CELEX: 62014CJ0061
Преюдициално запитване
Директива 89/665/ЕИО
Обществени поръчки
Национална правна уредба
Съдебни такси за достъп до административно правосъдие в областта на обществените поръчки
Право на ефективни правни средства за защита
Възпиращи такси
Съдебен контрол на административните актове
Принципи на ефективност и равностойност
Полезно действие

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1 от Директива 89/665/ЕИО на Съвета от 21 декември 1989 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, отнасящи се до прилагането на производства по обжалване при възлагането на обществени поръчки за доставки и за строителство (
ОВ L 395, стр. 33
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 237), изменена с Директива 2007/66/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2007 година (
ОВ L 335, стр. 31
, наричана по-нататък „Директива 89/665“).
Запитването е отправено в рамките на съдебен спор между Orizzonte Salute — Studio Infermieristico Associato (наричано по-нататък „Orizzonte Salute“) и Azienda Pubblica di Servizi alla persona San Valentino — Città di Levico Terme (публично дружество за услуги за личността San Valentino в град Levico Terme, наричано по-нататък „Azienda“), както и Ministero della Giustizia (Министерството на правосъдието), Ministero dell’Economia e delle Finanze (Министерството на икономиката и финансите), Presidenza del Consiglio dei Ministri (Председателството на Съвета на министрите) и Segretario Generale del Tribunale regionale di giustizia amministrativa di Trento (генерален секретар на районния административен съд в Тренто, във връзка с продължаването на срока на обществена поръчка за услуги, предоставяни от медицински сестри, както и на обявената впоследствие процедура за възлагане на обществена поръчка, както и със съдебните такси, дължими за подаването на жалба пред административния съд в областта на обществените поръчки.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно трето съображение от Директива 89/665 отварянето на обществените поръчки за конкуренцията [на Съюза] изисква значително увеличаване на гаранциите за прозрачност и недискриминация и конкретни резултати, ефективни и бързи правни средства за защита трябва да бъдат на разположение в случай на нарушения на правото [на Съюза] в областта на обществените поръчки, или на национални норми, транспониращи това право.
Член 1 от тази директива, озаглавен „Приложно поле и наличие на процедури за преразглеждане“, гласи:
„1.   Настоящата директива се прилага за поръчките, посочени в Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 г. относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки [
ОВ L 134, стр. 114
], освен ако такива поръчки не са изключени от приложното поле на директивата съобразно членове 10—18 от същата директива.
Поръчки по смисъла на настоящата директива включват обществени поръчки, рамкови споразумения, концесии за строителство и динамични системи за покупка.
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че по отношение на обществените поръчки, попадащи в приложното поле на Директива 2004/18/ЕО, решения, взети от възлагащите органи, могат да бъдат ефективно преразглеждани, и по-специално възможно най-бързо в съответствие с условията, предвидени в членове 2—2е от настоящата директива, на основание, че тези решения са нарушили правото на [Съюза] в областта на обществените поръчки или националните норми, транспониращи това право.
2.   Държавите членки гарантират, че не съществува дискриминация между предприятията, претендиращи за нанесена им вреда в контекста на процедура за предоставяне на поръчка, в резултат от разграничаването, което настоящата директива прави между националните норми, транспониращи правото на [Съюза], и други национални норми.
3.   Държавите членки гарантират достъпност до процедурите по преразглеждане съгласно подробни разпоредби, които държавите членки могат да установят, най-малко за всяко лице, имащо или имало интерес от получаването на определена обществена поръчка и на което е била или рискува да бъде нанесена вреда от твърдяно нарушение.
[…]“.
Член 7 от Директива 2004/18, озаглавен „Прагови стойности на обществените поръчки“, определя праговете на прогнозните стойности, над които възлагането на поръчката трябва да се осъществи съгласно правилата на тази директива.
