio
sumažinimui daugiau kaip 2 %.
Taigi nors EKA ir
Akzo Nobel
,
Finnish Chemicals
bei ELSA skirtos baudos buvo sumažintos atitinkamai 243 541 eurų, 773 445 eurų ir 322 120 eurų, ir vertinant absoliučiais
dydžiais šie sumažinimais yra didesni nei pritaikyti, pirma,
Arkema France
ir ieškovei bei, antra,
Aragonesas
ir
Uralita
, t. y. atitinkamai 54 400 eurų ir 69 300 eurų, pritaikius gairių 26 punktą, vis tiek negalima paneigti, kad Komisija nuosekliai
taikė pasirinktą metodologiją visoms nubaustoms įmonėms ir ši metodologija yra objektyviai pagrįsta, nes, naudodamasi savo
diskrecija nustatyti baudų dydžius, Komisija galėjo nuspręsti, jog minėtų baudų dydžių suapvalinimas sumažinant bet kuriuo
atveju negalėjo prilygti baudos sumažinimui daugiau kaip 2 %.
Todėl reikia pripažinti, kad Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo suapvalindama sumažinant ieškovei ir
Arkema France
solidariai skirtą baudą. Atsižvelgiant į visus anksčiau išdėstytus argumentus, visą aštuntąjį pagrindą reikia atmesti kaip
nepagrįstą.

Dėl devintojo pagrindo, susijusio su „Arkema France“ ir ieškovei solidariai skirtos baudos apskaičiavimą reglamentuojančių
principų ir nuostatų pažeidimu
Ieškovė iš esmės ginčija baudos, kuri pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą buvo solidariai skirta jai ir
Arkema France
, dydį. Šį pagrindą sudaro dvi dalys.
Dėl pirmos dalies, susijusios su klaidomis apskaičiuojant
Arkema France
ir ieškovei solidariai skirtos baudos dydį
–       Šalių argumentai
Ieškovė iš esmės teigia, kad Komisija neatsižvelgė į tam tikrus veiksnius, apskaičiuodama pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio
c punktą jai ir
Arkema France
solidariai skirtos baudos dydį.
Visų pirma, ieškovė ginčija pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą jai ir
Arkema France
solidariai skirtos baudos dydį nurodydama keturis argumentus, kuriuos ji buvo pateikusi aštuntojo pagrindo penktajame kaltinime,
pagal kurį ginčija pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą jai skirtą baudą (žr. šio sprendimo 297 punktą). Todėl
ji nurodo, pirma, kad Komisija turėjo atsižvelgti į aplinkybę, jog
Arkema France
dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą trumpiau nei EKA ir
Finnish Chemicals
. Antra, Komisija taip pat turėjo atsižvelgti į ginčijamo sprendimo 401 konstatuojamojoje dalyje jos nurodytą lengvinančią
aplinkybę, susijusią su galimu ieškovės nerūpestingumu dėl savo dukterinės bendrovės veiksmų. Trečia, Komisija turėjo atsižvelgti
į procedūrinius trūkumus, pažeidžiančius antrajame pagrinde nurodytas pagrindines teises. Ketvirta, ieškovė teigia, kad Komisija
turėjo atsižvelgti į
Arkema France
bendradarbiavimą administracinės procedūros metu.
Visų antra, ieškovė nurodo jos pateiktą aštuntojo pagrindo šeštojo kaltinimo pirmą argumentą (žr. šio sprendimo 278 punktą),
kuriuo ji teigia, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, ieškovei vienintelei skirdama individualią baudą, kai kitoms
patronuojančioms bendrovėms ginčijamu sprendimu buvo skirtos tik su jų dukterinėmis bendrovėmis solidarios baudos.
Komisija prieštarauja šiems argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, dėl keturių ieškovės pateiktų argumentų, kuriais siekiama ginčyti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punkte skirtos
baudos dydžio apskaičiavimą, pirma, reikia atmesti kaip nepagrįstą jos argumentą, kad minėtą baudą reikėjo sumažinti, nes
ieškovė dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą trumpiau nei EKA ir
Finnish Chemicals
. Iš tiesų šiuo klausimu reikia pripažinti, kad, kaip aiškiai matyti iš ginčijamo sprendimo 522 konstatuojamosios dalies,
Komisija, vadovaudamasi gairių 24 punktu,
Arkema France
ir ieškovei nusprendė taikyti daugiklį 5, atitinkantį jų dalyvavimo kartelyje trukmę – 4 metus ir 8 mėnesius, o EKA ir jos
patronuojančiai bendrovei bei
Finnish Chemicals
ir jos patronuojančiai bendrovei ši institucija pritaikė daugiklį 5,5, nes jos dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą 5 metus
ir 4 mėnesius. Todėl ieškovės argumentą šiuo klausimu reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Antra, dėl ieškovės nurodomos ginčijamo sprendimo 401 konstatuojamojoje dalyje nurodytos Komisijos pripažintos lengvinančios
aplinkybės, kylančios iš „galimo ieškovės nerūpestingumo“ dėl savo dukterinės bendrovės, pirmiausia reikia pripažinti, jog
šis argumentas pagrįstas klaidingu minėtos konstatuojamosios dalies aiškinimu. Iš tiesų, kitaip nei teigia ieškovė, minėtoje
konstatuojamojoje dalyje Komisija nenurodo, kad šios įmonės nerūpestingumas kontroliuojant savo dukterinės bendrovės veiksmus
yra lengvinanti aplinkybė, bet, atvirkščiai, jog „nepakankamas [
Arkema France
] ir [ieškovės] vadovų rūpestingumas vykdant savo funkcijas, kurį atspindi tai, jog abiejų bendrovių įstatuose numatyti ir
valdymo organai tariamai visiškai nekreipė dėmesio į savo darbuotojų veiksmus, negali būti laikomas pagrindu joms išvengti
atsakomybės už savo veiksmus“. Be to ir bet kuriuo atveju, ieškovė nepateikia jokių argumentų, pagrindžiančių jos teiginį,
kad Komisija neteisėtai nusprendė, jog ieškovės „galimas nerūpestingumas“ prižiūrint savo dukterinės bendrovės veiklą galėtų
pateisinti baudos sumažinimą. Todėl šį argumentą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Trečia, dėl ieškovės argumento, kad Komisija turėjo atsižvelgti į antrajame pagrinde nurodytus jos pagrindinių teisių pažeidimus
ir sumažinti baudą, kurią ši institucija skyrė jai ir
Arkema France
solidariai, reikia priminti, jog, kaip buvo pripažinta nagrinėjant antrąjį pagrindą, Komisija nepadarė jokių ieškovės nurodytų
pažeidimų. Todėl šį argumentą taip pat reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Ketvirta, dėl argumento, kad Komisija turėjo atsižvelgti į
Arkema France
bendradarbiavimą administracinės procedūros metu, reikia pripažinti, jog ieškovė dėl šio pagrindo nepateikia jokių konkrečių
argumentų, kuriais būtų ginčijamas ginčijamo sprendimo 543 ir 544 bei 561–580 konstatuojamosiose dalyse Komisijos išdėstytas
vertinimas, kad iš esmės
Arkema France
pasiūlytas bendradarbiavimas nepateisino baudos sumažinimo taikant 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo arba dėl kitų priežasčių.
