CELEX: 62009CJ0352
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Kartellikokkulepped
Ühenduse roostevabast terasest lametoodete turg
ST artikli 65 rikkumise tuvastamise otsus pärast ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemist määruse (EÜ) nr 1/2003 alusel
Komisjoni pädevus
Nulla poena sine lege ja seadusjõu põhimõtted
Kaitseõigused
Rikkumise süükspanemine
Vastutuse üleminek avalduse alusel
Aegumine
Koostöö haldusmenetluses

ThyssenKrupp Nirosta GmbH (varem ThyssenKrupp Stainless AG) palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada Euroopa
Ühenduste Esimese Astme Kohtu 1. juuli 2009. aasta otsuse kohtuasjas T‑24/07: ThyssenKrupp
vs
. komisjon (EKL 2009, lk II‑2309; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), milles nimetatud kohus jättis rahuldamata apellandi
nõude tühistada komisjoni 20. detsembri 2006. aasta otsus, mis käsitleb ESTÜ asutamislepingu artikli 65 alusel algatatud menetlust
(juhtum COMP/F/39.234 – Sulami lisamaks – otsuse uuesti vastuvõtmine) (edaspidi „vaidlusalune otsus”) ning teise võimalusena
esitatud nõude vähendada talle vaidlusaluses otsuses määratud trahvi.
Selles otsuses tuvastas Euroopa Komisjon, et Thyssen Stahl AG (edaspidi „Thyssen Stahl”) oli 16. detsembrist 1993 kuni 31. detsembrini
1994 rikkunud ST artikli 65 lõiget 1, muutes ja rakendades kooskõlastatult võrdlusmäära, mille alusel arvutati sulami lisamaksu,
ning määras selle eest ThyssenKrupp Stainless AG‑le trahvi summas 3 168 000 eurot.
I –
Õiguslik raamistik
A –
ESTÜ asutamislepingu sätted
ST artikkel 65 nägi ette:
„1.      Keelatud on kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad
otseselt või kaudselt takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturul, eeskätt need kokkulepped, otsused ja tegevus,
millega:
a)      kehtestatakse või määratakse kindlaks hinnad;
b)      piiratakse või kontrollitakse tootmist, tehnilist arengut või investeeringuid;
c)      jagatakse turge, kaupu, kliente või tarneallikaid.
[...]
4.      Käesoleva artikli lõike 1 kohaselt keelatud kokkulepped või otsused on tühised ning neile ei saa tugineda üheski liikmesriigi
kohtus.
Komisjonil on Euroopa Kohtu kontrollile alluv ainupädevus otsustada, kas nimetatud kokkulepped või otsused on käesoleva artikli
sätetega kooskõlas.
5.      Komisjon võib ettevõtjatele, kes on sõlminud tühise kokkuleppe, rakendanud või üritanud vahekohtu, trahvi, boikoti või muul
teel rakendada tühist kokkulepet või otsust, või otsust, mille heakskiitmisest on keeldutud või mille heakskiit on tagasi
võetud, või mille luba on omandatud teadlikult väära või moonutatud informatsiooni esitamise teel, või kelle tegevus on vastuolus
käesoleva artikli lõikes 1 sätestatuga, määrata trahve ja karistusmakseid, mis ei ületa käesoleva artikliga vastuolus oleva
kokkuleppe, otsuse või tegevuse esemeks olnud kaupade kahekordset käivet, mis ei välista seda, et juhul, kui kõnealuse kokkuleppe,
otsuse või tegevuse esemeks on toodangu, tehnilise arengu või investeeringute piiramine, võib nimetatud ülemmäära trahvide
puhul tõsta 10 protsendini asjaomaste ettevõtjate aastakäibest, ja karistusmaksete puhul 20 protsendini päevakäibest.” [Siin
ja edaspidi on osundatud lepingut tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Vastavalt ST artiklile 97 lõppes ESTÜ asutamislepingu kehtivus 23. juulil 2002.
B –
EÜ asutamislepingu sätted
EÜ artikli 305 lõikes 1 oli sätestatud:
„Käesoleva lepingu sätted ei mõjuta Euroopa Söe- ja Teraseühenduse asutamislepingu sätete kohaldamist, eelkõige liikmesriikide
õigusi ja kohustusi, kõnealuse ühenduse institutsioonide volitusi ega nimetatud lepinguga söe ja terase ühisturu toimimiseks
ettenähtud eeskirju.”
C –
Määrus (EÜ) nr 1/2003
Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise
kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artiklis 4 on sätestatud, et „[EÜ] artiklite 81 ja 82 kohaldamisel
on komisjonil käesolevas määruses sätestatud volitused”.
Määruse nr 1/2003 artikkel 7 „Rikkumise tuvastamine ja lõpetamine” näeb ette:
„1.      Kui komisjon kaebuse põhjal või omal algatusel leiab, et [EÜ] artiklit 81 või 82 rikutakse, võib ta otsusega nõuda asjaomastelt
ettevõtjatelt või ettevõtjate ühendustelt sellise rikkumise lõpetamist. […] Õigustatud huvi korral peaks komisjonil ühtlasi
olema õigus teha otsus varasema rikkumise toimumise kohta.
[…]”
Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt võib komisjon oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele
trahve, kui need tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu rikuvad EÜ artiklit 81 või 82.
D –
Trahvi arvutamist käsitlevad sätted
Komisjoni teatise, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4; edaspidi
„koostööteatis”), peatükk D näeb ette:
„1.      Kui ettevõtja teeb koostööd ilma, et oleks täidetud kõik peatükkides B ja C nimetatud tingimused, vähendatakse trahvisummat,
mis talle oleks ilma koostööta määratud, 10–50% võrra.
2.      See võib olla nii eelkõige järgmistel juhtudel:
–        enne vastuväiteteatise saatmist esitab ettevõtja komisjonile informatsiooni, dokumente või teisi tõendeid, mis aitavad toime
pandud rikkumise olemasolu kinnitada,
–        pärast vastuväiteteatise saamist teatab ettevõtja komisjonile, et ta ei vaidle vastu komisjoni süüdistuste aluseks olevate
faktide sisulisele õigsusele.”
II –
Vaidluse taust
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 10–32 esitatud vaidluse aluseks olevad asjaolud võib kokku võtta järgmiselt.
Saksa õiguse alusel asutatud äriühing Krupp Thyssen Nirosta GmbH loodi 1. jaanuaril 1995 Thysseni ja Fried Krupp AG Hoesch-Kruppi
tegevuse koondumisel roostevabast terasest lametoodete sektoris. Thyssen Stahl jätkas oma tegevust teistes sektorites sõltumatult.
Pärast mitut ärinime muutust sai Krupp Thyssen Nirosta GmbH‑st ThyssenKrupp AG ning lõpuks ThyssenKrupp GmbH.
Roostevaba teras on spetsiaalne terase liik, mis on korrosioonikindel tänu erinevate sulamielementide (kroom, nikkel, molübdeen)
kasutamisele. Seda kasutatakse lametoodete kujul (lehtedena või rullidena, kuum- või külmvaltsitult) või pikkade toodete kujul
(kangid, valtstraadid, profiilliistud, kuumvaltsitult või külmviimistletult), mis enamik kuulusid ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse.
Komisjon palus 16. märtsil 1995 erinevatel roostevaba terase tootjatel anda talle teavet juurdemaksu kohta, mida tuntakse
„sulami lisamaksu” nime all ja mida arvutatakse nende sulamielementide turuhindade alusel ning mis lisandub roostevaba terase
baashinnale. Nende sulamielementide hind moodustab tootmiskulude olulise ja väga muutliku osa. Komisjon saatis kogutud teabe
põhjal 19. detsembril 1995 vastuväiteteatised 19 ettevõtjale.
1996. aasta detsembris ja 1997. aasta jaanuaris teatasid teatavad ettevõtjad, sh apellant ja Thyssen Stahl komisjonile oma
koostöösoovist. Komisjon saatis 24. aprillil 1997 kõigile asjassepuutuvatele ettevõtjatele, kelle hulka kuulusid apellant
ja Thyssen Stahl, uue vastuväiteteatise, millele need kaks ettevõtjat vastasid eraldi.
Komisjonile 23. juulil 1997 saadetud kirjas (edaspidi „23. juuli 1997. aasta avaldus”) märkis apellant järgmist:
„Olete eespool viidatud menetluses [juhtum IV/35.814 – ThyssenKrupp Stainless] palunud [Thyssen Stahli] seaduslikult esindajalt
[…], et [apellant] sõnaselgelt kinnitaks, et ta võttis vastutuse [Thyssen Stahli] võimalike tegude eest pärast [Thysseni Stahli]
roostevabast terasest lametoodete tegevuse üleminekut selles osas, kus küsimus on käesoleva menetluse esemeks olevates roostevabast
terasest valmistatud lametoodetes ja puudutab kuni 1993. aastani kestnud ajavahemikku. Selles kirjas kinnitame seda sõnaselgelt.”
21. jaanuari 1998. aasta otsuses 98/247/ESTÜ ESTÜ asutamislepingu artikli 65 kohaldamise menetluse kohta (juhtum IV/35.814
– Sulami lisamaks) (EÜT L 100, lk 55; edaspidi „algne otsus”) tuvastas komisjon, et enamik roostevabast terasest lametoodete
tootjatest, nende hulgas apellant ja Thyssen Stahl, leppisid Madridis (Hispaania) 16. detsembril 1993 peetud kohtumisel kokku
kooskõlastatud hinnatõusus alates 1. veebruarist 1994, muutes sulami lisamaksu arvutamise parameetreid. Ta järeldas sellest,
et asjaomased ettevõtjad rikkusid ST artikli 65 lõiget 1.
Algsest otsusest teavitati üksnes apellanti ja mitte Thyssen Stahli, kuna komisjon asus 23. juuli 1997. aasta avalduse alusel
seisukohale, et apellant vastutas Thyssen Stahli tegevuse eest. Seega määras komisjon talle trahvi ka Thyssen Stahlile süükspandavate
asjaolude eest, mis puudutasid ajavahemikku detsembrist 1993 kuni 1. jaanuarini 1995.
Apellant esitas 11. märtsil 1998 hagi, milles ta palus muu hulgas tühistada algne otsus.
Üldkohus tühistas 13. detsembri 2001. aasta otsusega liidetud kohtuasjades T‑45/98 ja T‑47/98: Krupp Thyssen Stainless ja
Acciai speciali Terni
vs
. komisjon (EKL 2001, lk II‑3757) algse otsuse osas, milles Thyssen Stahli süü ST artikli 65 lõike 1 rikkumise eest omistati
apellandile, ja vähendas sellest tulenevalt trahvi. Üldkohus leidis, et komisjon ei võimaldanud apellandil esitada oma seisukohti
Thyssen Stahlile etteheidetavate asjaolude kohta ja rikkus seega kaitseõigusi.
Euroopa Kohus jättis 14. juuli 2005. aasta otsusega liidetud kohtuasjades C‑65/02 P ja C‑73/02 P: ThyssenKrupp
vs
. komisjon (EKL 2005, lk I‑6773) rahuldamata apellatsioonkaebused, mille apellant ja komisjon selle otsuse peale olid esitanud.
Pärast apellandi ja Thyssen Stahliga peetud kirjavahetust saatis komisjon 5. aprillil 2006 apellandile vastuväiteteatise.
Apellant vastas vastuväiteteatisele 17. mai 2006. aasta kirjaga ja 15. septembril 2006 toimus avalikult tema ärakuulamine.