Тези прагове са изменяни редовно през определени интервали от време с регламенти на Европейската комисия и адаптирани спрямо икономическите условия. Към датата на фактите в главното производство прагът, отнасящ се до обществените поръчки за услуги, възложени от възлагащи органи, различни от централните държавни органи, е бил фиксиран на 193000 EUR с Регламент (ЕО) № 1177/2009 на Комисията от 30 ноември 2009 г. за изменение на директиви 2004/17/ЕО, 2004/18/ЕО и 2009/81/ЕО на Европейския парламент и на Съвета по отношение на прилаганите от тях прагове за процедурите за възлагане на обществени поръчки (
OВ L 314, стр. 64
).
Италианското право
Член 13, параграф 1 от Указ № 115 на президента на Републиката от 30 май 2002 г., изменен със Закон № 228 от 24 декември 2012 г. (наричан по-нататък „Указът“), установява система за съдебни такси, която се състои в прилагането на единна такса, определена пропорционално на интереса по делото.
За разлика от предвиденото за гражданските производства, член 13, параграф 6 bis от Указа определя размера на единната такса независимо от интереса по делото за административните производства.
Съгласно посочения член 13, параграф 6 bis, в случай на жалби до районните административни съдилища и Consiglio di Stato (Държавен съвет) единната съдебна такса е по правило в размер на 650 EUR. Все пак в същата разпоредба са определени различни такси за определени материи, които могат да бъдат намалявани или увеличавани.
Съгласно посочения член 13, параграф 6 bis, буква г) от Указа таксата в материята на обществените поръчки е в размер на:
—
2000 EUR, когато стойността на поръчката е равна или по-ниска от 200000 EUR,
—
4000 EUR за споровете, чиято стойност е между 200000 и 1000000 EUR, и
—
6000 EUR за тези на стойност над 1000000 EUR.
Съгласно член 13, параграф 1 bis от Указа, за въззивните производствата в материята на обществените поръчки тези размери се увеличават с 50 %.
Съгласно член 13, параграф 1 quater от Указа, когато обжалването, дори и инцидентно, е отхвърлено изцяло или е обявено за недопустимо или не може да бъде уважено, страната, която е подала жалбата, е длъжна да заплати допълнителна единна такса, идентична на тази, платена за същата жалба, главна или инцидентна.
От акта за преюдициално запитване следва, че съгласно приложимата правна уредба единната такса се дължи не само при подаване на жалбата, с която се сезира съдът, но и при инцидентни жалби и допълнителни основания, с които се въвеждат нови искания.
От член 14, параграф 3 от Указа следва, че интересът по делата отговаря не на маржа на печалбата, която може да бъде извлечена от изпълнението на поръчката, установена от възлагащите органи, а на базовата стойност на тази поръчка.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Orizzonte Salute е сдружение, което предоставя сестрински медицински услуги на публични и частни лица. С жалбата си, чийто предмет многократно е разширяван с допълнителни основания, то оспорва пред запитващата юрисдикция последователни възлагания на управлението на сестринските медицински услуги от Azienda à l’Associazione infermieristica D & F Care, както и други решения, взети от Azienda.
Управлението на услугата е било възложено най-напред чрез продължаване на договора, сключен с Associazione infermieristica D & F Care за предходен период и впоследствие в рамките на процедура по възлагане на обществена поръчка, в която за участие се канят само определени сдружения, акредитирани от Infermieri Professionali Assistenti Sanitari Vigilatrici d’Infanzia (IPASVI) (Професионално сдружение на медицинските сестри, специализирани в грижите за бебета), в което Orizzonte Salute не членува.
Orizzonte Salute плаща съдебна такса в размер на 650 EUR, съответстваща на размера на таксата за подаване на обикновена жалба пред административния съд.
С разпореждане от 5 юни 2013 г. Segretario Generale del Tribunale regionale di giustizia amministrativa di Trento приканва Orizzonte Salute да доплати първоначално платената такса, тъй като вследствие на допълнително наведените основания спорът вече засяга възлагането на обществени поръчки, така че да бъде внесена дължимата за този вид дела единна такса в размер на 2000 EUR.