Todėl šį argumentą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Visų antra, ieškovės argumentą, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, ieškovei vienintelei iš nubaustų patronuojančių
bendrovių skirdama individualią baudą, reikia atmesti kaip nepagrįstą. Iš tiesų reikia priminti, kad, kaip buvo pripažinta
nagrinėjant šeštąjį pagrindą (žr. šio sprendimo 254 punktą), ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punkte ieškovei skirta bauda
atitinka jai su
Arkema France
solidariai skirtos baudos bazinio dydžio padidinimą 70 %, nes ieškovės apyvarta ginčijamo sprendimo priėmimo dieną buvo ypač
didelė lyginant su kitais nubaustais subjektais ir todėl ji galėjo lengviau surinkti reikalingas lėšas baudai sumokėti. Kadangi
neginčijama, kad kitų ginčijamu sprendimu nubaustų patronuojančių bendrovių apyvartos nebuvo tokio dydžio, jog pateisintų
minėtą padidinimą, reikia pripažinti, kad ieškovės situacija nebuvo panaši į minėtų bendrovių ir todėl Komisija neprivalėjo
jų vertinti vienodai.
Todėl devintojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antros dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu dėl
Arkema France
ir ieškovei solidariai skirtos baudos
–       Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes ieškovei ir
Arkema France
solidariai skirta bauda yra didžiausia iš visų skirtų ginčijamu sprendimu nubaustoms įmonėms.
Pirma, kaip ieškovė jau yra nurodžiusi dėl aštuntojo pagrindo šeštojo kaltinimo (žr. šio sprendimo 279 punktą), jai ir
Arkema France
solidariai skirtos baudos bazinio dydžio sumažinimas suapvalinant buvo daug mažesnis nei taikytas
Finnish Chemicals
ir EKA skirtų baudų baziniams dydžiams.
Antra,
Arkema France
ir ieškovei solidariai skirta bauda nepakankamai atsižvelgiama į du veiksnius, kaip tai nustatyta gairėse. Visų pirma, Komisija
nepakankamai atsižvelgė į mažą
Arkema France
apyvartą EEE natrio chlorato rinkoje, lyginant su EKA, kuri buvo atleista nuo baudų, ir
Finnish Chemicals
, kuriai buvo skirta keturis kartus mažesnė bauda nei
Arkema France
. Visų antra, Komisija nepakankamai atsižvelgė į nedidelę
Arkema France
rinkos dalį, t. y. 9 % natrio chlorato rinkos, lyginant su, pirma, EKA penkis kartus didesne rinkos dalimi ir, antra,
Finnish Chemicals
tris kartus didesne rinkos dalimi. Šiuo klausimu ieškovė taip pat pastebi, kad
Arkema France
ir
Aragonesas
bei
Solvay
rinkos dalys skiriasi tik 4 %.
Trečia, ieškovė teigia, kad jai su
Arkema France
solidariai skirta bauda nepakankamai atsižvelgiama į
Arkema France
mažesnės apimties nei EKA ir
Finnish Chemicals
dalyvavimą darant nagrinėjamą pažeidimą.
Komisija prieštarauja šiems argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, dėl ieškovės kaltinimo, kad jai ir
Arkema France
solidariai skirtos baudos bazinio dydžio sumažinimas suapvalinant buvo daug mažesnis nei taikytas
Finnish Chemicals
ir EKA skirtų baudų baziniams dydžiams, reikia pripažinti, kad šis kaltinimas visiškai sutampa su aštuntojo pagrindo šeštu
kaltinimu (žr. šio sprendimo 279 punktą). Taigi jį reikia atmesti kaip nepagrįstą dėl tų pačių motyvų, kaip išdėstyti šio
sprendimo 305–308 punktuose, kuriuose iš esmės pripažinta, kad minėtos baudos dydžio suapvalinimo sumažinant metodologija
buvo taikoma nuosekliai visoms ginčijamu sprendimu nubaustoms įmonėms ir ši metodologija buvo objektyviai pagrįsta.
Antra, ieškovės kaltinimą, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes nepakankamai atsižvelgė į mažą
Arkema France
apyvartą EEE natrio chlorato rinkoje, lyginant su EKA ir
Finnish Chemicals
apyvartomis, bei nedidelę
Arkema France
minėtos rinkos dalį, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Pirmiausia reikia pripažinti, kad ieškovė nepateikia argumentų arba įrodymų, kuriais siekiama patvirtinti, jog, atsižvelgiant
į įrodymus, kuriuos Komisija vertino nustatydama ieškovei ir
Arkema France
skirtą baudą, ši institucija ginčijamame sprendime diskriminuodama taikė gairių nuostatas. Be to, nors
Arkema France
ir ieškovei skirtos baudos dydis labai skiriasi nuo EKA ir
Akzo Nobel
bei ELSA ir
Finnish Chemicals
solidariai skirtų baudų dydžių, nepaisant to, kad
Arkema France
EEE natrio chlorato rinkos dalis buvo mažesnė nei EKA ir
Finnish Chemicals
, šį skirtumą galima pateisinti tuo, kad EKA ir
Akzo Nobel
buvo visiškai atleistos nuo baudų ir kad
Finnish Chemicals
, kuriai bauda buvo sumažinta 50 % taikant 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, 10 % apyvartos riba buvo beveik perpus
mažesnė nei ieškovės (žr. ginčijamo sprendimo 524 ir 552 konstatuojamosiose dalyse pateiktas lenteles).
Trečia, dėl ieškovės kaltinimo, kad nustatydama jai su
Arkema France
solidariai skirtą baudą Komisija nepakankamai atsižvelgė į
Arkema France
mažesnės apimties nei EKA ir
Finnish Chemicals
dalyvavimą darant nagrinėjamą pažeidimą, reikia pažymėti, kad ieškovė savo rašytinėse pastabose ne tik nepateikia jokių šį
kaltinimą pagrindžiančių argumentų ar įrodymų, bet ir neprieštarauja ginčijamo sprendimo 536 konstatuojamojoje dalyje Komisijos
pateiktiems motyvams, kuriais atmetami ieškovės argumentai šiuo klausimu, t. y., be kita ko, kad „ji palaikė dažnus kontaktus
su savo konkurentais visą dalyvavimo kartelyje laikotarpį“, „jau pirmieji ieškovės kontaktai patvirtina jos aktyvų dalyvavimą
[nagrinėjamuose] antikonkurenciniuose susitarimuose“ ir kad ieškovės tvirtinimą, jog „ji negalėjo atlikti EKA ir
Finnish Chemicals
tarpininko vaidmens dėl savo ribotos rinkos dalies, aiškiai paneigia [ginčijamame sprendime] pateikiami įrodymai“.
Todėl trečiąjį kaltinimą ir kartu visą devintąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstus.

Dėl dešimtojo pagrindo, susijusio su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo nuostatų pažeidimu
Ieškovė nurodo, kad Komisija padarė faktinių ir teisės klaidų, nesuteikdama jai baudos sumažinimo pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo. Šis pagrindas padalytas į dvi dalis.