20. detsembril 2006 tegi komisjon vaidlusaluse otsuse. Otsuse preambulist nähtub, et otsus tugineb muu hulgas ESTÜ asutamislepingule
ja eeskätt ST artiklile 65 ning EÜ asutamislepingule ja määrusele nr 1/2003. Selle otsuse resolutsioonis on ette nähtud järgmist:
„Artikkel 1
[Thyssen Stahl] on rikkunud ST artikli 65 lõiget 1 16. detsembrist 1993 kuni 31. detsembrini 1994, kuna ta muutis ning rakendas
kooskõlastatult sulamilisandi arvutamise mudeli normväärtust ja et sellise teguviisi eesmärk ja tagajärg oli piirata ja moonutada
konkurentsi normaalset toimimist ühisturul.
Artikkel 2
1.      Artiklis [1] märgitud rikkumiste eest määratakse trahv summas 3 168 000 eurot.
2.      Kuna [apellant] võttis 23. juuli 1997. aasta [avaldusega] endale vastutuse [Thyssen Stahli] tegude eest, määratakse viimase
trahv [apellandile].”
III –
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellant esitas vastavalt EÜ artiklitele 225 ja 230 vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse
6. veebruaril 2007.
Esimeses väites tugines apellant
nulla poena sine lege
põhimõtte rikkumisele, kuna ST artikli 65 lõiget 1 kohaldati pärast ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemist. Tema teine
väide käsitles seda, et määruse nr 1/2003 ja ST artikli 65 kombineeritud kohaldamine oli õigusvastane. Kolmandas väites tugines
apellant seadusjõu rikkumisele, kuna Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktis 88 tõdenud, et ta ei vastutanud Thyssen Stahli tegude eest.
Neljandas väites kinnitas apellant, et 23. juuli 1997. aasta avaldus ei saanud olla tema vastutuse tekkimise ega trahvi maksmise
kohustuse ülemineku aluseks. Viiendas väites leidis ta, et vaidlusalune otsus rikub „täpsuse põhimõtet”, kuna karistuse määramise
õiguslik alus ega „eraviisilise avaldusega vastutuse võtmise” kontseptsioon ei olnud määratletud piisava täpsusega.
Kuues väide tulenes
non bis in idem
põhimõtte rikkumisest vastutuse ülemineku tõttu eraviisilise avalduse alusel. Seitsmendas väites väitis apellant, et Thyssen
Stahli toime pandud rikkumine oli aegunud. Kaheksas ja üheksas väide tuginesid kaitseõiguste rikkumisele tulenevalt sellest,
et esiteks rikuti toimikuga tutvumise õigust ja teiseks oli vastuväiteteatis õigusvastane.
Teise võimalusena leidis apellant oma kümnendas väites, et trahvisumma oli arvutatud valesti, sest komisjon ei arvestanud
asjaoluga, et apellant ei vaidlustanud rikkumise kui sellise asetleidmist.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37 ja 38 on täpsustatud, et pooled kuulati ära 11. detsembri 2008. aasta kohtuistungil
ja et sellel kohtuistungil teatas apellant, et ta võtab 23. juuli 1997. aasta avalduse tagasi, ning see kanti kohtuistungi
protokolli.
Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuses hagi rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja apellandilt.
Kõigepealt leidis Üldkohus sisuliselt, et ST artikli 65 lõike 1 kohaldamine pärast 23. juulit 2002 sellele kuupäevale eelnenud
asjaoludele ei riku
nulla poena sine lege
põhimõtet ja et selle kohaldamiseks võis komisjon oma pädevuse rajada määrusele nr 1/2003. Üldkohus leidis, et Euroopa Kohus
oli eespool viidatud kohtuotsuses ThyssenKrupp
vs
. komisjon, mis on jõustunud, nentinud, et apellant oli 23. juuli 1997. aasta avalduse kohaselt vastutav Thyssen Stahli tegude
eest.
Seejärel leidis Üldkohus, et karistuse ja vastutuse ülemineku õiguslikud alused olid määratletud piisava selgusega esiteks
määruse nr 1/2003 artikli 7 lõikes 1 ja artikli 23 lõikes 2 ning teiseks 23. juuli 1997. aasta avalduses.
Non bis in idem
põhimõtte väidetav rikkumine lükati tagasi, kuna selle avalduse alusel oli Thyssen Stahli toimepandud rikkumine apellandile
süükspandav. Üldkohtu hinnangul ei olnud rikkumine aegunud, kuna aegumist tuli hinnata apellandi suhtes ning aegumine oli
algset otsust puudutava kohtumenetluse ajal peatunud.
Viimaks otsustas Üldkohus, et vastuväiteteatis oli nõuetekohane ning et komisjon ei olnud rikkunud apellandi õigust tutvuda
toimikuga ega rikkunud õigusnormi, kui ta jättis arvesse võtmata selle, et selle rikkumise asetleidmist väidetavalt ei vaidlustatud.
IV –
Poolte nõuded
Apellant palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse;
–        kolmanda võimalusena vähendada talle vaidlustatud otsuse artiklis 2 määratud trahvi, ja
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja vaidlustatud kohtuotsus muutmata, ja
–        mõista kohtukulud välja apellandilt.
V –
Suulise menetluse uuendamise taotlus
Komisjon palus dokumendis, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 28. oktoobril 2010, et Euroopa Kohus teeks määruse suulise
menetluse uuendamiseks Euroopa Kohtu kodukorra artikli 61 alusel, juhul kui ta peab käsitlema küsimusi, mis puudutavad „seadusjõu
põhimõtte piiramist võistlevuse põhimõttega”, komisjoni võimalust määrata käesoleva kohtuotsuse langetamisest hilisemas haldusfaasis
vaidlusaluse tegevuse eest Thyssen Stahlile trahv või algse otsuse tühistamise tagajärgi aegumise peatumise suhtes. Nimelt
uuris apellandi sõnul kohtujurist neid küsimusi oma ettepaneku punktides 155, 174–176 ja 198–212, kuid need ei ole vaidluse
ese ja pooled ei ole nende üle vaielnud.
Vastavalt nimetatud sättele kuulati selle taotluse osas ära kohtujuristi ettepanek.
Euroopa Kohus võib omal algatusel või kohtujuristi ettepanekul või poolte taotlusel kodukorra artikli 61 kohaselt määrusega
suulise menetluse uuendada, kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt informatsiooni või kui asja lahendamisel tuleks tugineda
argumendile, mille üle pooled ei ole vaielnud (vt 8. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑42/07: Liga Portuguesa de Futebol
Profissional ja Bwin International, EKL 2009, lk I‑7633, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus leiab, et antud juhul on tal olemas kogu vajalik teave tema menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks ning et
vaidluse lahendamisel ei ole vaja käsitleda argumente, mille üle Euroopa Kohtus ei ole vaieldud.
Järelikult puudub vajadus suulise menetluse uuendamiseks.
VI –
Apellatsioonkaebus
Apellant esitab viis väidet. Esimene väide puudutab
nulla poena sine lege
põhimõtte rikkumist ST artikli 65 lõike 1 kohaldamise tõttu pärast 23. juulit 2002, määruse nr 1/2003 artikli 23 väära kohaldamist
ST artikli 65 lõike 1 rikkumise suhtes, ESTÜ asutamislepingule allakirjutanud riikide suveräänsuse rikkumist ning Üldkohtu
12. septembri 2007. aasta otsuse kohtuasjas T‑25/04: González y Díez
vs
. komisjon (EKL 2007, lk II‑3121) kohaldamatust käesoleva kohtuasja asjaoludele.
Teises väites leiab apellant, et asjaolu, et talle omistati vastutus Thyssen Stahli tegude eest, ei olnud seadusjõuga tuvastatud
eespool viidatud kohtuotsuses ThyssenKrupp
vs
. komisjon, et Üldkohus jättis tähelepanuta
res iudicata
põhimõtte ulatuse, et Üldkohus rikkus kaitseõigusi ning et Üldkohus tuvastas valesti, et 23. juuli 1997. aasta avaldusega
läks Thyssen Stahli vastutus temale üle.
Kolmas väide puudutab nii vaidlusaluse otsuse õigusliku aluse kui vastutuse ülemineku osas täpsuse puudumist, mille Üldkohus
oli ekslikult jätnud esile tõstmata. Neljandas väites heidab apellant Üldkohtule ette aegumist reguleerivate sätete rikkumist.
Viies väide puudutab trahvisumma arvutamist reguleerivate põhimõtete rikkumist.
A –
Esimene väide ja kolmanda väite esimene osa, et rikutud on nulla poena sine lege ja „täpsuse” põhimõtteid ning et komisjonil
puudub pädevus
1.     Poolte argumendid
Esimeses väites kinnitab apellant esiteks, et ST artikli 65 lõike 1 kohaldamisega pärast 23. juulit 2002 rikutakse
nulla poena sine lege
põhimõtet, kuna ESTÜ asutamislepingu kehtivus ja pädevus, mis selle lepinguga komisjonile anti, lõppesid ST artikli 97 alusel
nimetatud kuupäeval. Ta rõhutab, et ühenduse õiguse ja rahvusvahelise õiguse keeld tõlgendada analoogia alusel karistusõiguse
sätteid ja trahve käsitlevaid sätteid nõuab, et karistuse aluseks olev õiguslik alus tuleneb selgelt ja ühemõtteliselt kirjutatud
õigusest.
Apellandi arvates ei võimalda see, et pärast 23. juulit 2002 võivad teatavad varem ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuulunud
teod kuuluda EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, teha mingit järeldust võimaluse kohta karistada pärast seda kuupäeva ST
artikli 65 lõike 1 alusel rikkumiste eest, mis lõppesid enne nimetatud kuupäeva.
Üldkohus on segi ajanud mõisted ühenduse õiguskorra ühtsus ja järjepidevus, kui ta nendest mõistetest järeldas, et ESTÜ asutamisleping
võib olla kohaldatav EÜ asutamislepingu kohaldamisalas. Kuna ESTÜ ja EÜ asutamislepingud on rahvusvahelise avaliku õiguse
lepingud, on nende suhtes kohaldatavad 23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklis 70
sätestatud põhimõtted, mille kohaselt ei saa mis tahes lepinguline kohustus või mis tahes pädevus tuleneda rahvusvahelise
õiguse lepingust, mille kehtivus on lõppenud.
Isegi kui eeldada, et ühenduse asutamislepinguid tuleb tõlgendada ühtsete põhimõtete kohaselt, ei tähenda see, et komisjonil
on üldine pädevus neid täita, sõltumata eri asutamislepingutest tulenevate eri õiguskordade olemasolust. Nimelt tuleneb mitmest
ühenduse õiguse aktist, et institutsioonidel on vaid spetsiifilised antud volitused, mis tulenevad õiguslikult eraldiseisvatest
asutamislepingutest.
Järelikult ei ole komisjonil enam ESTÜ asutamislepingul põhinevat pädevust, apellandi arvates ei oma tähtsust see, kas ST
artikli 65 ja EÜ artikli 81 kohaselt karistatavate rikkumiste koosseisu tunnused üksteisele vastavad ja kas neid tõlgendatakse
samamoodi. See, et teatavates siseriiklikes õigustes tõlgendatakse keelatud kokkulepete koosseisu tunnuseid samamoodi nagu
EÜ artiklites 81 ja 82 ette nähtud koosseise, ei tähenda, et komisjonil on õigus kohaldada asjaomaseid siseriiklikke sätteid.
Apellant märgib, et Üldkohtu praktika kohaselt ei saa ESTÜ asutamislepingu
lex specialise
laad võrreldes EÜ asutamislepinguga olla pärast ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemist aluseks ST artikli 65 lõike 5 kohasele
pädevusele. Ta leiab, et seda seisukohta tuleb laiendada ST artikli 65 lõikele 1, kuna see on osa karistuse õiguslikust alusest.