С нова жалба, подадена на 2 юли 2013 г. Orizzonte Salute обжалва това разпореждане, като твърди, че то нарушава член 13, параграф 6 bis от Указа и освен това че тази разпоредба е противоконституционна.
Именно с оглед на тази жалба държавната администрация подава съдебен иск, позовавайки се на липсата на компетентност на сезирания административен съд, тъй като единната такса представлявала фискално плащане, чието оспорване попадало в компетентността на данъчния съд. Тя оспорва и основателността на жалбата.
Запитващата юрисдикция посочва, като същевременно признава, че единната такса има характер на данък, че висящото пред нея производство се отнася до акт, издаден от неговия Segretario Generale, който има характера на административно решение. Така според нея решението от 5 юни 2013 г. следва да подлежи на контрол от административния съд. Освен това запитващата юрисдикция счита, че Orizzonte Salute има интерес от отмяната на искането за заплащане на допълнителна съдебна такса.
Тази юрисдикция припомня, че в административните съдебни производства, обратно на предвиденото за гражданските производства, размерът на единната такса не е обвързан от интереса по делото и за специфичните материи в административното право са предвидени специални размери.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че в областта на производствата за възлагане на обществени поръчки единната такса, която следва да бъде заплатена, е доста по-голяма от сумите, които се дължат за административните спорове, разглеждани по общия ред.
Тя счита, че заплащането на такса по жалбите пред административния съд, особено в областта на възлагането на обществени поръчки, може да разубеди предприятията да водят съдебни дела и следователно поставя проблеми с оглед на съответствието им на критериите и принципите на правния ред на Съюза. Тя презумира, че ползата на предприятието по принцип е в размер на около 10 % от размера на поръчката, и счита, че предварителното заплащане на единната такса, надхвърлящо размера на тази полза, може да принуди страните в производството да се откажат от някои процесуални средства за защита.
Така според запитващата юрисдикция разглежданата в главното производство национална правна уредба ограничава правото на обжалване пред съд, ограничава ефективността на съдебния контрол, дискриминира икономическите оператори с по-малки финансови възможности в сравнение с тези, разполагащи със значителни финансови възможности, и ги поставя в по-неизгодно положение спрямо тези, които в рамките на дейността си сезират гражданските и търговските съдилища. Тя счита, че понесената от държавата цена с цел функционирането на административното правосъдие в областта на обществените поръчки не се различава значително, нито е по-различна или по-висока от тази на други видове съдебни производства.
Запитващата юрисдикция се позовава на доктрината, според която националният законодател със сигурност е искал да облекчи тежестта на натрупаните съдебни дела и да улесни както изпълнението на обществени поръчки за строителство, така и публичното придобиване на стоки и услуги. Тя изтъква в това отношение, че съдебните производства в областта на обществените поръчки са намалели значително, считано от 2012 г.
Тя уточнява, че стойността на обществената поръчка, изчислена глобално, надхвърля предвидения праг в Директива 2004/18. Поради това тя счита, че принципите на ефикасност, бързина, недискриминация и достъпност, посочени в член 1 от Директива 89/665, са приложими в главното производство. Съгласно този подход разглежданата национална правна уредба нарушава тези принципи, както и правото на ефективни правни средства за защита, препотвърдено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
При тези условия Tribunale regionale di giustizia amministrativa di Trento решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Съвместима ли е с принципите, установени с Директива 89/665 […], национална правна уредба […], която установява високи размери на съдебна такса за достъп до административно правосъдие в областта на обществените поръчки?“.