Dėl pirmos dalies, susijusios su atsisakymu taikyti baudos sumažinimą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes nesumažino jai ir
Arkema France
solidariai skirtos baudos, teigdama, jog
Arkema France
pateikti įrodymai yra nepakankami. Šiuo klausimu ji teigia, kad atsižvelgiant į tai, jog Komisija privalo laikytis minėto
pranešimo nuostatų, ji neturėjo teisės nepagrįstai arba neapibrėžtai bei „kaprizingai“ atmesti galimybės taikyti bet kokį
ieškovei skirtų dviejų baudų sumažinimą.
Pirma, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 554, 561, 581 ir 584 konstatuojamųjų dalių, neginčijama, kad
Arkema France
buvo pirmoji įmonė po EKA, pateikusi Komisijai kartelio įrodymų.
Antra, ieškovės teigimu, iš pačių ginčijamo sprendimo motyvų matyti, kad, atvirkščiai nei teigia Komisija ginčijamo sprendimo
568–580 konstatuojamosiose dalyse, ši institucija rėmėsi
Arkema France
pateiktais įrodymais nagrinėjamam pažeidimui nustatyti. Šiuo klausimu ji nurodo ginčijamo sprendimo 38 ir 46 konstatuojamąsias
dalis bei susijusią 63 išnašą, 76 konstatuojamąją dalį bei susijusią 116 išnašą, 94 konstatuojamąją dalį bei susijusią 136 išnašą,
98 konstatuojamąją dalį bei susijusią 142 išnašą , 243 ir 251 konstatuojamąsias dalis bei susijusią 302 išnašą, 254, 255,
259, 260, 273, 314, 344, 355, 589, 593 ir 594 konstatuojamąsias dalis bei susijusias 118, 259, 293, 337, 540 ir 542 išnašas.
Be to, ieškovės teigimu,
Arkema France
pateikti įrodymai suteikė galimybę patvirtinti kai kurias su nagrinėjamu pažeidimu susijusias faktines aplinkybes, kaip tai
matyti iš ginčijamo sprendimo 568, 569, 571–573, 575 ir 576 konstatuojamųjų dalių. Galiausiai iš ginčijamo sprendimo 344 konstatuojamosios
dalies
in limine
matyti, kad,
Aragonesas
manymu,
Arkema France
pateikta informacija turėjo didelę papildomąją vertę.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės nurodo, kad Komisija pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo nuostatas nesumažindama
Arkema France
baudos 30–50 %, nors ji buvo pirmoji įmonė po nuo baudų atleistos EKA, pateikusi Komisijai didelę papildomąją vertę turinčių
įrodymų.
Vadovaujantis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 20 dalimi, „įmonėms, kurios neatitinka [atleidimo nuo baudų] sąlygų,
gali būti sumažinta bauda, kuri kitaip joms būtų paskirta“.
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalyje nurodyta, jog tam, „kad įmonei būtų sumažinta bauda [pagal minėto pranešimo
20 dalį], ji privalo Komisijai pateikti įrodymus, kurie turėtų didelę papildomąją vertę Komisijos turimų įrodymų apie įtariamą
pažeidimą atžvilgiu, ir nutraukti savo neteisėtą veiklą ne vėliau kaip įrodymų pateikimo metu“.
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatyti trys baudos sumažinimo dydžiai. Pirmoji
minėto pranešimo 21 dalyje įtvirtintą sąlygą atitikusi įmonė turi teisę į baudos sumažinimą 30–50 %, antroji įmonė – baudos
sumažinimą 20–30 % ir paskesnės įmonės – baudos sumažinimą iki 20 %.
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto antroje pastraipoje nurodyta, kad „siekdama nustatyti sumažinimo
dydį šiuose diapazonuose, Komisija atsižvelgia į laiką, kuomet buvo pateikti įrodymai, atitinkantys [minėto pranešimo] 21 dalies
sąlygas, ir į jų papildomąją vertę“ ir kad „ji taip pat gali atsižvelgti į tai, ar įmonė, įteikusi paraišką, bendradarbiavo
nuosekliai ir be išlygų“.
Vadovaujantis teismų praktika, Komisija turi plačią diskreciją taikydama baudų apskaičiavimo metodą ir šiuo klausimu gali
atsižvelgti į daugelį veiksnių, tarp kurių yra atitinkamų įmonių bendradarbiavimas per šios institucijos atliekamą tyrimą.
Esant tokiai situacijai Komisija turi atlikti sudėtinį faktinių aplinkybių vertinimą, pavyzdžiui, susijusį su atitinkamu šių
įmonių bendradarbiavimu (2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑328/05 P, Rink. p. I‑3921, 81 punktas ir 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
, T‑456/05 ir T‑457/05, Rink. p. II‑0000, 219 punktas).
Be to, kalbant apie kartelio narių bendradarbiavimo vertinimą, galima kritikuoti tik akivaizdžią Komisijos vertinimo klaidą,
nes ji turi plačią diskreciją vertinti įmonės bendradarbiavimo kokybę ir vertę, ypač lyginant su kitų įmonių prisidėjimu (340 punkte
minėto Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
88 punktas). Šiuo klausimu taip pat reikia priminti, kad nors Komisija privalo nurodyti priežastis, dėl kurių mano, kad įmonių
vykdant pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikti įrodymai pateisina arba nepateisina skirtos baudos sumažinimo, įmonės, ketinančios
ginčyti Komisijos sprendimą šiuo klausimu, turi įrodyti, kad ši institucija, neturėdama tokios šių įmonių savanoriškai pateiktos
informacijos, nebūtų galėjusi įrodyti pažeidimo esmės ir priimti sprendimo dėl baudų skyrimo (60 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
297 punktas).
Baudų sumažinimas dėl konkurencijos teisės pažeidimuose dalyvaujančių įmonių bendradarbiavimo pagrįstas tuo, kad toks bendradarbiavimas
palengvina Komisijos užduotį nustatyti pažeidimą ir tam tikrais atvejais jį nutraukti (45 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
399 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, T‑338/94, Rink. p. II‑1617, 363 punktas). Atsižvelgdama į priežastį, dėl kurios numatyta galimybė sumažinti baudą, Komisija
negali nepaisyti pateiktos informacijos naudingumo, nes ji būtinai sudaro dalį jos jau turimų įrodymų (340 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
220 punktas).
Iš teismų praktikos taip pat matyti, kad jei bendradarbiaudama įmonė tik patvirtina tam tikrą kitos bendradarbiaujančios įmonės
pateiktą informaciją ir tai padaro ne taip aiškiai ir tiksliai, šios įmonės bendradarbiavimas, nors tam tikru požiūriu Komisijai
ir naudingas, negali būti vertinamas kaip prilygintinas pirmosios įmonės, kurį pateikė šią informaciją, bendradarbiavimui.
Pareiškimas, kuris tik tam tikra dalimi patvirtina Komisijos jau turimą pareiškimą, iš esmės itin nepalengvina Komisijos užduoties.
Todėl jis negali būti pakankamas pagrindas pateisinti baudos sumažinimą dėl bendradarbiavimo (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos
8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 301 punktą; 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, toliau – Pirmosios instancijos sprendimas
Danone
, 455 punktą ir 340 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
222 punktą).
Galiausiai, įmonės bendradarbiavimas tyrime nesuteikia jokios teisės sumažinti baudą, kai šis bendradarbiavimas neviršijo
to, ką įmonė privalo daryti pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnį (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 341 ir 342 punktus bei 343 punkte minėto Sprendimo
Danone
451 punktą).