Põhimõte
lex specialis derogat legi generali
ei saa seega põhjendada seda, et kohaldatakse ST artikli 65 lõiget 1 – mis enam ei kehti –, kuna see põhimõte reguleerib
vaid kahe jõus oleva õigusnormi vahelist suhet.
Kuna puuduvad õigusnormi jõuga üleminekusätted – nendega ei ole tegemist 18. juunil 2002 vastu võetud komisjoni teatise puhul
teatavate konkurentsijuhtumite käsitlemise kohta tulenevalt ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemisest (EÜT C 152, lk 5) –
mis võimaldavad komisjonil karistada ST artikli 65 lõike 1 rikkumisi pärast 23. juulit 2002, ei näe ükski asutamislepingute
või teisese õiguse säte ette komisjonile võimalust teha pärast 23. juulit 2002 niisugune otsus, nagu on vaidlusalune otsus.
Teiseks rõhutab apellant, et pärast ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemist ei ole enam õigusnormi, mis näeb ette karistused
ST artikli 65 lõike 1 rikkumise korral, kuna selle artikli lõike 5 kehtivus lõppes ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppedes,
kusjuures Üldkohus on seda oma varasemas kohtupraktikas tunnustanud.
Kuna Üldkohus leidis, et määruse nr 1/2003 artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et see lubab komisjonil karistada ESTÜ asutamislepingu
rikkumiste eest hoolimata sellest, et see säte ei sisalda mingit viidet ST artiklile 65, siis on Üldkohus apellandi arvates
rikkunud
nulla poena sine lege
põhimõtet, millest tuleneb, et karistusõigusnorme ei tohi tõlgendada ulatuslikumalt nendest sõnasõnalisest tähendusest. Nende
õigusnormide tõlgendamisel ei tohi kasutada laiaulatuslikku ajaloolist, süstemaatilist või teleoloogilist tõlgendamist, kuna
see tähendaks kohaldamist analoogia alusel, mis on karistusõiguse valdkonnas keelatud.
Sellega seoses märgib apellant, et kohtupraktikast tuleneb, et karistuse saab määrata vaid siis, kui selleks on olemas selge
ja üheselt mõistetav õiguslik alus, mis näeb sõnaselgelt ette karistuse määramise asjaomaste asjaolude korral. Ta järeldab
sellest, et Euroopa Kohus lükkas karistusõiguse valdkonnas tagasi mis tahes laiaulatusliku süstemaatilise või teleoloogilise
tõlgenduse, mis läheb kaugemale asjaomaste sätete sõnasõnalisest tähendusest. Kuid Üldkohus tõlgendas analoogia alusel, mis
on keelatud.
Kolmandaks leiab apellant, et tingimused määruse nr 1/2003 artikli 23 kohaldamiseks analoogia alusel ST artikli 65 lõike 1
rikkumisele, ei ole täidetud. Nimelt peaksid asjaolud olema analoogsed nimetatud artikliga 23 hõlmatud asjaoludega ning peaks
esinema seadusandja taotletava eesmärgiga vastolus olev õiguslünk.
Kuid apellant on arvamusel, et isegi kui oletada, et ST artikli 65 lõige 1 on kõigis asjassepuutuvates aspektides identne
EÜ artikliga 81, mis aga ei ole nii, kuna asjaolud erinevad mitmes aspektis, ei ole seadusandja taotletud eesmärgiga vastuolus
olevat õiguslünka. Nimelt võib kohus demokraatia ja võimude lahususe põhimõtete kohaselt täita vaid õiguslüngad, mis on taotletava
eesmärgi vastaselt jäänud seadusandjal reguleerimata. Kohtul puudub pädevus muuta seadusandja akte, kohaldades sätteid, mis
tunduvad talle kehtivatest sätetest sobivamad.
Apellant leiab, et kõnesoleval juhul räägib niisuguse õiguslünga olemasolu vastu see, et seadusandja ei ole ette näinud mingeid
üleminekusätteid, kuigi mitmes muus ESTÜ asutamislepingu valdkonnas on vastu võetud pikendavad või üleminekusätted, ning nõukogu
ja liikmesriikide valitsuste esindajate 20. juuli 1998. aasta resolutsioonis, mis käsitleb Euroopa Söe- ja Teraseühenduse
asutamislepingu kehtivuse lõppemist (EÜT C 247, lk 5), palusid Euroopa Liidu Nõukogu ja nimetatud esindajad komisjoni, märkides,
et nad on valmis võtma vastu kõik vajalikud meetmed, et tulla toime nimetatud asutamislepingu kehtivuse lõppemise tagajärgedega,
esitada ettepanekuid, mis puudutavad muid valdkondi, mida see kehtivuse lõppemine puudutab, ilma et komisjon oleks sellele
palvele vastanud keelatud kokkulepete õiguse valdkonnas.
Neljandaks leiab apellant, et määruse nr 1/2003 artikli 23 kohaldamine ST artikli 65 lõike 1 rikkumise suhtes rikub EÜ artiklit 5,
artikli 7 lõiget 1 ja artiklit 83, kuna selle artikli 23 kohaldamine ei tohi minna kaugemale sellest, mis on lubatud nimetatud
määruse volitusnormiga. Kui eeldada, et nõukogu soovis sõnastada nimetatud artiklit 23 nii, et selle kohaselt on lubatud karistada
ST artikli 65 lõike 1 rikkumiste eest, ei oleks see olnud võimalik, kuna EÜ asutamisleping annab volituse vaid asutamislepingu
enda sätete kohaldamiseks.
Apellant märgib, et EÜ artiklist 5, EÜ artikli 7 lõike 1 teisest lausest ja EÜ artiklist 211 nähtub, et EÜ asutamislepingust
tulenevate institutsioonide kohustuste täitmise raames on komisjoni volitused ja pädevus rangelt piiritletud EÜ asutamislepinguga
ja seda selles asutamislepingus. Kuna rikkumise koosseisu tunnused ja õiguslikud tagajärjed moodustavad koos karistuse õigusliku
aluse, siis on see loogika kohaldatav nii rikkumise otsestele õiguslikele tagajärgedele kui ka selle koosseisu tunnustele.
Apellant täpsustab, et EÜ artikkel 83 vaid volitab nõukogu andma määruseid EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamiseks. Järelikult
ei ole määruse nr 1/2003 artikli 23 kohaldamisala piiritlemine EÜ asutamislepingu sätete rikkumistega redaktsiooniline eksimus,
mida saab parandada nimetatud artikli 23 kohaldamisega analoogia alusel ST artikli 65 lõike 1 rikkumistele.
Kuna Üldkohus leidis, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 näeb ette menetlusnormi, siis on Üldkohus rikkunud õigusnorme.
Apellant on nimelt arvamusel, et nimetatud artikkel 23 on materiaalõigusnorm, mis annab karistamispädevuse, lubades komisjonil
määrata trahve, mida ei ole otseselt EÜ asutamislepingus ette nähtud, EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumiste eest.
Apellant leiab, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 loogikavea, kui ta põhjendas ST artikli 65 lõike 1 kohaldatavust
seaduse ajalist kohaldamist reguleeriva eeskirjaga, mille kohaselt kuuluvad kohaldamisele asjaolude aset leidmise ajal kehtinud
materiaalõigusnormid. Nimelt eeldab kehtivuse kaotanud sätte ajaline kohaldamine seda, et komisjoni pädevus kõnesoleva õiguskorra
sätteid kohaldada on säilinud, mis aga käesolevas asjas nii ei ole.
Viiendaks väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsus rikub ESTÜ asutamislepingule allakirjutanud riikide suveräänsust, kuna
selle asutamislepingu kehtivuse lõppemisega läks pädevus määrata karistusi asjassepuutuvas valdkonnas tagasi liikmesriikidele,
sest allakirjutanud riigid andsid komisjonile karistamispädevuse vaid kuni selle kuupäevani.
Kuuendaks väidab apellant esiteks, et Üldkohus viitas valesti oma eespool viidatud kohtuotsuse González ja Díez
vs
. komisjon punktile 57 jj. Isegi kui eeldada, et see kohtuotsus on põhjendatud, on see langetatud riigiabi valdkonnas. Kuid
keelatud kokkulepete valdkonnas nõuab
nulla poena sine lege
põhimõte trahvi määramiseks rangemaid eeskirju.
Teiseks märkis Üldkohus väidetavalt, et riigiabi eeskirjade eiramisest tulenev konkurentsi moonutamine võib laiendada oma
ajalist mõju pärast ESTÜ asutamislepingu lõppemist. Seevastu puudutab käesolev kohtuasi apellandi arvates ST artikli 65 rikkumist,
mis lõppes 1998. aasta jaanuaris ja mis ei avalda trahvi määramise kuupäeval ehk 20. detsembril 2006 enam mingit mõju, mida
vaid trahvi määramine oleks võimaldanud kõrvaldada.
Kolmanda väite esimeses osas väidab apellant, et leides, et vaidlusalusest otsusest nähtub, et komisjon soovis kombineerida
määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2 ja ST artikli 65 lõiget 1, eiras Üldkohus „õigusliku aluse täpsuse põhimõtet”, mille
kohaselt on nõutav, et karistuse võib määrata vaid siis, kui selleks on olemas selge ja üheselt mõistetav õiguslik alus, mis
näeb ette karistuse antud juhtumiks. Ent määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 näeb karistused ette mitte ST artikli 65 lõike 1
rikkumise korral, vaid ainult EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise korral.
2.     Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb kõigepealt nentida, et mis tahes kokkuleppe kohta, mis vastab ST artikli 65 lõikes 1 ette nähtud faktilisele
olukorrale ja mis on sõlmitud või rakendatud enne ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemist 23. juulil 2002, võis komisjon
ST artikli 65 lõike 5 alusel teha kuni selle kuupäevani (kaasa arvatud) otsuse trahvide määramise kohta ettevõtjatele, kes
nimetatud kokkuleppes või selle rakendamisel osalesid.
Seejärel tuleb tõdeda, et mis tahes kokkuleppe kohta, mis vastab ST artikli 65 lõikes 1 ette nähtud faktilisele olukorrale
ja mis on sõlmitud või rakendatud ajavahemikus 24. juulist 2002 30. novembrini 2009, võis komisjon teha niisuguse otsuse EÜ
artikli 81 ja nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise
kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 15 lõike 2 punkti a või määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2
punkti a alusel.
Lõpetuseks on samuti kindel, et mis tahes kokkuleppe kohta, mis vastab ST artikli 65 lõikes 1 ette nähtud faktilisele olukorrale
ja mis on sõlmitud või rakendatud alates 1. detsembrist 2009, võib komisjon teha niisuguse otsuse ELTL artikli 101 ja määruse
nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a alusel.
Kuid antud juhul vaidlustab apellant sisuliselt Üldkohtu järelduse, mille kohaselt võis komisjon pärast 23. juulit 2002 vastu
võetud vaidlusaluse otsusega talle ST artikli 65 lõigete 1 ja 5 ning määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 ja artikli 23 lõike 2
punkti a kombinatsiooni alusel määrata trahvi selle eest, et ta enne 23. juulit 2002 osales niisuguse kokkuleppe sõlmimisel
ja rakendamisel, mis vastab ST artikli 65 lõikes 1 ette nähtud faktilisele olukorrale.
Esiteks, mis puudutab komisjoni pädevust, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74, et õigusakti õiguslikuks
aluseks olev säte, mis annab Euroopa Liidu institutsioonile pädevuse õigusakti vastuvõtmiseks, peab olema jõus õigusakti vastuvõtmise
hetkel, mis oli nii määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 puhul.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–79 märkis Üldkohus, et tulenevalt EÜ artikli 305 lõikest 1 oli ESTÜ asutamislepingu
puhul tegemist üldnormiks olevast EÜ asutamiselepingust kõrvalekalduva erinormiga ning ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemise
tõttu 23. juuli 2002 laienes 24. juulil 2002 EÜ asutamislepinguga kehtestatud üldise korra kohaldamisala sektoritele, mida
algselt reguleeris ESTÜ asutamisleping.