По допустимостта на представените пред Съда писмени становища на встъпилите страни в главното производство
В главното производство в подкрепа на Orizzonte Salute са встъпили и са представили писмени становища пред Съда Coordinamento delle associazioni e dei comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori (Codacons) (Орган за координиране на сдруженията и комитетите за защита на околната среда и на правата на ползвателите и потребителите), Camera Amministrativa Romana (Административна камара на Рим), Associazione dei Consumatori Cittadini Europei (Сдружение на европейските потребители), Ordine degli Avvocati di Roma (Адвокатски съвет на Рим), Associazione dei giovani amministrativisti (Младежко сдружение по административно право), Società italiana degli avvocati amministrativisti (Италианско сдружение на адвокатите по административно право) (наричани по-нататък общо „встъпилите страни в главното производство“).
Италианското правителство се позовава на недопустимост на писмените становища, представени от встъпилите страни след постановяването на акта за преюдициално запитване и спирането на главното производство. Тази недопустимост произтичала от член 23 от Статута на Съда на Европейски съюз и националният съд нямал възможност след спирането на производството да извършва преценка за допустимост на встъпване, извършено след отправянето на преюдициалното запитване. Италианското правителство счита, че по делото не следва да се приемат писмените становища от физически и юридически лица, които не са били разгледани към датата, на която е постъпило преюдициалното запитване, с цел да се осуети възможността производството да се превърне в actio popularis.
В това отношение следва да се припомни, че когато става въпрос за участие в преюдициално производство, съгласно член 96, параграф 1 от Процедурния правилник във връзка с член 23 от Статута на Съда право да представят становища пред Съда имат страните в главното производство, държавите членки, Европейската комисия, институцията, която е приела акта, чиято валидност или тълкуване се оспорват, държавите — страни по Споразумението за ЕИП, които не са държави членки, Надзорният орган на ЕАСТ и третите засегнати държави. Съдържащото се в тези разпоредби е изчерпателно, поради което това право не може да бъде разширено и да обхване физически и юридически лица, които не са изрично предвидени.
„Страните в главното производство“ съгласно член 97, параграф 1 от Процедурния правилник се определят от запитващата юрисдикция в съответствие с националните процесуални правила. Следователно запитващата юрисдикция е тази, която следва да определи страните във висящото пред нея производство въз основа на националните процесуални правила.
Съдът не може да проверява дали акт на запитващата юрисдикция, с който се допуска встъпване пред нея, е било взето в съответствие с тези правила. Съдът трябва да се придържа към такъв акт, доколкото той не е бил отменен чрез някое от средствата за обжалване, предвидени в националното право (вж. по аналогия решения Radlberger Getränkegesellschaft и S. Spitz,
C‑309/02
,
EU:C:2004:799
, т.
и Burtscher,
C‑213/04
,
EU:C:2005:731
, т.
).
Все пак в случая не се поддържа, че актът за допускане на встъпили страни в главното производство е бил в съответствие с правилата, уреждащи висящото пред запитващата юрисдикция производство, нито че е била подадена жалба срещу този акт.
Не може да бъде признато качеството „страна в главното производство“ по смисъла на член 96, параграф 1 от Процедурния правилник, във връзка с член 23 от Статута на Съда, на лице и то не може да бъде допуснато в производството по член 267 ДФЕС пред Съда, когато това лице подаде молба за встъпване пред национална юрисдикция не с цел да играе активна роля в производството пред националния съд, а единствено с цел да участва в производството пред Съда (вж. в този смисъл определение Football Association Premier League и др.,
C‑403/08 и C‑429/08
,
EU:C:2009:789
, т.
).
Все пак следва да се отбележи, че в преписката липсва доказателство, че встъпилите в главното производство страни не са възнамерявали да играят активна роля в производството пред запитващата юрисдикция, а са целели да изразят позиция изключително в производството пред Съда.
Най-сетне, би било несъвместимо с принципа на добрата администрация на правосъдието и изискването за разглеждането на производствата по преюдициални запитвания в разумен срок, ако писмената фаза на производството пред Съда, в резултат на последователно приемане на встъпили страни и на срока от два месеца, предвиден в член 23, втора алинея от Статута на Съда за представяне на писмени становища от тези встъпили страни, не може да бъде приключена или производството трябва да бъде възобновено.