Šioje byloje pirmiausia reikia pažymėti, kad neginčijama, jog, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 561 konstatuojamosios dalies,
Arkema France
yra antroji įmonė po EKA, pateikusi prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Taigi reikia išnagrinėti, ar, kaip
teigia ieškovė, vertinant bent vieną iš jos nurodytų ir šio sprendimo 333 punkte išvardytų ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų
dalių galima pripažinti, kad
Arkema France
pateikė Komisijai didelės papildomosios vertės turinčios informacijos pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Visų pirma, dėl ieškovės kaltinimo, kad iš esmės jai turėjo būti sumažinta bauda pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
nes ji buvo pirmoji įmonė, pateikusi ginčijamo sprendimo 38, 46, 344, 355 ir 589 konstatuojamosiose dalyse ir susijusioje
63 išnašoje nurodomą informaciją, reikia pripažinti, kad Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos pripažindama,
jog ši informacija neturėjo didelės papildomosios vertės.
Pirma, dėl ginčijamo sprendimo 38 ir 46 konstatuojamųjų dalių ir susijusios 63 išnašos reikia pažymėti, kad jos yra susijusios
su
Arkema France
pateikta informacija dėl jos gamybos pajėgumų ir pardavimo vertės bei EEE natrio chlorato rinkoje dalyvaujančių įmonių rinkos
dalių. Kadangi ši informacija pagal šio sprendimo 344 punkte minėtą teismų praktiką neperžengia to, kas kyla iš
Arkema France
tenkančių pareigų pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnį, reikia pripažinti, jog ji neturi didelės papildomosios vertės.
Antra, dėl ginčijamo sprendimo 344 konstatuojamosios dalies reikia pažymėti, kad šioje konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo
Aragonesas
pateiktą argumentą, pagal kurį „Komisijos pateikti įrodymai daugiausia remiasi EKA,
Finnish Chemicals
ir [
Arkema France
] pateiktomis paraiškomis [pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo]“. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad atsižvelgiant
į tai, jog minėtoje konstatuojamojoje dalyje Komisija tik primena
Aragonesas
pateiktą argumentą, jis negali būti laikomas Komisijos pripažinimu, jog
Arkema France
pateikė šiai institucijai didelės papildomosios vertės turinčios informacijos, arba įrodymu, jog Komisija padarė akivaizdžią
vertinimo klaidą nepripažindama, kad
Arkema France
pateikta informacija turi didelės papildomosios vertės.
Trečia, dėl ginčijamo sprendimo 355 konstatuojamosios dalies, Komisija joje iš esmės nurodo, kad „pareiškėjo interesus pažeidžiantys
pareiškimai paprastai turi būti pripažįstami ypač patikimais įrodymais“. Šiuo klausimu reikia pripažinti, jog iš tokio bendro
pobūdžio Komisijos tvirtinimo negalima pripažinti, kad
Arkema France
pateikta informacija šioje byloje gerokai palengvino Komisijos užduotį, suteikdama jai galimybę nustatyti pažeidimo faktines
aplinkybes, ir todėl turėjo didelės papildomosios vertės.
Ketvirta, dėl ginčijamo sprendimo 589 konstatuojamosios dalies Komisija joje nurodo, kad „siekiant įvertinti
Finnish Chemicals
pateiktų įrodymų vertę reikia pabrėžti, kad, kai [ji] susisiekė su Komisija, [ši institucija] jau turėjo įrodymų, kuriuos
jai buvo pateikusios EKA,
Finnish Chemicals
(2004 m. rugsėjo 10 d. atsakyme į prašymą pateikti informaciją tiek, kiek
[Finnish Chemicals]
neperžengė to, kas jos buvo prašoma) ir
[Arkema France]
“. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors minėtos konstatuojamosios dalies tekstą galima aiškinti taip, kad Komisija pripažino,
jog
Arkema France
pateikė „įrodymų“, šioje byloje negalima pritarti tokiam aiškinimui, atsižvelgiant į kontekstą, kuriam esant Komisija apibrėžė
tokį vertinimą, ir ginčijamame sprendime šios institucijos išdėstytas išvadas. Pirmiausia, atsižvelgiant į tai, kad šis Komisijos
vertinimas buvo atliktas vertinant
Finnish Chemicals
pateiktos informacijos papildomąją vertę, juo siekiama pabrėžti, jog Komisija turi vertinti, ar
Finnish Chemicals
pateikta informacija turi didelės papildomosios vertės pagal savo bylos medžiagoje jau turimą informaciją, o ne tai, jog
Arkema France
pateikė didelės papildomosios vertės turinčios informacijos. Be to, minėtas vertinimas neprieštarauja ginčijamo sprendimo
561–580 konstatuojamosiose dalyse Komisijos išdėstytų išvadų, pagal kurias reikia atmesti visus ginčijamame sprendime nurodytus
ieškovės ir
Arkema France
argumentus, kad ši įmonė pateikė didelės papildomosios vertės turinčios informacijos. Galiausiai ir bet kuriuo atveju, dėl
ginčijamo sprendimo 589 konstatuojamojoje dalyje Komisijos įtvirtinto vertinimo negalima pripažinti, kad, atsižvelgiant į
Arkema France
pateiktą informaciją, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nuspręsdama, jog minėta informacija neturi didelės papildomosios
vertės.
Visų antra, dėl ieškovės nurodomų ginčijamo sprendimo 76, 254, 255, 259 ir 273 konstatuojamųjų dalių ir susijusių 116 ir 337 išnašų
reikia pripažinti, kad Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos nuspręsdama, kad jos neturėjo didelės papildomosios
vertės.
Pirma, dėl ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamosios dalies ir susijusios 116 išnašos, Komisija jose aptarė bendrą kartelio
veikimą, kuriam, be kita ko, buvo būdingi „dažni kontaktai dvišaliuose ar daugiašaliuose susitikimuose ir pokalbių telefonu
metu, vis dėlto nesilaikant specialios tvarkos“. Komisija taip pat pripažino, kad „[
Arkema France
] teigimu, bendrų klientų sąrašai ir pardavimo mastai, kurias kiekvienai iš kartelyje dalyvavusiai natrio chlorato rinkos
dalyvei buvo leidžiama patiekti šiems klientams, buvo nustatyti pačioje kartelio pradžioje“ ir kad „[
Arkema France
] vis dėlto nepateikė šio sąrašo Komisijai“. Todėl ir atsižvelgiant į tai, kad iš EKA žodinio prašymo atleisti nuo baudų matyti,
jog ši įmonė jau buvo informavusi Komisiją apie nagrinėjamų įmonių kontaktų pobūdį, ši
Arkema France
jokiais dokumentiniais įrodymais nepagrįsta informacija neturėjo didelės papildomosios vertės pagal šio sprendimo 343 punkte
nurodytą teismų praktiką.