Üldkohus täpsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–82, et EÜ asutamislepingu õigusliku raamistiku järgnemine ESTÜ asutamislepingu
õiguslikule raamistikule kuulub liidu õiguskorra ja selle eesmärkide järjepidevuse konteksti, kuna vaba konkurentsi korra
loomine ja säilitamine on nii EÜ asutamislepingu kui ka ESTÜ asutamislepingu üks peamistest eesmärkidest. Sellega seoses rõhutas
ta, et ST artikli 65 lõike 1 mõisted, kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus vastavad mõistetele kokkulepped ja kooskõlastatud
tegevus EÜ artikli 81 tähenduses, ja et liidu kohus tõlgendab neid kahte sätet ühtemoodi.
Seetõttu järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83 ja 84, et liidu õiguskorra järjepidevus nõuab, et komisjon
tagaks seoses ESTÜ asutamislepingu alusel tekkinud olukordadega nende õiguste ja kohustuste järgimise, mida
eo tempore
kohaldati ESTÜ asutamislepingu alusel nii liikmesriikide kui muude isikute suhtes, ning et järelikult tuleb määruse nr 1/2003
artikli 23 lõiget 2 tõlgendada nii, et see lubab komisjonil pärast 23. juulit 2002
ratione materiae
ja
ratione temporis
ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvates valdkondades keelatud kokkulepete eest karistusi määrata.
Nende kaalutluste puhul ei ole rikutud mingit õigusnormi. Nimelt nähtub kohtupraktikast esiteks, et vastavalt liikmesriikide
õigussüsteemide ühisele põhimõttele, mille päritolu ulatub Rooma õigusesse, tuleb õigusnormide muutmisel tagada õiguslike
struktuuride järjepidevus, välja arvatud juhul, kui seadusandja on väljendanud vastupidist tahet, ning teiseks, et see põhimõte
on kohaldatav liidu esmase õiguse muudatustele (vt selle kohta 25. veebruari 1969. aasta otsus kohtuasjas 23/68: Klomp, EKL 1969,
lk 43, punkt 13).
Ent nagu märkis õigesti komisjon, ei viita miski sellele, et liidu seadusandja soovis, et ESTÜ asutamiselepinguga keelatud
kokkulepped võiksid pärast selle asutamislepingu kehtimise lõppemist mis tahes karistuse kohaldamise alt välja jääda.
Esiteks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 55, rõhutas apellant ise, et nõukogu ja liikmesriikide valitsuste esindajad
teatasid oma valmisolekust võtta vastu kõik vajalikud meetmed, et tulla toime nimetatud asutamislepingu kehtivuse lõppemise
tagajärgedega. Teiseks, komisjon täpsustas, et ta peab üleminekusätete ettepanekuid esitama ainult siis, kui seda on peetud
vajalikuks, ning et arvestades kohaldatavaid õiguse üldpõhimõtteid, leidis ta, et keelatud kokkulepete õiguse valdkonnas niisugune
vajadus puudus.
Järelikult ei saa apellant selles valdkonnas üleminekusätete puudumisest tuletada mingit põhjendatud argumenti.
Lisaks nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 65–67 tehtud järeldustest, et ESTÜ, EÜ asutamislepingute ja ELT lepingu järgnemine
tagab vaba konkurentsi tagamise seisukohalt, et komisjon võis karistuse määrata mis tahes tegevuse eest, mis vastab ST artikli 65
lõikes 1 ette nähtud faktilisele olukorrale – olenemata, kas see tekkis enne või pärast 23. juulit 2002 – ja võib seda ka
edaspidi teha.
Neil asjaoludel oleks asutamislepingute eesmärkide ja sidususega vastuolus ning liidu õiguskorra järjepidevusega ühildamatu
see, kui komisjonil puuduks pädevus tagada selliste ESTÜ asutamislepinguga seonduvate õigusnormide ühetaoline kohaldamine,
mis loovad õiguslikke tagajärgi ka pärast mainitud asutamislepingu kehtivuse lõppemist (vt selle kohta 18. juuli 2007. aasta
otsus kohtuasjas C‑119/05: Lucchini, EKL 2007, lk I‑6199, punkt 41).
Teiseks, viimati nimetatud küsimuses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 85, 86 ja 89 õigustatult, et seaduse
ajalist kohaldamist reguleerivatest põhimõtetest kinnipidamine ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetega
seotud nõuded eeldavad, et ST artikli 65 lõigetes 1 ja 5 ette nähtud materiaalõigusnorme kohaldatakse käesoleva juhtumi asjaoludele,
mis kuuluvad
ratione materiae
ja
ratione temporis
selle artikli kohaldamisalasse.
Täpsemalt, kuna apellant väidab, et vaidlusalune otsus rikub
nulla poena sine lege
põhimõtet ja väidetavat „täpsuse põhimõtet” eelkõige seetõttu, et määrus nr 1/2003 ega EÜ artikkel 83 ei viita ST artiklile 65,
siis tuleb meenutada, et süütegude ja karistuste seaduslikkus põhimõte (
nullum crimen, nulla poena sine lege
), nagu see on ette nähtud muu hulgas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõikes 1, nõuab, et liidu õigusaktid määratleks
selgelt süüteod ja nende eest määratavad karistused (vt selle kohta 3. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑303/05: Advocaten
voor de Wereld, EKL 2007, lk I‑3633, punktid 49 ja 50).
Pealegi nõuab õiguskindluse põhimõte, et niisugused õigusnormid peavad võimaldama asjassepuutuvatel isikutel täpselt teada
oma kohustuste ulatust, mida need õigusnormid neile ette näevad, ja neil isikutel peab olema võimalik selgelt teada oma õigusi
ja kohustusi ning toimida neile vastavalt (10. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑345/06: Heinrich, EKL 2009, lk I‑1659,
punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb rõhutada, et asjaolude asetleidmise ajal nägid ST artikli 65 lõiked 1 ja 5 ette selge õigusliku aluse
käesolevas asjas määratud karistuse eest, millest tulenevalt ei saanud apellandile olla teadmata tema tegevuse tagajärjed.
Pealegi nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 65–67 tehtud järeldustest, et mis tahes hilisemal ajahetkel oli see tegevus
samuti karistatav niisuguse komisjoni määratud karistusega.
Ent kuna asutamislepingutes on juba enne asjaolude toimumise aega selgelt määratletud rikkumised ning nende karistuste laad
ja tähtsus, mida võidakse nende eest määrata, siis ei ole nende põhimõtete eesmärk ettevõtjatele tagada, et hilisemad õiguslike
aluste ja menetlussätete muudatused võimaldaksid neil mis tahes minevikus toime pandud rikkumistega seotud karistusest pääseda.
Olgu lisatud, et komisjon märkis enne ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemist, et niisugusest karistusest pääsemise võimalust
ei ole, täpsustades 18. juunil 2002 vastu võetud teatise teatavate konkurentsijuhtumite käsitlemise kohta tulenevalt ESTÜ
asutamislepingu kehtivuse lõppemisest punktis 31, et kui ta tuvastab rikkumise ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvas
valdkonnas, siis on olenemata kohaldamise kuupäevast kohaldatavaks materiaalõiguseks õigus, mis oli jõus ajal, mil rikkumise
koosseisu kuuluvad asjaolud aset leidsid, ning kohaldatavaks menetlusõiguseks on pärast ESTÜ asutamislepingu kehtivuse lõppemist
EÜ asutamislepingust tulenev õigus.
Lisaks ei ole käesoleval juhul ST artikli 65 lõike 5 kohaldamine vastuolus
lex mitior
’i põhimõttega, kuna vaidlusaluses otsuses määratud trahv on igal juhul väiksem määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 piirmäärast,
mis on ette nähtud trahvi määramise puhul liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest.
Kõigist neist asjaoludest tuleneb, et apellandi olukorras olevale hoolikale ettevõtjale ei saanud tema tegevuse tagajärjed
olla mingil hetkel teadmata ega oleks saanud arvestada sellega, et EÜ asutamislepingu õigusliku raamistiku järgnemise tulemusel
ESTÜ asutamislepingu omale oleks ta pääsenud mis tahes minevikus toime pandud ST artikli 65 rikkumisi puudutavast karistusest.
Mis puudutab õiguslikku alust ja kohaldatavaid menetlusnorme, siis on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 84 ja 87
samuti õigesti leidnud, et komisjoni õigus määrata vaidlusaluses otsuses kõnesolev trahv tulenes määruse nr 1/2003 artikli 23
lõikest 2, ja et menetlus tuli läbi viia vastavalt sellele määrusele.
Nimelt nähtub kohtupraktikast, et õigusakti õiguslikuks aluseks olev säte, mis annab liidu institutsioonile pädevuse asjassepuutuva
õigusakti vastuvõtmiseks, peab olema jõus õigusakti vastuvõtmise hetkel (vt selle kohta 4. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas
C‑269/97: komisjon
vs
. nõukogu, EKL 2000, lk I‑2257, punkt 45) ja menetlusnormid on üldjuhul kohaldatavad alates ajast, mil need jõustuvad (vt
selle kohta 12. novembri 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 212/80–217/80: Meridionale Industria Salumi jt, EKL 1981,
lk 2735, punkt 9, ja 23. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑201/04: Molenbergnatie, EKL 2006, lk I‑2049, punkt 31).
Olgu lisatud, et see, et komisjon kohaldas määrust nr 1/2003, ei piiranud, vaid pigem laiendas nendele ettevõtjatele ESTÜ
asutamislepingu õiguslikus raamistikus antud menetluslikke tagatisi, kelle suhtes menetlus läbi viidi, ning apellant ei vaidle
pealegi sellele vastu.
Sellest tuleneb, et Üldkohus võis ilma õigusnorme rikkumata vaidlustatud kohtuotsuse punktides 87 ja 89 järeldada esiteks,
et komisjoni pädevus määrata vaidlusaluses otsuses asjaomane trahv tulenes määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikest 2 ja et menetlus
tuli läbi viia vastavalt sellele määrusele ning teiseks, et materiaalõigusnormid, milles oli ette nähtud kohaldatav karistus,
olid ST artikli 65 lõiked 1 ja 5.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse esimene väide ja kolmanda väite esimene osa tagasi lükata.
B –
Teine väide ja kolmanda väite teine osa
1.     Teise väite esimene osa, et Üldkohus on eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punkti 88 tõlgendamisel rikkunud õigusnorme
a)     Poolte argumendid
Apellandi arvates leidis Üldkohus vääralt, et Euroopa Kohus omistas talle eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktis 88 vastutuse Thyssen Stahli toimepandud rikkumiste eest. Vastupidi, selles kohtuotsuses keeldus Euroopa
Kohus täiendavas põhjenduses seda vastutust talle omistamast. Menetluskontekst, millele Üldkohus oma tõlgenduse põhjendamiseks
viitas, ei võimalda anda nimetatud punkti 88 sõnastusele muud tähendust. Järelikult oleks Üldkohus pidanud oma tõlgendusele
tuginemiseks vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 102 esitama tõlgendamise taotluse.
Pealegi, kuna nimetatud punkt 88 viitab kõigile sama kohtuotsuse punktis 85 ja 86 mainitud avaldustele ja kuulub sama arutluskäigu
alla, siis peab apellant arusaamatuks 23. juuli 1997. aasta avalduse väljajätmist Üldkohtu poolt. Samuti, kuna Üldkohus leidis,
et kõnealune avaldus ei saanud olla asjakohane, kuna see ei puudutanud Thyssen Stahli tegevust, siis väidab apellant, et kõnealune
avaldus puudutas just nimelt Thyssen Stahli tegevust.