Antra, dėl ginčijamo sprendimo 254 konstatuojamosios dalies ir susijusios 305 išnašos Komisija pažymėjo, kad
Arkema France
nurodė, jog „[jos atstovas L.] teigia prisimenąs
Finnish Chemicals
ir [
Arkema France
] susitikimą, skirtą išsiaiškinti, kodėl nebebuvo laikomasi [klientui] MODO taikomų pasidalijimo taisyklių“ ir kad „šiame
susitikime, [L.] manymu, įvykusiame 1999 m. pirmą ketvirtį Suomijoje,
Finnish Chemicals
paskelbė tapusi išskirtine MODO tiekėja pagal jos patronuojančios bendrovės ir MODO susitarimą, taip pažeisdama galiojantį
EKA,
Finnish Chemicals
ir [
Arkema France
] susitarimą dėl šio kliento“. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 255 konstatuojamojoje dalyje Komisija
nurodė, kad „vis dėlto, atsižvelgiant į tai, jog MODO ir
Finnish Chemicals
sutartis buvo sudaryta tik 1999 m. lapkričio 9 d., Komisija mano, kad [L.] supainiojo datas bei vietas ir iš tiesų turi omenyje
1999 m. lapkričio 9 d. susitikimą Kopenhagoje“. Todėl negana to, kad
Arkema France
žodžiu pateikta informacija, kaip ji pati pripažįsta, yra nepatikima („[L.] mano prisimenąs“) ir netiksli, bet kuriuo atveju
reikia pripažinti, kad ginčijamo sprendimo 255 konstatuojamojoje dalyje Komisija tiesiogiai nurodo, jog ši informacija yra
klaidinga, o ieškovė to neginčija. Taigi Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos nepripažindama, jog ši informacija
gali turėti didelės papildomosios vertės.
Trečia, dėl ginčijamo sprendimo 259 konstatuojamosios dalies, Komisija joje vertino
Arkema France
atstovo L. 1999 m. spalio – gruodžio mėn. kelionės išlaidų suvestines, kurias jai pateikė
Arkema France
. Šioje konstatuojamojoje dalyje taip pat pažymėta, kad minėtuose dokumentuose yra nuoroda į „15/12 EKA Roissy“ ir kad
Arkema France
teigia, jog „ši nuoroda galėtų būti susijusi su susitikimu su EKA atstovais
Roissy-Charles de Gaulle
oro uoste Paryžiuje 1999 m. gruodžio 15 dieną“. Reikia pripažinti, kad minėtoje konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo,
jog EKA neprisimena tokio susitikimo. Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos pripažindama, kad ši informacija,
dėl kurios
Arkema France
nėra tikra ir kuri nėra patvirtinta, neturėjo didelės papildomosios vertės. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tai, jog Komisija,
atsižvelgdama į pakankamų įrodymų šiai informacijai patvirtinti trūkumą,
Roissy-Charles de Gaulle
oro uoste įvykusio susitikimo neįtraukė į su karteliu susijusių susitikimų ir telefono skambučių sąrašą (žr. ginčijamo sprendimo
1 priedą), patvirtina, kad ši informacija neturi didelės papildomosios vertės.
Ketvirta, dėl ginčijamo sprendimo 273 konstatuojamosios dalies Komisija joje pažymi, kad
Arkema France
nurodo į EKA,
Finnish Chemicals
ir
Arkema France
susitikimą „2000 m. pavasarį“. Tačiau reikia pastebėti, kad šioje konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat nurodo, jog EKA
ir
Finnish Chemicals
nepatvirtino, kad toks susitikimas įvyko. Be to, šioje konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad, vadovaujantis EKA pateikta
informacija, išdėstyta ginčijamo sprendimo 283 konstatuojamojoje dalyje, galima manyti, jog iš tiesų kalbama apie 2000 m.
vasario 9 d. įvykusį susitikimą. Taigi ši
Arkema France
pateikta informacija ne tik yra netiksli, bet Komisija nurodė, o ieškovė neprieštaravo, kad ši informacija nebuvo paremta
kitais įrodymais, suteikiančiais galimybę Komisijai ją patvirtinti. Todėl Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo
klaidos pripažindama, kad ši informacija neturėjo didelės papildomosios vertės.
Penkta, dėl ginčijamo sprendimo 337 išnašos reikia pripažinti, kad joje Komisija patikslina ginčijamo sprendimo 284 konstatuojamąją
dalį, kurioje ji pirmiausia nurodo, jog „nors 2000 m. sausio ir vasario mėn. vis dar vyko keli konkurentų telefono skambučiai
ir susitikimai <...>, [įprastas] bendradarbiavimo lygis, iš esmės apimdavęs pastangas pasidalyti pardavimo mastus ir nustatyti
kainas, [2000 m.] nebuvo atkurtas dėl prarasto abipusio pasitikėjimo ir visų kitų įvairiuose konkurentų pareiškimuose minėtų
susijusių priežasčių“. Minėto sprendimo 337 išnašoje dėl kartelio pabaigos datos Komisija pažymi, kad „EKA ir [
Arkema France
] nurodo į 1999 ir 2000 m. įgyvendintas atitinkamas konkurencijos taisyklių laikymosi vidaus programas“ ir kad „
Finnish Chemicals
nurodo, jog kontaktai su konkurentais tapo nereikalingi sudarius sutartį su [klientu] MODO“. Šiuo klausimu taip pat reikia
pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 575 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, jog
Arkema France
atstovas L. „tik patvirtino EKA pareiškimą dėl konkurencijos teisės nuostatų laikymosi programų priėmimo pasekmių, šiuo klausimu
nepateikdamas naujų įrodymų“. Be to, ginčijamo sprendimo 593 konstatuojamojoje dalyje ir susijusioje 540 išnašoje Komisija
pažymi, kad „kai [ji] gavo
Finnish Chemicals
atsakymą į prašymą pateikti informaciją ir prašymą [bendradarbiauti], bylos medžiagoje [ši institucija] jau turėjo informaciją
iš dviejų nepriklausomų šaltinių (EKA ir
Arkema France
), patvirtinančią, jog pažeidimas nenutrūko iki 2000 m. pavasario“. Galiausiai ginčijamo sprendimo 594 konstatuojamojoje dalyje
ir susijusioje 542 išnašoje Komisija pažymi, kad „iš [EKA] pateiktos medžiagos jau buvo nustačiusi“, jog ši įmonė nutolo nuo
kartelio 2000 m. pavasarį.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 356 punkte nurodytose ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse Komisijos pateiktas išvadas,
reikia pripažinti, kad
Arkema France
šiuo klausimu pateikta informacija neturėjo didelės papildomosios vertės tuo metu, kai ji buvo pateikta Komisijai. Iš tiesų
Arkema France
pateikta informacija, pagal kurią kartelis pasibaigė įgyvendinus konkurencijos teisės nuostatų laikymosi programas, buvo
ne tik nepakankamai tiksli dėl konkrečios datos, kurią Komisija pripažino buvus pažeidimo pabaiga, t. y. 2000 m. vasario 9 d.
(ginčijamo sprendimo 1 straipsnio e punktas), bet Komisija galėjo nustatyti, jog pažeidimas pasibaigė 2000 m. vasario 9 d.
įvykusiu profesinės asociacijos CEFIC susitikimu, tik vadovaudamasi EKA pateiktais patikslinimais, kaip tai matyti iš ginčijamo
sprendimo 290 konstatuojamosios dalies.
Visų trečia, dėl ginčijamo sprendimo 94 konstatuojamosios dalies ir susijusios 196 išnašos, 98 konstatuojamosios dalies ir
susijusios 142 išnašos, 243 konstatuojamosios dalies ir susijusios 293 išnašos, 251 konstatuojamosios dalies ir susijusios
302 išnašos, 260 ir 593 konstatuojamųjų dalių ir susijusios 540 išnašos, 594 konstatuojamosios dalies ir susijusios 542 išnašos
bei 118 ir 259 išnašų reikia pripažinti, kad jose nurodoma informacija, kurią, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, Komisija
jau turėjo, kai
Arkema France
pateikė paraišką pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nepakankamai tiksli ar pagrįsta informacija, kad Komisija galėtų
nustatyti pažeidimo faktines aplinkybes, arba galiausiai informacija, kurią Komisija galėjo gauti pagal Reglamento Nr. 1/2003
18 straipsnį.
Pirma, ginčijamo sprendimo 94 konstatuojamojoje dalyje ir susijusioje 136 išnašoje Komisija nurodo, kad „
Finnish Chemicals
teigimu, [1995 m.] gegužės 17 d. Kopenhagos
SAS Royal
viešbutyje įvyko susitikimas, kuriame dalyvavo [EKA,
Finnish Chemicals
ir
Arkema France
]“. Komisija pastebėjo, kad
Arkema France
atstovo D. kelionės išlaidų suvestinės patvirtina jo dalyvavimą šiame susitikime. Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti,
kad iš ginčijamo sprendimo 95 ir 96 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija nustatė, kad šis susitikimas įvyko, vadovaudamasi
Finnish Chemicals
pateiktais įrodymais ir ieškovė to neginčija. Iš tiesų ginčijamo sprendimo 96 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad
Finnish Chemicals
atstovo S. užrašai iš 1995 m. gegužės 17 d. susitikimo „įrodo [
Arkema France
] dalyvavimą kartelyje“. Be to ir bet kuriuo atveju, reikia pastebėti, kad, vadovaujantis šio sprendimo 344 punkte nurodyta
teismų praktika, tik
Arkema France
atstovo kelionės išlaidų suvestinių, iš kurių galima patvirtinti jo dalyvavimą atitinkamame susitikime, pateikimas yra bendradarbiavimas,
neperžengiantis šiai įmonei kylančių įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnį. Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios
vertinimo klaidos pripažindama, kad
Arkema France
šiuo klausimu nepateikė didelės papildomosios vertės turinčios informacijos.
Antra, ginčijamo sprendimo 98 konstatuojamojoje dalyje ir susijusioje 142 išnašoje Komisija pirmiausia nurodo, kad „EKA taip
pat pranešė, jog apie 1995 m. ji kartu su
Finnish Chemicals
ir [
Arkema France
] nusprendė „stipriai pakelti kainą, kuri buvo taikoma“ Portugalijai, atsižvelgiant į eskudo nuvertėjimą“ ir pažymėjo, jog
„EKA pateikti įrodymai patvirtina, kad 1995 m. ši įmonė pakėlė klientams Portugalijoje taikytus tarifus 31 % ir 44 % lyginant
su 1993 m. taikytomis kainomis“. Be to, Komisija pažymi, kad „[
Arkema France
] taip pat pripažino buvus sėkmingą kainos pakėlimą“. Taigi iš ginčijamo sprendimo teksto matyti, kad šis 1995 m. kainos pakėlimas
buvo nustatytas vadovaujantis EKA žodine informacija bei pateiktais dokumentais ir ieškovė to neginčija. Todėl nors
Arkema France
pateikta žodinė informacija patvirtina EKA informaciją, reikia pripažinti, kaip tai padarė Komisija, kad tokia informacija,
vadovaujantis šio sprendimo 343 punkte nurodyta teismų praktika, negali būti laikoma turinčia didelės papildomosios vertės,
nes
Arkema France
nepateikė papildomų šio kainų pakėlimo detalių, lyginant su pateiktomis EKA.
Trečia, ginčijamo sprendimo 243 konstatuojamojoje dalyje ir susijusiose 293 išnašoje Komisija nurodė, kad „savo pareiškimuose
EKA ir [
Arkema France
] nurodė, kad jų atstovų susitikimas įvyko 1999 m. vasario arba kovo mėn.“ ir kad „[
Arkema France
] patvirtino, jog W. atstovavo EKA šiame susitikime“. Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad minėtoje konstatuojamojoje dalyje
Komisija tiesiogiai atkartoja EKA žodžiu pateiktą informaciją. Be to, reikia pripažinti, kad Komisija ginčijamo sprendimo
245 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo, jog „nors nebuvo galima visai tiksliai nustatyti, kad susitikimas įvyko, Komisija mano,
jog tikėtina, kad konkurentų diskusijos vyko taip, kaip jas apibūdino EKA“. Todėl Komisija ne vien galėjo sužinoti apie minėtą
susitikimą ir jo turinį tik iš EKA pateiktos informacijos, bet ir teigia, o ieškovė to neginčija, kad
Arkema France
pateikta informacija neleidžia tiksliai nustatyti pažeidimo faktinių aplinkybių. Taigi reikia pripažinti, kad Komisija neklydo
nuspręsdama, jog
Arkema France
šiuo klausimu pateikta informacija neturėjo didelės papildomosios vertės.
Ketvirta, ginčijamo sprendimo 251 konstatuojamojoje dalyje ir susijusioje 302 išnašoje Komisija pažymi, kad „
Finnish Chemicals
informavo Komisiją apie 1999 m. lapkričio 9 d. Kopenhagoje įvykusį susitikimą“, kuriame dalyvavo
Arkema France
ir
Finnish Chemicals
atstovai. Jose taip pat nurodyta, kad
Arkema France
„patvirtino, jog šis susitikimas iš tiesų įvyko ir [ji] perdavė Komisijai [savo atstovo L.] kelionės išlaidų suvestines, patvirtinančias,
kad susitikimas įvyko Kopenhagoje 1999 m. lapkričio 9 dieną“. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, pirma, tik
Arkema France
atstovo kelionės išlaidų suvestinių, iš kurių galima patvirtinti jo dalyvavimą atitinkamame susitikime, pateikimas yra bendradarbiavimas
pagal šio sprendimo 344 punkte nurodytą teismų praktiką, neperžengiantis šiai įmonei kylančių įsipareigojimų pagal Reglamento
Nr. 1/2003 18 straipsnį. Antra, ginčijamo sprendimo 252 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažodžiui pakartoja tikslią
Finnish Chemicals
pateiktą informaciją, atskleidžiančią šiame susitikime vykusių diskusijų turinį, o ginčijamo sprendimo 254 konstatuojamojoje
dalyje išdėsto
Arkema France
dėl šio susitikimo pateiktą netikslią informaciją. Galiausiai iš minėtų konstatuojamųjų dalių matyti, kad
Arkema France
pateikta informacija jos pateikimo metu nesuteikė galimybės patvirtinti Komisijos bylos medžiagoje turimų įrodymų, o nustatyti
minėtas faktines aplinkybes Komisija galėjo tik vadovaudamasi
Finnish Chemicals
pateikta informacija. Todėl Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos pripažindama, kad šiuo klausimu
Arkema France
pateikta informacija neturėjo didelės papildomosios vertės.