Viimaseks, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, mille kohaselt juhul, kui eespool nimetatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon nimetatud punkti 88 tuleb tõlgendada apellandi pakutud viisil, ei oleks Euroopa Kohtul olnud mingit põhjust võtta
seisukoht vastuapellatsioonkaebuse teise ja kolmanda väite suhtes, siis rõhutab apellant, et liidu kohtud võtavad tihti seisukoha
ka muude väidete suhtes peale väite, millega nõustuti.
b)     Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks olgu meenutatud, et Euroopa Kohus otsustas eespool nimetatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktis 88, et mis puudutab väidetavaid erandlikke asjaolusid, millele komisjon viitas ja mida mainiti selle kohtuotsuse
punktis 79, siis piisas kui kõigepealt meenutada, et apellant ei ole Thyssen Stahli majanduslik õigusjärglane, kuna viimati
nimetatu eksisteeris edasi eraldiseisva juriidilise isikuna kuni vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäevani, ja et ühine
tegevus, mis iseloomustab Thyssen Stahli ja apellandi tegevust pärast 1. jaanuari 1995, ei ole piisav, et põhjendada enne
seda kuupäeva Thyssen Stahli tegevuse süükspanemist apellandile nimetatud kohtuotsuse punktis 82 meenutatud põhimõtte alusel,
mille kohaselt võib juriidilisele isikule karistuse määrata vaid talle süüksarvatud tegude alusel. Euroopa Kohus lisas, et
mis puudutab viimaseks avaldusi, mille apellant väidetavalt tegi Thyssen Stahli tegevuse kohta haldusmenetluses, siis on ta
sama kohtuotsuse punktides 85 ja 86 juba märkinud, et need ei anna alust omistada apellandile vastutust Thyssen Stahli tegevuse
eest enne nimetatud kuupäeva.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118, et apellandi apellatsioonkaebus, mille alusel tehti eespool nimetatud
kohtuotsus ThyssenKrupp
vs
. komisjon, ei puudutanud seda, kuidas Üldkohus hindas Thyssen Stahli vastutuse üleminekut apellandile. Seda vaidlustatud
kohtuotsuses tehtud Üldkohtu järeldust ei ole käesolevas menetluses vaidlustatud.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119–121 märkis Üldkohus, et vastuseks nimetatud apellatsioonkaebusele esitas komisjon vastuapellatsioonkaebuse,
milles ta tugines muu hulgas teatavate tõendavate dokumentide moonutamisele ja nimetatud vastutuse ülemineku hindamisel toime
pandud õigusnormide rikkumisele. Ta täpsustas, et poolte vaidlus käis eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktis 88 vastuapellatsioonkaebuse väitele antud Euroopa Kohtu vastuse tõlgendamise üle. Üldkohus leidis, et see
tõlgendus on seotud selle väite ulatusega ja nende argumentide täpse sõnastusega, mille komisjon selle väite toetuseks esitas.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122 leidis Üldkohus, et eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktidest 73–79 tuleneb, et vastuapellatsioonkaebuse nimetatud väites ei soovinud komisjon vaidlustada Üldkohtu
tuvastatud asjaolu, et 23. juuli 1997. aasta avalduse alusel läks vaidlusalune vastutus üle, vaid ainult Üldkohtu hilisemat
järeldust, et seda avaldust ei saanud tõlgendada ka kui apellandi loobumist oma õigusest olla ära kuulatud Thyssen Stahlile
etteheidetud asjaolude suhtes.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 126–128 leidis Üldkohus, et eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktides 81 ja 82 meenutas ja kinnitas Euroopa Kohus Üldkohtu järeldust, mille kohaselt ei tähendanud 23. juuli
1997. aasta avaldus seda, et apellant loobus oma õigusest olla ära kuulatud, ja et selle kohtuotsuse punktides 83–86 uuris
ta ja lükkas tagasi komisjoni argumendi selle kohta, et Üldkohus ei võtnud arvesse muid nimetatud avaldusega seotud tõendeid,
ja selle kohta, et tõendeid seejärel moonutati. Üldkohus on arvamusel, et nimetatud kohtuotsuse punktis 87 järeldas Euroopa
Kohus seega, et Üldkohus ei ole moonutanud 23. juuli 1997. aasta avaldust ega muid tõendeid.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 rõhutas Üldkohus, et eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punkti 88 ainus ese oli see, et Euroopa Kohus uuris ja lükkas tagasi „komisjoni muu argumendi eriliste asjaolude
esinemise kohta, mis puudutasid väidetavat [apellandi] Thyssen[Stahli] majanduslikuks õigusjärglaseks olemist, nende kahe
ettevõtja tegevuse ilmset ühtsust ja [apellandi] poolt haldusmenetluses Thyssen[Stahli] nimel tehtud avaldusi”.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 131–135 leidis Üldkohus, et arvestades komisjoni vastuapellatsioonkaebuse esimese väite
eset, tuleneb eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punkti 88 kolmandast lausest, et selles vaid viidatakse selle kohtuotsuse punktides 85 ja 86 tehtud muid avaldusi
puudutavale analüüsile, mille apellant esitas haldusmenetluses Thyssen Stahli tegevuse kohta, kui 23. juuli 1997. aasta avaldus,
st apellandi vastused kahele vastuväiteteatisele ja tema 17. detsembri 1996. aasta kiri.
Nende kaalutluste põhjal järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136, et nimetatud punkti 88 tõlgendus, mida toetab
apellant, „viiks möönmiseni, et ilma põhjenduseta ja lihtsa viitega muutis Euroopa Kohus seisukoha, et õigust olla ära kuulatud
on rikutud, järelduseks vastutuse ülemineku kohta, mida aga ei saa lubada”, ja lükkas sellest tulenevalt selle kohtuotsuse
punktis 138 sama punkti 88 väära tõlgendamise tõttu tagasi apellandi kolmanda väite.
Nende vaidlustatud kohtuotsuses toodud kaalutluste osas ei ole rikutud mingit õigusnormi. Nimelt, esiteks, vastupidi apellandi
poolt väidetule ei tuvastanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, et Euroopa Kohus nõustus eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktis 88, et vastutus Thyssen Stahli toimepandud rikkumiste eest omistatakse apellandile. Ta tuvastas vaidlustatud
kohtuotsuse punktides 118 ja 122 vastupidi esiteks, et apellandi apellatsioonkaebus, millest tulenevalt tehti eespool viidatud
kohtuotsus ThyssenKrupp
vs
. komisjon, ei puudutanud Üldkohtu hinnangut Thyssen Stahlile etteheidetava õigusvastase tegevuse eest vastutuse üleminekut
apellandile, ja teiseks, et viimati nimetatud kohtuotsuse punkt 88 puudutas komisjoni vastuapellatsioonkaebust, mis samuti
ei seadnud kahtluse alla niisugust vastutuse üleminekut.
Teiseks, nagu märkis õigesti Üldkohus, vastas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktis 88 konkreetselt nimetatud kohtuotsuse punktis 79 esitatud komisjoni argumentidele. Kuid see viimane punkt
piirdub sellega, et võtta kokku vastuapellatsioonkaebuse punktides 84–87 esitatud argumendid, milles viidatakse vastuapellatsioonkaebuse
punktidele 60–64.
Sellega seoses nähtub toimikust, et kõik argumendid, mille komisjon esitas vastuapellatsioonkaebuse nimetatud punktides, puudutasid
üksnes muid apellandi haldusmenetluses tehtud avaldusi, kui 23. juuli 1997. aasta avaldus.
Sellest järeldub, et komisjon ega apellant ei viidanud Euroopa Kohtus võimalusele omistada 23. juuli 1997. aasta avalduse
alusel Thyssen Stahli vaidlusaluse tegevuse eest vastutust apellandile. Lisaks leidis Euroopa Kohus nimetatud kohtuotsuse
punktis 83, et on vaja kontrollida muude tõendite olemasolu kui nimetatud avaldus. Järelikult osutab nimetatud kohtuotsuse
punkti 88 viimases lauses esitatud viide sama kohtuotsuse punktides 85 ja 86 mainitud avaldustele muudele avaldustele kui
23. juuli 1997. aasta avaldus.
Sellest järeldub, et teise väite esimene osa tuleb tagasi lükata.
2.     Esimene argument, mis on esitatud teise väite teise osa põhjendamiseks, mille kohaselt on Üldkohus eiranud kohtuotsuse seadusjõu
põhimõtte ulatust ja rikkunud kaitseõigusi
a)     Kõnealuse argumendi vastuvõetavus
i)     Poolte argumendid
Komisjon väidab, et apellandi argumentatsioon on vastuolus märkustega, mille ta esitas esimeses kohtuastmes, kus ta väitis,
et liidu kohus oli juba lõplikult vastutuse ülemineku küsimuse lahendanud. Tegemist on seega uue väitega, mis on järelikult
apellatsioonimenetluses vastuvõetamatu.
ii)  Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 105–109 nähtub, et apellant väitis Üldkohtus vaidlusaluse otsuse tühistamise nõude põhjendamiseks
esitatud neljandas väites, et 23. juuli 1997. aasta avaldusega ei saanud kaasneda vastutuse üleminek talle Thyssen Stahli
õigusvastase tegevuse eest.
Kuid ilmneb, et apellant esitas selle väite juhuks, kui Üldkohus lükkab tagasi eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punkti 88 tõlgenduse, millele ta tugines oma kolmanda väite raames, ja kui nimetatud kohtuotsusel ega ka eespool
viidatud kohtuotsusel Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon ei ole selles osas mingit seadusjõudu.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 139–147 lükkas Üldkohus nimetatud neljanda väite tagasi seda sisuliselt hindamata, tuginedes
seadusjõule, mis oli tema eespool viidatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon punktis 62 tehtud järeldusel, mille kohaselt oli komisjonil 23. juuli 1997. aasta avaldust arvestades erandkorras
õigus omistada vastutus vaidlusaluse tegevuse eest apellandile.
Järelikult ei saa apellandil olla keelatud seada oma apellatsioonkaebuses kahtluse alla seda hinnangut, mille Üldkohus andis
esimest korda vaidlustatud kohtuotsuses ja mis oli vaidlusaluse kohtuotsuse tühistamisnõude põhjendamiseks esitatud neljanda
väite tagasilükkamise alus.
Järelikult on apellatsioonkaebuse teise väite teise osa põhjendamiseks esitatud esimene argument vastuvõetav.
b)     Sisulised küsimused
i)     Poolte argumendid
Esiteks väidab apellant, et Üldkohus eiras seadusjõu põhimõtet. Selle põhimõtte kohaselt ei saa alustada uut kohtumenetlust,
mis puudutab sama eset, kusjuures selle ulatus ei saa minna kaugemale varasema menetluse vaidlusesemest. Kuna vaidlusese on
aga määratletud nõuetega ja nende aluseks olevate asjaoludega, siis puudutab nimetatud põhimõte haldusotsuse vaidlustamise
korral üksnes vaidlustatud otsust. Apellandi arvates tuleneb sellest, et seadusjõu põhimõte ei takista hagi, mis on esitatud
uue otsuse peale, isegi kui need kaks asjassepuutuvat otsust käsitlevad sama eset.
Käesolevas asjas puudutas seadusjõud seega igal juhul vaid algset otsust. Apellandi arvates tuli küsimust, kas Thyssen Stahli
tegevust sai talle süüks panna, uurida uuesti vaidlusaluses otsuses. Sellega seoses rõhutab apellant, et varasemates kohtumenetlustes
piirdus ta kaitseõiguste rikkumisele viitamisega. Üldkohtu poolt aluseks võetud seadusjõu põhimõtte tõlgendus võtab temalt
seega võimaluse esitada väiteid, mida ta ei ole veel esitanud.