Penkta, ginčijamo sprendimo 260 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad „
Finnish Chemicals
[per savo atstovą S.] patvirtino, kad [
Arkema France
] ir
Finnish Chemicals
dar kartą susitiko 1999 m. gruodžio 21 d. Stokholme“ ir kad „šį susitikimą taip pat patvirtina [
Arkema France
] pateiktos L. kelionės išlaidų suvestinės“. Šiuo klausimu reikia pažymėti ne tik, kad, kaip matyti iš minėtos konstatuojamosios
dalies, Komisija įrodė, jog šis susitikimas įvyko, vadovaudamasi
Finnish Chemicals
pateikta informacija, bet ir kad vien
Arkema France
atstovo kelionės išlaidų suvestinių, iš kurių galima patvirtinti jo dalyvavimą atitinkamame susitikime, pateikimas yra bendradarbiavimas
pagal šio sprendimo 344 punkte nurodytą teismų praktiką, neperžengiantis šiai įmonei kylančių įsipareigojimų pagal Reglamento
Nr. 1/2003 18 straipsnį.
Šešta, ginčijamo sprendimo 118 išnašoje Komisija nurodo, kad „[
Arkema France
] patvirtino veikus EKA apibūdintą [ir šios įmonės žodiniais pareiškimais patvirtintą] rinkos pasidalijimo mechanizmą ir kompensacijų
sistemą“. Šiuo klausimu reikia pažymėti ne tik, kad iš minėtos išnašos matyti, jog Komisija vadovavosi EKA žodiniais pareiškimais
pažeidimo faktinėms aplinkybėms nustatyti ir to ieškovė neginčija, bet ir tai, kad, vadovaujantis šio sprendimo 344 punkte
nurodyta teismų praktika, vien žodinio ir netikslaus šios informacijos patvirtinimo negalima laikyti turinčiu didelės papildomosios
vertės.
Septinta, ginčijamo sprendimo 207 konstatuojamojoje dalyje ir susijusioje 259 išnašoje Komisija pažymi, kad „reikia pastebėti,
jog, vykstant
Finnish Chemicals
ir [
Arkema France
] diskusijoms dėl [kliento] MODO, [
Arkema France
atstovas L.] paskambino B. (
Finnish Chemicals
importuotojo Prancūzijoje
Quadrimex
atstovui), kad aptartų [
Arkema France
] prarastas apimtis ir kad „šių pokalbių telefonu metu 2008 m. spalio 2 ir 5 d. L. skundėsi skandinavų agresyvumu ir reikalavo
apimčių kompensacijos [
Arkema France
]“. Šiuo klausimu iš ginčijamo sprendimo 257 išnašoje nurodytų dokumentų ir ginčijamo sprendimo 4.3.1.20 punkto „1998 m. –
konfliktas dėl kliento MODO“, kurį sudaro 205–216 konstatuojamosios dalys, matyti, kad, siekdama nustatyti konkurentų kontaktų
dėl tiekimo klientui MODO tikslų pobūdį, šių kontaktų datas ir pasidalytas apimtis, Komisija vadovavosi tik
Finnish Chemicals
jai pateikta tikslia informacija. Taigi Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos nuspręsdama, kad
Arkema France
šiuo klausimu pateikta informacija negali turėti didelės papildomosios vertės.
Visų ketvirta, dėl ginčijamo sprendimo 568, 569, 571–573, 575 ir 576 konstatuojamųjų dalių, kurias nurodo ieškovė, reikia
pažymėti, kad iš jų matyti, jog, pirma, kai
Arkema France
Komisijai pateikė šią informaciją, ši institucija ją jau buvo gavusi „iš dviejų šaltinių“ (ginčijamo sprendimo 568 konstatuojamoji
dalis), antra,
Arkema France
„patvirtino buvus pasidalijimo sistemą labai bendrais bruožais, bet nepateikė jokių rašytinių įrodymų su laikotarpio, kai
įvyko atitinkamos faktinės aplinkybės, data, kurie būtų padėję Komisijai įrodyti nagrinėjamas faktines aplinkybes“ (ginčijamo
sprendimo 569 konstatuojamoji dalis), trečia,
Arkema France
pateikta informacija apie kontaktus su konkurentais buvo „paviršutiniška ir nesuteikė galimybės Komisijai patvirtinti nagrinėjamų
faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 571 konstatuojamoji dalis), ketvirta, informacija apie kainų pakėlimus 1993–1995 m.
„bendrais bruožais“ patvirtino Komisijos jau turėtą informaciją (ginčijamo sprendimo 572 konstatuojamoji dalis), penkta, su
kliento MODO aprūpinimu susijusi informacija „jau buvo pakankamai patvirtina EKA pateiktais dokumentais“ (ginčijamo sprendimo
573 konstatuojamoji dalis), šešta,
Arkema France
„tik patvirtino EKA pareiškimą dėl konkurencijos teisės nuostatų laikymosi programų įgyvendinimo pasekmių, nepateikdama naujų
įrodymų šiuo klausimu“ (ginčijamo sprendimo 575 konstatuojamoji dalis) ir galiausiai, Komisijos vertinimu, „nors [
Arkema France
] galėjo labai bendrai patvirtinti tam tikrus kartelio veikimo aspektus, vis dėlto ji to nepadarė taip, kad padidintų Komisijos
galimybes įrodyti padarytą pažeidimą“ (ginčijamo sprendimo 579 konstatuojamoji dalis). Todėl reikia pripažinti, kad nė viena
iš minėtų konstatuojamųjų dalių neįrodo, jog
Arkema France
pateikta informacija turėjo didelės papildomosios vertės.
Atsižvelgiant į visus anksčiau išdėstytus argumentus, reikia pripažinti, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos
nesumažindama baudos
Arkema France
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Todėl antrojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antros dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą
Arkema France
, kitaip nei
Finnish Chemicals
, nesuteikdama jokio „atlyginimo“ už jos Komisijai pateiktą informaciją, nors ginčijamo sprendimo 568, 569, 571, 572, 573,
575 ir 576 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, jog minėta informacija suteikė galimybę patvirtinti pažeidimo faktines
aplinkybes. Dėl šio skirtingo vertinimo ieškovei, kuriai kartu su
Arkema France
bauda turėjo būti sumažinta 30–50 %, skirtos baudos dydis „išaugo“ lyginant su skirtomis kitoms susijusioms bendrovėms ir
ypač
Finnish Chemicals
.
Komisija prieštarauja šiems argumentams.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės teigia, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
sumažino baudą
Finnish Chemicals
, bet ne
Arkema France
.
Vadovaujantis šio sprendimo 196 punkte nurodyta teismų praktika, vienodo požiūrio principas reikalauja, kad panašios situacijos
nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas.
Kadangi šioje byloje, pirma, nagrinėjant antrojo pagrindo pirmą dalį (žr. šio sprendimo 367 punktą), buvo nustatyta, jog Komisija
nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos pripažindama, kad
Arkema France
pateikti įrodymai neturėjo didelės papildomosios vertės, ir, antra, šiuo klausimu ieškovė neginčija Komisijos vertinimo, jog
Finnish Chemicals
pateikta informacija turėjo didelės papildomosios vertės, reikia pripažinti, kad dėl baudos sumažinimo pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo
Arkema France
ir
Finnish Chemicals
situacijos nebuvo panašios.
Taigi reikia pripažinti, kad ieškovė neįrodė, jog Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nesuteikdama jokio baudos sumažinimo
Arkema France
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Todėl antrojo pagrindo šeštą dalį, visą antrąjį pagrindą ir pirmąjį ieškovės reikalavimą reikia atmesti kaip nepagrįstus.
2.
Dėl papildomo reikalavimo, susijusio su baudų dydžio pakeitimu

Šalių argumentai
Vienuoliktame pagrinde ieškovė nurodo, kad jei Bendrasis Teismas nepanaikintų ginčijamo sprendimo, kiek jis susijęs su ieškove,
jai skirtos baudos turėtų būti panaikintos arba sumažintos.
Pirma, ieškovė teigia, kad buvo neteisinga jai skirti didžiausią baudą iš visų ginčijamame sprendime nurodytų įmonių, nors
Arkema France
atsakomybė už pažeidimą buvo daug mažesnė nei EKA ir
Finnish Chemicals
. Šiuo klausimu ji pastebi, kad dvi pagrindinės kartelio veikėjos buvo EKA ir
Finnish Chemicals
, kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies, o kitos kartelio narės, pavyzdžiui,
Arkema France
, turėjo reaguoti į šių dviejų konkurenčių kovas dalijantis šiaurės rinkas, kad apsaugotų jų zonose esančias savo rinkas.
Antra, ieškovė teigia, kad Bendrasis Teismas, pasinaudodamas savo bendrojo vertinimo įgaliojimais, turėtų atsižvelgti į, pirma,
Arkema France
mažesnę nei EKA ir
Finnish Chemicals
atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą ir, antra, aštuntojo pagrindo pirmajame ir antrajame kaltinimuose (žr. šio sprendimo 267–273 punktus),
devintojo pagrindo pirmoje ir antroje dalyje (žr. šio sprendimo 310–312 ir 320–323 punktus) bei dešimtajame pagrinde ieškovės
nurodytus veiksnius.
Komisija prieštarauja ieškovės argumentams.

Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal teismų praktiką Komisijos sprendimų konkurencijos srityje kontrolės, kurią vykdo Sąjungos teismas,
srityje, be įprastos teisėtumo kontrolės, pagal kurią galima tik atmesti ieškinį dėl panaikinimo arba panaikinti ginčijamą
aktą, įgyvendindamas taikant EB 229 straipsnį jam pagal Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį suteiktą neribotą jurisdikciją,
Bendrasis Teismas, siekdamas, pavyzdžiui, pakeisti baudos dydį, gali net nepanaikinęs ginčijamo akto jį peržiūrėti, atsižvelgdamas
į visas faktines aplinkybes (žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 86 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Pirma, dėl prašymo pakeisti ieškovei ir
Arkema France
solidariai skirtos baudos dydį, nes šia bauda nepakankamai atsižvelgiama į mažesnį
Arkema France
įsitraukimą į kartelį nei EKA ir
Finnish Chemicals
, Bendrasis Teismas mano, kad nėra pagrindo tenkinti šį prašymą, nes, kaip buvo pripažinta šio sprendimo 328 punkte, ieškovė
nepateikia jokių šį argumentų ar įrodymų, patvirtinančių, jog
Arkema France
vaidmuo kartelyje buvo mažesnis ir tai galėtų pateisinti dėl to jai skirtos baudos dydžio sumažinimą.
Antra, dėl prašymo pakeisti ieškovei ir
Arkema France
solidariai bei ieškovei individualiai skirtas baudas, atsižvelgiant į aštuntojo pagrindo pirmajame ir antrajame kaltinimuose,
devintojo pagrindo pirmoje ir antroje dalyje bei dešimtajame pagrinde nurodytus argumentus, Bendrasis teismas mano, kad, įvertinus
visus šiame sprendime išdėstytus motyvus ir nesant kitų šiuo klausimu ieškovės pateiktų argumentų, toks sumažinimas būtų nepagrįstas.
Todėl ieškovės antrąjį reikalavimą ir visą ieškinį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė bylą pralaimėjo, reikia nurodyti jai padengti išlaidas, kaip to reikalavo Komisija.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Elf Aquitaine SA padengia bylinėjimosi išlaidas.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Paskelbta 2011 m. gegužės 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl pagrindinių reikalavimų, susijusių su daliniu ginčijamo sprendimo panaikinimu
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su atsakomybės už pažeidimą priskyrimą bendrovių grupių viduje reglamentuojančių taisyklių
pažeidimu
Dėl pirmos dalies, susijusios su teisės klaida ieškovei priskiriant atsakomybę už nagrinėjamus neteisėtus veiksmus
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, susijusios su bendrovių teisinio ir ekonominio savarankiškumo principų pažeidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečios dalies, susijusios su klaida dėl faktinės aplinkybės, kad ginčijamame sprendime Komisijos pateikti įrodymai nepagrindžia
lemiamos įtakos prezumpcijos
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su faktine aplinkybe, kad Komisija neteisėtai nusprendė, jog ieškovė nepateikė lemiamos įtakos
prezumpciją paneigiančios įrodymų visumos
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl penktos dalies, susijusios su lemiamos įtakos prezumpcijos pavertimu nepaneigiama
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su šešių pagrindinių principų pažeidimu dėl atsakomybės už neteisėtus veiksmus priskyrimo
ieškovei
Dėl pirmos dalies, susijusios su ieškovės teisės į gynybą pažeidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, susijusios su procesinių teisių lygybės principo pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečios dalies, susijusios su nekaltumo prezumpcijos pažeidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principų pažeidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl penktos dalies, susijusios su bausmių teisėtumo principo pažeidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šeštos dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pa˛eidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su ieškovės pateiktos įrodymų visumos iškraipymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo motyvų prieštaringumu
Dėl pirmos dalies, susijusios su motyvų prieštaringumu taikant įmonės sąvoką pagal EB 81 straipsnio 1 dalį
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, susijusios su ginčijamo sprendimo motyvų prieštaringumu dėl to, ar ieškovei buvo žinoma apie nagrinėjamą
pažeidimą
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečios dalies, susijusios su motyvų prieštaringumu dėl kontrolės, kurią savo dukterinei bendrovei turi taikyti jos patronuojanti
bendrovė, kad jai būtų priskirta atsakomybė už šios dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą, pobūdžio
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl penktojo pagrindo, susijusio su gero administravimo principo pa˛eidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šeštojo pagrindo, paremto teisinio saugumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl septintojo pagrindo, paremto piktnaudžiavimu įgaliojimais
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl aštuntojo pagrindo, susijusio su individualios baudos ieškovei skyrimo neteisėtu pobūdžiu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl devintojo pagrindo, susijusio su „Arkema France“ ir ieškovei solidariai skirtos baudos apskaičiavimą reglamentuojančių
principų ir nuostatų pažeidimu
Dėl pirmos dalies, susijusios su klaidomis apskaičiuojant Arkema France ir ieškovei solidariai skirtos baudos dydį
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu dėl Arkema France ir ie�kovei solidariai skirtos baudos
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl dešimtojo pagrindo, susijusio su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo nuostatų pažeidimu
Dėl pirmos dalies, susijusios su atsisakymu taikyti baudos sumažinimą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, susijusios su vienodo požiūrio principo pažeidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl papildomo reikalavimo, susijusio su baudų dydžio pakeitimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: prancūzų.