Lisaks leiab apellant, et kuna ta võttis 23. juuli 1997. aasta avalduse tagasi, siis on temale vastutuse Thyssen Stahli tegude
eest väidetava üleminekuga seotud asjaolud vaidlusalust otsust arvestades pärast algse otsuse vastuvõtmist muutunud. Kuid
vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 147, ei saa seadusjõu põhimõttele mingil juhul
tugineda faktiliste või õiguslike asjaolude hilisema muutumise korral.
Teiseks väidab apellant, et seadusjõu põhimõtte tõlgendus, mida Üldkohus kasutas, kujutab endast kaitseõiguste rikkumist.
Kuna algne otsus tühistati, sest seoses Thyssen Stahli tegevuse eest vastutuse omistamisega ei peetud kinni õigusest olla
ära kuulatud, siis ta leiab, et see õigus tuli tagada uue menetluse abil. Ent kui vastutuse selle tegevuse eest võis talle
omistada üksnes seadusjõu alusel, ei paku uue hagi esitamine mingit huvi, kuna õigus olla ära kuulatud muutub seega sisutühjaks.
Komisjon väidab, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale puudutab seadusjõud asjaomase kohtulahendiga tegelikult või vältimatult
ära otsustatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Komisjon täpsustab, et nii algse otsuse vastu algatatud kohtumenetlus kui
ka menetlus, mille tulemusel tehti vaidlustatud kohtuotsus, nõudsid selle analüüsimist, kas ta võis 23. juuli 1997. aasta
avalduse alusel omistada apellandile vastutuse Thyssen Stahli rikkumise eest.
Seda avaldust käsitleti seega vaidluses, mis puudutas neid menetlusi, ja Üldkohus tegi eespool viidatud kohtuotsuse Krupp
Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon punktides 59 ja 62 järelduse kõnealuse vastutuse omistamise kohta, mida ei vaidlustatud apellatsioonkaebuse raames,
mida see kohtuotsus käsitles ja mida pealegi Euroopa Kohus sisulistes küsimustes kinnitas. Kuna komisjon oli EÜ artikli 233
sõnastuse kohaselt kohustatud võtma meetmed Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks, siis oli komisjon kohustatud neid järeldusi arvesse
võtma. Lisaks, kuna vaidlusalune otsus võeti vastu samas haldusmenetluses, kui see, mille tulemusel tehti algne otsus, siis
ei saa apellant nende samade asjaolude kohta esitada erinevaid väiteid.
Komisjon märgib lisaks, et kuigi seadusjõule võib tugineda ainult sama otsuse uue tühistamishagi puhul, kohalduks see ainult
siis, kui otsusest esimese menetluse raames kinnitatakse. Kuid see põhimõte on kohaldatav ka tühistamise puhul menetlusnormi
rikkumise tõttu, kui mõned eelnevad küsimused on selle raames ära otsustatud.
Komisjoni sõnul ei olnud 23. juuli 1997. aasta avalduse tagasivõtmine, mis toimus esimest korda Üldkohtu istungil, õiguslikult
võimalik, kuna vaidlusalune otsus võeti vahepeal vastu. Järelikult ei saa vastutuse endale võtmist kui selle otsuse alust
enam tagasi lükata. Pealegi räägib apellant endale vastu, kui ta kinnitab üheaegselt, et seadusjõud on vaid algset otsust
puudutavatel varasemate kohtuotsuste tagajärgedel ja et Euroopa Kohus on lõplikult eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon punktis 88 otsustanud, et ta ei olnud materiaalõiguse kohaselt vastutav.
Lõpetuseks, kuna algne otsus tühistati menetlusnormi rikkumise tõttu, siis ei ole Thyssen Stahli vastutuse õiguspäraselt endale
võtmiseks nõutav tagada õigus olla ära kuulatud, kuna apellant ise ütles, et ta nõustub vastutuse enda kanda võtmisega, olles
teadlik oma avalduse tagajärgedest.
ii)  Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus on mitmel korral meenutanud esiteks, kui tähtis on nii liidu õiguskorras kui ka siseriiklikes õiguskordades
seadusjõu põhimõte (30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑224/01: Köbler, EKL 2003, lk I‑10239, punkt 38; 16. märtsi
2006. aasta otsus kohtuasjas C‑234/04: Kapferer, EKL 2006, lk I‑2585, punkt 20, ja 29. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas
C‑526/08: komisjon
vs
. Luksemburg, EKL 2010, lk I‑6151, punkt 26), ja teiseks, et seadusjõud puudutab üksnes asjaomase kohtulahendiga tegelikult
või vältimatult ära otsustatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Luksemburg, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhul tuleb märkida, et Üldkohus otsustas eespool viidatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon punktis 62 järgmist:
„Tuleb rõhutada, et ei ole vaidlustatud seda, et arvestades [apellandi 23. juuli 1997. aasta avaldust], oli komisjonil erandkorras
õigus omistada [apellandile] vastutus Thyssen Stahlile etteheidetud rikkumise eest [1993. aasta detsembrist kuni 1. jaanuarini
2005]. Tuleb nimelt tõdeda, et niisugune avaldus, mis vastab eelkõige ettevõtjate koondumistele omastele majanduslikele kaalutlustele,
tähendab, et juriidiline isik, kellele on üle läinud vastutus teise juriidilise isiku tegevuse eest, kuigi see on üle läinud
pärast nimetatud tegevusest tuleneva rikkumise kuupäeva, on kohustatud selle eest vastutama isegi siis, kui üldjuhul on kohustatud
vastutama füüsiline või juriidiline isik, kes juhtis ettevõtjat rikkumise toimepanemise ajal.”
Sellest tuleneb, et Üldkohus võttis eespool viidatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon punktis 62 seisukoha 23. juuli 1997. aasta avaldusest tuleneva vastutuse ülemineku õiguspärasuse kohta kõnealuse
rikkumise eest.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 139 ja 140 leidis Üldkohus, et sellest tulenevalt on sellel õigusküsimusel seadusjõud,
kuna liidu kohus on selle tegelikult ära otsustanud.
Siiski, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 115, väidab apellant, et kohtuasjades, mis on eespool viidatud kohtuotsuste
Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon ning ThyssenKrupp
vs
. komisjon aluseks, piirdus ta kaitseõiguste rikkumisele viitamisega ja seega võtab Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuses
kasutatud seadusjõu põhimõtte tõlgendus temalt võimaluse esitada väiteid, mida ta ei ole veel esitanud.
Sellega seoses tuleb märkida, et Üldkohus ise tõdes eespool viidatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali
Terni
vs
. komisjon punktis 51, et apellant piirdus väitega, et „tema õigust olla ära kuulatud seoses Thyssen Stahlile ette heidetavate
tegudega ei ole järgitud” ja et ta „oli nõus endale ostjana võtma vastutuse võimalike [Thyssen Stahli] toimepandud rikkumiste
eest”. Peale selle rõhutas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 62, et Thyssen Stahli vastutuse üleminekut 23. juuli 1997. aasta
avalduse alusel apellandile ei ole vaidlustatud.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et 23. juuli 1997. aasta avalduse alusel toimunud vastutuse ülemineku õiguspärasust ei käsitletud
vaidluses, mis on eespool nimetatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon alus.
Nimelt, arvestades selles asjas Üldkohtus esitatud argumente, piirdus Üldkohtu ülesanne selle hindamisega, kas apellant oli
23. juuli 1997. aasta avaldust tehes loobunud või mitte oma õigusest sellele, et ta kuulataks konkreetselt ära Thyssen Stahli
õigusvastase tegevuse asjus.
Kuigi Üldkohus pidi selle hindamise raames kindlaks tegema nimetatud avalduse sisu ja võis seega tuvastada, et selle eesmärk
oli vastutus üle kanda, ei võinud ta otsustada selle tehingu õiguspärasuse üle, sest vastasel juhul oleks ta võinud teha
ultra petita
otsuse.
Sellest järeldub, et kuna vastutuse ülemineku õiguspärasuse küsimust 23. juuli 1997. aasta avalduse alusel Üldkohtule ei esitatud,
siis kujutab eespool nimetatud kohtuotsuses Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjoni punktis 62 tehtud järeldus endast
obiter dictum
’i, mis ületab Üldkohtule esitatud vaidluse piire ja sellega ei otsustatud tegelikult ega vältimatult ära õigusküsimust. Järelikult
ei saa sellel olla seadusjõudu.
Lisaks sai käesoleva kohtuotsuse punktides 96 ja 102–106 märgitud, et apellandi apellatsioonkaebus ega komisjoni vastuapellatsioonkaebus,
mis on eespool viidatud kohtuotsuse ThyssenKrupp
vs
. komisjon aluseks, ei puudutanud 23. juuli 1997. aasta avalduse alusel vastutuse ülemineku õiguspärasuse küsimust. Järelikult
ei ole Euroopa Kohus tänaseni seda õigusküsimust ära otsustanud.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb tõdeda, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 139–145,
et eespool viidatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon punktis 62 nimetatud vastutuse ülemineku õiguspärasusele antud Üldkohtu hinnangul oli seadusjõud.
Kõigest eeltoodust tuleneb, ilma et oleks vaja uurida teisi apellandi argumente, et apellatsioonkaebuse teise väite teise
osa põhjendamiseks esitatud esimese argumendiga tuleb nõustuda.
Siiski tuleb meenutada, et kui Üldkohtu otsuse põhjenduste juures on tegemist liidu õiguse rikkumisega, kuid otsuse resolutsioon
on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud, tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata (13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas
C‑210/98 P: Salzgitter
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑5843, punkt 58).
Sellega seoses olgu meenutatud, et kuna Üldkohus otsustas, et kõnealuse vastutuse ülemineku õiguspärasuse hindamisel Üldkohtu
poolt eespool viidatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon punktis 62 oli seadusjõud, siis lükkas Üldkohus tagasi talle esitatud neljanda väite, mis puudutas vastutuse ülemineku
õiguspärasust 23. juuli 1997. aasta avalduse alusel.
Neil asjaoludel tuleb uurida teist argumenti, mis esitati apellatsioonkaebuse teise väite teise osa põhjendamiseks, mis sisuliselt
kordab neljandat väidet, mille apellant esitas Üldkohtus.
3.     Teine argument, mis on esitatud teise väite teise osa ja kolmanda väite teise osa põhjendamiseks, mille kohaselt ei läinud
vastutus 23. juuli 1997. aasta avalduse alusel üle ja mille kohaselt on rikutud „täpsuse põhimõtet”
a)     Poolte argumendid
Teise väite teise osa põhjendamiseks esitatud teises argumendis meenutab apellant, et ta väitis Üldkohtus, et vastavalt kohtupraktikale
ei saanud teda pidada vastutavaks ettevõtjana, kes võtab üle Thyssen Stahli õigused ja kohustused, kuna viimane on jätkuvalt
olemas. Kuna Üldkohus omistas talle selle vastutuse 23. juuli 1997. aasta avalduse alusel, siis väidab apellant, et ta piirdus
avaldusega, et ta võtab endale vastutuse Thyssen Stahli tsiviilõiguslike võlgade eest ja et see avaldus – kui see oleks veel
kohaldatav, mis aga nii ei ole – ei võimalda talle omistada trahve käsitlevast õigusest tulenevat vastutust.
Apellant täpsustab, et komisjon palus tal teha avalduse teavitamata teda oma kavatsusest kasutada seda trahvi maksmise kohustuse
ülemineku põhjendamiseks. Seda nõuet mõisteti üksnes tsiviilõiguslikku vastutust käsitlevana. Selleks, et lõpetada nimetatud
avalduse komisjonipoolne väär tõlgendamine, palus apellant Üldkohtu istungi protokolli kirja panna, et ta võttis selle avalduse
tagasi.
Igal juhul ei saa niisugune eraviisiline avaldus, mille on teinud ettevõtja, apellandi arvates kanda üle vastutust keelatud
kokkulepete alase õiguse rikkumise eest, kuna trahv kujutab endast karistust, mille määravad ametivõimud seaduse alusel, sh
ka karistatava isiku nimetamist puudutavas osas.
Ius publicum privatorum pactis mutari non potest
põhimõtte kohaselt ei saa ametiasutused ega ettevõtjad kõrvale kalduda seadusjärgsest trahvi maksmise kohustusest vastutuse
ülemineku teel.
Viimaseks, kolmanda väite teises osas leiab apellant, et kuna Üldkohus otsustas, et vaidlusalusest otsusest nähtub, et komisjon
rajas tema vastutuse 23. juuli 1997. aasta avaldusele, siis on Üldkohus rikkunud „täpsuse põhimõtet”, kuna
lex lata
’s ei ole mingit viidet, mille kohaselt võib eraviisiline avaldus, mille on teinud ettevõtja, viia trahvi maksmise kohustuse
üleminekuni, ja samuti ei ole määratletud niisuguse ülemineku ulatus ja piirid.
b)     Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab põhimõtteliselt juriidiline või füüsiline isik, kes juhtis ettevõtjat rikkumise
toimepanemise ajal, selle eest vastutama, isegi kui rikkumise tuvastanud otsuse tegemise hetkel ei ole see enam tema vastutuse
all (16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑248/98 P: KNP BT
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑9641, punkt 71; 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑279/98 P: Cascades
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑9693, punkt 78; 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑9925, punkt 37, ja 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑297/98 P: SCA Holding
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑10101, punkt 27).
Seoses küsimusega, millistel tingimustel võib üksusele, kes ei ole rikkumise toimepanija, siiski rikkumise eest karistuse
määrata, on Euroopa Kohtul olnud võimalus täpsustada, et niisuguse juhtumiga on tegemist olukorras, kus üksus, kes pani rikkumise
toime, on lõpetatud õiguslikus või majanduslikus mõttes, kuna karistus, mis on määratud ettevõtjale, kes ei tegele enam äritegevusega,
võib kaotada oma hoiatava mõju (11. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑280/06: ETI jt, EKL 2007, lk I‑10893, punkt 40).
Käesolevas asjas on selge, et asjaolude asetleidmise ajal oli üksus, kellele pandi süüks vaidlusalane õigusvastane tegevus,
osa Thyssen Stahlist ja tegutses viimati nimetatu kontrolli all. Teiseks ei ole vaidlustatud seda, et vaidlusaluse otsuse
vastuvõtmise kuupäeval oli Thyssen Stahl õiguslikult jätkuvalt olemas ja tegutses äritegevusega. Sellest tuleneb, et vastavalt
käesoleva kohtuotsuse punktides 143 ja 144 meenutatud kohtupraktikale oli komisjon põhimõtteliselt kohustatud kõnealuse trahvi
määrama Thyssen Stahlile.
Selles osas nähtub toimikust, et uurimismenetlus, mille komisjon algatas õigusvastase tegevuse tõttu, puudutas algselt Thyssen
Stahli ja et ka pärast nimetatud üksuse üleminekut apellandile jätkas komisjon menetlust kõnesoleva tegevuse eest Thyssen
Stahli suhtes.
Komisjon täpsustas, et pärast nimetatud üksuse üleminekut apellandile palusid nii apellant kui ka Thyssen Stahl temalt korduvalt,
et menetlus viidaks läbi vaid apellandi suhtes. Ent komisjon leidis, et Thyssen Stahli suhtes algatatud menetluse lõpetamine
on võimalik vaid siis, kui apellant võtab vastutuse rikkumise eest endale kirjalikult.
Nagu nähtub 23. juuli 1997. aasta avalduse sõnastusest endast, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 15, tegi
apellant selle avalduse vastuseks nõudele võtta vastutus Thyssen Stahlile etteheidetava õigusvastase tegevuse eest endale
kirjalikult. Nimelt oli selle avalduse enda sõnastuse kohaselt avaldus esiteks tehtud asjassepuutuva keelatud kokkuleppe tõttu
algatatud menetlusega seotud menetluse osas ja komisjoni nõudel ning teiseks käsitles apellandi vastutust pärast asjaomase
tegevusala üleminekut Thyssen Stahli toimepandud tegude eest.
Arvestades selle sõnastust, tuleb tagasi lükata apellandi väited, mille kohaselt palus komisjon tal teha avalduse teavitamata
teda oma kavatsusest seda kasutada trahvi maksmise kohustuse ülemineku põhjendamiseks, mistõttu saadi sellest nõudest aru
nii, et see puudutas vaid tsiviilõiguslikku vastutust. Nimelt tuleb tõdeda, et selles avalduses kinnitas apellant sõnaselgelt,
et ta soovib ettevõtjana, kes jätkab kartellikokkulepetega seotud majanduslikku tegevust, endale võtta vastutuse õigusvastase
tegevuse eest seoses trahviga, mille komisjon võis määrata nimetatud kartellikokkuleppe tõttu algatatud menetluses.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et neil asjaoludel oli selle vastutuse ülemineku õiguslik tagajärg, mille apellant endale võttis
23. juuli 1997. aasta avaldusega, temale täiesti selge ja ettenähtav, vastupidi sellele, mida ta väitis.
Lisaks nähtub toimikust esiteks, et komisjon tugines sellele avaldusele, et määrata apellandile trahv, mis põhimõtteliselt
tulnuks määrata Thyssen Stahlile, ja teiseks, et apellant ei vaidlustanud algse otsuse peale esitatud hagis seda komisjoni
õigustoimingut ega seadnud apellatsioonkaebuses, mille ta esitas eespool viidatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai
speciali Terni
vs
. komisjon peale, kahtluse alla järeldust, mille Üldkohus tegi nimetatud kohtuotsuse punktis 62 ja mille kohaselt oli komisjonil
nimetatud avaldust arvestades erandkorras õigus omistada talle vastutus Thyssen Stahli õigusvastase tegevuse eest.
Nimelt, nagu väidab komisjon, ilmneb, et apellant väitis, et ta ei võtnud endale vastutust 23. juuli 1997. aasta avaldusega
Thyssen Stahli õigusvastase tegevuse eest, esimest korda vastuses vastuväiteteatisele menetluses, mille tulemusel tehti vaidlusalune
otsus, ja seega staadiumis, mil õigusvastast tegevust puudutav menetlus oli Thyssen Stahli suhtes aegunud. Lisaks ütles apellant,
et ta võtab nimetatud avalduse tagasi, esimest korda Üldkohtu istungil menetluses, mille tulemusel tehti vaidlustatud kohtuotsus.
Käesoleva asja erandlikel ja konkreetsetel asjaoludel, st esiteks roostevabast terasest lametoodete turul tegutsevale Thyssen
Stahlile kuuluva üksuse üleminek apellandile, teiseks 23. juuli 1997. aasta avaldus, milles apellant kinnitas komisjonile
sõnaselgelt, et ta soovib nimetatud üksuse ostjana võtta endale vastutuse õigusvastase tegevuse eest seoses trahviga, mille
komisjon võib määrata, ja kolmandaks asjaolu, et apellant ei vaielnud vastu – kuigi tal oli selleks mitmel korral võimalus
– tõlgendusele, mille komisjon sellele avaldusele andis, enne kui õigusvastase tegevuse menetlus Thyssen Stahli suhtes aegus,
tuleb asuda seisukohale, et komisjon võis apellandile omistada vastutuse Thyssen Stahlile etteheidetava tegevuse eest ja määrata
talle kõnealuse trahvi.
Lisaks tuleb tõdeda, et vastupidi apellandi poolt väidetule, ei olnud 23. juuli 1997. aasta avalduse tagasivõtmine Üldkohtus
toimuva istungi staadiumis enam võimalik. Nimelt, selle avalduse sisuga, mille eesmärk oli võimaldada komisjonil määrata nimetatud
trahv Thyssen Stahli asemel apellandile, oli niisugune võimalus vastuolus ajal, mil komisjon selle avalduse alusel oli juba
vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega trahvi apellandile määranud.
Sellega seoses olgu täpsustatud, et see, et 23. juuli 1997. aasta avalduse hilisem tagasivõtmine ei olnud võimalik, ei takista
apellandil vaidlustada liidu kohtutele hagi esitamise teel avalduse sisule antud tõlgendust, nagu nähtub eespool viidatud
kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon punktidest 64–66, või võtta komisjoni haldusmenetluses otseselt või kaudselt omaks faktilisi või õiguslikke asjaolusid,
kuna see ei piira Üldkohtusse hagi esitamise õiguse kasutamist ennast, mis füüsilisele või juriidilisele isikule on antud
EÜ artikli 230 neljanda lõiguga (1. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑407/08 P: Knauf Gips
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 90).
Kõike eeltoodut arvestades tuleb teine argument, mis esitati apellatsioonkaebuse teise väite teise osa põhjendamiseks ja mis
kordab sisuliselt apellandi Üldkohtus esitatud neljandat väidet, ja kolmanda väite teine osa tagasi lükata.
Neil asjaoludel ja kuna vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustes on rikutud liidu õigust, kuid selle otsuse resolutsioon on muude
õiguslike asjaoludega põhjendatud, mistõttu tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Salzgitter
vs
. komisjon, punkt 58), siis õigusnormi rikkumine Üldkohtu poolt, mis tuvastati käesoleva kohtuotsuse punktis 134, ei too kaasa
mingeid tagajärgi käesoleva apellatsioonkaebuse uurimisel.
C –
Neljas väide, et rikutud on aegumist reguleerivaid sätteid
1.     Poolte argumendid
Apellant väidab, et lükates vaidlustatud kohtuotsuse punktides 193–214 tagasi tema seitsmenda väite, rikkus Üldkohus komisjoni
6. aprilli 1978. aasta otsuses nr 715/78/ESTÜ Euroopa Söe- ja Teraseühenduse asutamislepingus ette nähtud menetluste ja sundtäitmise
rakendamise aegumistähtaegade kohta (EÜT L 94, lk 22) artikli 1 lõiget 1.
Apellant leiab, et kuna see säte näeb ette, et menetlus aegub viie aasta jooksul pärast rikkumise lõppemist ja kuna kõnealune
rikkumine lõppes 31. detsembril 1994 Thyssen Stahli tegevuse üleminekuga, aegus rikkumine 1999. aastal. Ta lisab, et kui rikkumise
lõppemise kuupäevaks oleks võetud kuupäev, mil teised osalised rikkumise lõpetasid ehk aastal 1998, oleks aegumine aset leidnud
aastal 2003. Ta täpsustab, et see oleks nii ka määruse nr 1/2003 artikli 25 või nõukogu 26. novembri 1974. aasta määruse (EMÜ)
nr 2988/74 Euroopa Majandusühenduse transpordi‑ ja konkurentsieeskirjades ettenähtud menetluste ja sundtäitmise rakendamise
aegumistähtaegade kohta (EÜT L 319, lk 1; ELT eriväljaanne 07/001, lk 61) kohaldamise puhul.
Apellant väidab, et Thyssen Stahli suhtes ei võetud mingit otsuse nr 715/78 artiklis 2 ette nähtud aegumist katkestavat meedet.
Lisaks ei peatunud aegumine nimetatud otsuse artikli 3 alusel, kuna Thyssen Stahl ei esitanud algse otsuse peale hagi ning
kuna apellandi esitatud hagi ei toonud kaasa aegumise peatumist Thyssen Stahli suhtes, sest peatumine tekitab tagajärgi vaid
inter partes
.
Kuna Üldkohus leidis, et aegumise peatumist tuli hinnata apellandist lähtuvalt, kuna viimast peeti 23. juuli 1997. aasta avaldust
silmas pidades kõnealuse rikkumise toimepanijaks, siis apellant meenutab, et tema arvates ei ole vastutus, mis talle omistati,
seda liiki vastutus, mis lasub ettevõtjal, kes on teise ettevõtja õigusjärglane, vaid kõige enam asendusvastutus. Ent Thyssen
Stahli toimepandud rikkumine on eraldiseisev rikkumine, millega seotud vastutus apellandile seejärel üle kanti.
Sellega seoses märgib apellant, et Üldkohus tõdes ise, et Thyssen Stahli vastutuse endale võtmine 23. juuli 1997. aasta avalduse
alusel ei võimaldanud asuda seisukohale, et kahe rikkumise puhul, mille panid toime apellant ja Thyssen Stahl, oli tegemist
ühe ja sama rikkumisega. Ta järeldab sellest, et ka aegumise osas ei saa neid kahte rikkumist pidada üheks ja samaks rikkumiseks,
mille õiguslik tagajärg sõltub vaid tema läbiviidud menetlustoimingutest.
Lisaks ei oma Üldkohtu viide 16. novembri 2000. aasta otsusele kohtuasjas C‑294/98 P: Metsä-Serla jt
vs
. komisjon (EKL 2000, lk I‑10065) apellandi arvates tähtust, kuna kohtuasjas, mis oli selle otsuse aluseks, pidi Euroopa Kohus
võtma seisukoha võimaluse kohta määrata solidaarselt trahv kahele ettevõtjale tulenevalt nende vahel eksisteeriva majandusüksuse
olemasolust. Kuid neil asjaoludel ei ole mingit seost käesoleva juhtumi asjaoludega, mis puudutavad vastutuse omistamist pelgalt
23. juuli 1997. aasta avalduse tõttu.
Lõpetuseks, isegi kui eeldada, et apellanti võib pidada kõnealuse rikkumise toimepanijaks, ei mõjuta see asjaolu aegumist.
Kohtupraktikast tuleneb, et keelatud kokkulepete õiguses eeldab vastutuse üleminek, et isikule omistatakse vastutus konkurentsivastase
tegevuse eest, mille pani toime teine isik. Apellant järeldab sellest, et isegi kui trahvi maksmise kohustus on üle läinud,
sõltuvad teise isiku tegevuse eest omistatava vastutusega kaasnevad juriidilised tagajärjed jätkuvalt rikkumise esialgse toimepanija
menetlustoimingutest.
Apellant täpsustab, et just sellest asjaolust tulenevalt on rikkumise esialgse toimepanija toimingud, mis võimaldavad tema
vastutuse välistada või seda vähendada, nt leebema kohtlemise taotlused, siduvad ja tekitavad tagajärgi kolmandale isikule,
kellele vastutus üle kanti. Samamoodi, kui selle algse toimepanija rikkumine on aegunud viimase suhtes, ei saa seda õiguslikku
tagajärge kõrvaldada vastutuse üleminekuga kolmandale isikule.
2.     Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et nii otsuse nr 715/78 artikli 1 lõige 1 kui ka määruse nr 1/2003 artikli 25 lõige 1 kehtestavad
komisjoni pädevuse suhtes määrata trahve konkurentsiõiguse sätete rikkumise eest viieaastase aegumistähtaja, mis hakkab vastavalt
otsuse nr 715/78 artikli 1 lõikele 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 25 lõikele 2 kulgema alates päevast, mil rikkumine toime
pandi või mil see lõppes, ning selle tähtaja kulgemine võib otsuse nr 715/78 artiklite 2 ja 3 ning määruse nr 1/2003 artikli 25
lõigete 3–6 kohaselt katkeda või peatuda.
Teiseks tuleb tõdeda, et vaidlusaluses otsuses määratakse trahv vaid apellandile. Neil asjaoludel tuleb aegumist hinnata üksnes
apellandi suhtes.
Täpsemalt, kuigi apellant väidab õigustatult, et mõned Thyssen Stahli toimingud võivad jätkuvalt tema suhtes mõju avaldada
ja et selle ettevõtja suhtes toimunud aegumist ei saa välistada vastutuse üleminekuga, ei tulene sellest, et aegumist tuleb
hinnata sellest ettevõtjast lähtuvalt.
Sellest tuleneb, et apellandi argument, mille kohaselt oleks Üldkohus pidanud tegema otsuse aegumise kohta Thyssen Stahli
suhtes, tagasi lükata.
Järelikult, kuna apellant ei vaidle vastu sellele, et komisjon võttis algse otsuse tema suhtes vastu viieaastase aegumistähtaja
jooksul ja kuna ta ei esitanud ühtegi argumenti, mis puudutavad vigu, mille Üldkohus on teinud tema suhtes aegumise katkemise
või peatumise ajavahemike hindamisel, siis tuleb neljas väide tagasi lükata.
D –
Viies väide, et rikutud on trahvisumma arvutamist reguleerivaid põhimõtteid
1.     Poolte argumendid
Apellant väidab, et kuna Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 295–315 tagasi kümnenda väite, siis on Üldkohus
rikkunud koostööteatist. Tema arvates oleks pidanud tema kogu koostöö menetluse käigus viima trahvi täiendava vähendamiseni,
mis on suurem kui 20%, mida kohaldati nimetatud teatise peatüki D alusel tema koostöö eest menetluses, mille tulemusel võeti
vastu algne otsus. Sellega seoses rõhutab ta, et ta tunnistas asjaolude sisulist õigsust ja ST artikli 65 lõike 1 rikkumist.
Ükski kaalutlus, millest tulenevalt jõudis Üldkohus järeldusele, et apellandi käitumine ei andnud tunnistust tõelisest koostöösoovist,
ei kummuta apellandi argumentatsiooni.
Mis puudutab argumenti, et faktiliste asjaolude sisulise õigsuse vaidlustamata jätmine ei puudutanud ajavahemikku 1993/1994
ja et sellest ei olnud mingit kasu, kuna apellant ei tunnistanud Thyssen Stahli toimepandud rikkumisest tulenevat vastutust,
siis väidab apellant esiteks, et ta väitis Üldkohtus, et vaidlustamata jätmine puudutas seda ajavahemikku. Teiseks väidab
ta, et tõend kõnealuse rikkumise kohta tuli esitada teises menetluses ja et kõnesolev vaidlustamata jätmine seega lihtsustas
komisjoni tööd asjaolude tõendamise osas.
Kaalutluse osas, mille kohaselt vaidlustas apellant komisjoni pädevuse määrata pärast 23. juulit 2002 karistus ST artikli 65
lõike 1 alusel, rõhutab apellant, et see küsimus ei puuduta asjaolude tõendamist, vaid õiguslikku laadi hinnangut ja seega
õigusküsimust. Ent kuna komisjon peab igal juhul tuvastatud asjaolude kohta andma õige õigusliku hinnangu, siis ei saa selle
hinnangu vaidlustamine või vaidlustamata jätmine asjaomaste isikute poolt kaasa tuua ei kahju ega kasu.
Mis puudutab asjaolu, mille kohaselt eitas apellant esimest korda pärast algse menetluse algatamist 23. juuli 1997. aasta
avalduse kehtivust, siis esiteks märgib apellant, et ta ei ole vaidlustanud selle avalduse olemasolu, vaid et ta piirdus õigusliku
hinnangu kaitsmisega, mille kohaselt ei võimalda nimetatud avaldus omistada talle vastutust Thyssen Stahli toimepandud rikkumise
eest. Teiseks väidab ta, et ta kinnitas Üldkohtus, et alates menetlusest, mille tulemusel tehti algne otsus, märkis ta, et
nimetatud avaldust ei saa tõlgendada nii, et see põhjendab trahvi maksmise kohustuse üleminekut.
2.     Euroopa Kohtu hinnang
Kohtupraktikast tuleneb, et koostööteatise alusel trahvisumma vähendamine saab olla õigustatud üksnes siis, kui esitatud informatsioon
ja asjaomase ettevõtja käitumine annavad tunnistust temapoolsest tõelisest koostööst (28. juuni 2005. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 395).
Pealegi tuleb meenutada, et vastavalt EÜ artiklile 229 ja määruse nr 1/2003 artiklile 31 võib Üldkohus tühistada, vähendada
või suurendada määratud trahvi või karistusmakset, kuna tal on täielik otsustamispädevus hagide suhtes, mis on esitatud otsuste
peale, milles komisjon on määranud trahvi või karistusmakse.
Järelikult, kui Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 305–314 otsustas, et komisjon leidis õigesti, et apellandile ei
tule võimaldada täiendavat trahvi vähendamist, mis on suurem juba talle võimaldatud 20%‑lisest trahvi vähendamisest, andis
kohus oma täieliku otsustuspädevuse teostamisel faktilise hinnangu. Komisjon väidab seega õigustatult, et käesoleva väitega
seab apellant kahtluse alla faktilised järeldused ja Üldkohtu poolt tõenditele antud hinnangud.
Sellega seoses tuleb meenutada, et EÜ artiklist 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et ainult
Üldkohus on pädev esiteks fakte tuvastama – välja arvatud juhul, kui tema tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud
toimiku materjalidest – ja teiseks fakte hindama. Kui Üldkohus on fakte tuvastanud või hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt
EÜ artiklile 225 pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifikatsiooni ja Üldkohtu poolt neist tuletatud õiguslikke
tagajärgi (6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑551/03 P: General Motors
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑3173, punkt 51, ja 29. septembri 2010. aasta määrus liidetud kohtuasjades C‑74/10 P ja C‑75/10 P:
EREF
vs
. komisjon, punkt 41).
Samuti täpsustas Euroopa Kohus, et faktide hindamine kui selline ei ole Euroopa Kohtu kontrollile alluv õigusküsimus, välja
arvatud juhul, kui on moonutatud Üldkohtule esitatud tõendeid (18. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑397/03 P: Archer Daniels
Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑4429, punkt 85, ja eespool viidatud kohtumäärus EREF
vs
. komisjon, punkt 42).
Kuid apellant ei esitanud mingit argumenti, mis võiks tõendada, et Üldkohus on tõendeid moonutanud.
Nimelt, mis puudutab argumenti, mille kohaselt leidis Üldkohus vääralt, et faktiliste asjaolude sisulise õigsuse vaidlustamata
jätmine ei puudutanud ajavahemikku 1993/1994, siis tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktist 306 ja punkti 307 esimesest
lausest nähtub, et nimetatud punkti 307 teises lauses ei leidnud Üldkohus mitte seda, et vastuväiteteatise vastuse punkt 75
ei laienenud sellele ajavahemikule, vaid et see punkt 75 ei olnud piisavalt konkreetne ja selge, et sellest oleks komisjonil
kasu.
Lisaks, kuivõrd apellant väidab, et ta kinnitas alates menetluse algatamisest, mille tulemusel tehti algne otsus, et 23. juuli
1997. aasta avaldust ei saa tõlgendada nii, et see põhjendab kõnealuse trahvi maksmise kohustuse üleminekut, siis on käesoleva
kohtuotsuse punktis 152 juba tuvastatud, et see nii ei olnud.
Neil asjaoludel tuleb viies väide tagasi lükata.
Sellest järeldub, et apellatsioonkaebus tuleb jätta tervikuna rahuldamata.
VII –
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud
ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud temalt välja mõista.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja ThyssenKrupp Nirosta GmbH‑lt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.