Именно при тези условия член 97, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда предвижда, че когато след образуване на производството пред Съда тази юрисдикция го уведоми за конституирането на нова страна по главното производство, тази страна е обвързана от етапа на производството към момента на уведомяването на Съда.
Така Съдът може да бъде принуден да разреши на встъпила в главното производство страна да представи писмено становище само в срока, с който разполагат за тази цел заинтересованите лица по смисъла на член 23 от Статута на Съда, на които първоначално е било връчено преюдициалното запитване.
Следва да се приеме, че в рамките на настоящото производство представянето на писмени становища от встъпилите в главното производство страни, допуснати от запитващата юрисдикция, не разкрива риск за доброто управление на правосъдието, нито за разглеждането на делото в разумен срок. Съдът следователно счита, че не следва да се прибягва до посочената в предходната точка от настоящото решение възможност.
С оглед на изложеното по-горе, доводите на италианското правителство във връзка с искането да бъдат обявени за недопустими писмените становища, представени от встъпилите страни в главното производство, следва да бъдат отхвърлени. Тези писмени становища, представени пред Съда, са допустими.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 1 от Регламент № 89/665 и принципите на равностойност и ефективност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която изисква заплащането на по-високи съдебни такси за подаването на жалба пред административния съд в областта на възлагането на обществени поръчки, отколкото в други области.
Член 1, параграфи 1 и 3 от Директива 89/665 налага на държавите членки да вземат необходимите мерки, за да гарантират наличието на ефикасни и бързи, доколкото е възможно, средства за обжалване на решенията на възлагащите органи, които са несъвместими с правото на Съюза и осигуряват широка достъпност на жалбите за всяко лице, имащо или имало интерес от получаването на конкретна поръчка, което е претърпяло или има опасност да претърпи вреда вследствие на предполагаемо нарушение.
Тази директива оставя на държавите членки дискреционно правомощие при избора какви процесуални гаранции да предвидят и какви изисквания да въведат във връзка с тях (вж. решение Combinatie Spijker Infrabouw-De Jonge Konstruktie и др.,
C‑568/08
,
EU:C:2010:751
, т.
).
По-специално Директива 89/665 не съдържа никаква разпоредба, която да се отнася конкретно за съдебните такси, които страните в производствата следва да внесат при подаването, в съответствие с член 2, параграф 1, буква б) от посочената директива, на жалба за отмяна срещу решение, което считат за незаконно и което се отнася до производство за възлагане на обществени поръчки.
Съгласно постоянната съдебна практика при липса на правна уредба на Съюза по въпроса всяка държава членка трябва уреди, в съответствие с принципа на процесуална автономия на държавите членки, процесуалните правила на административните и съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които субектите на правото черпят от правото на Съюза. Тези процесуални норми обаче не трябва да бъдат по-неблагоприятни от процесуалните норми, които уреждат подобни вътрешноправни съдебни производства (принцип на равностойност), и не трябва да правят практически невъзможно или изключително трудно упражняването на правата, предоставени от правовия ред на Съюза (принцип на ефективност) (решения Club Hotel Loutraki и др.,
C‑145/08 и C‑149/08
,
EU:C:2010:247
, т.
и eVigilo,
C‑538/13
,
EU:C:2015:166
, т.
).
Освен това, след като тези съдебни такси представляват процесуални правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, предоставени от правото на Съюза на кандидатите и на оферентите, които са претърпели вреди от решения на възлагащите органи, не трябва да засягат полезното действие на Директива 89/665 (вж. в този смисъл решения Universale-Bau и др.,
C‑470/99
,
EU:C:2002:746
, т.
и eVigilo,
C‑538/13
,
EU:C:2015:166
, т.
).
Що се отнася до принципа на ефективност, Съдът вече е постановил, че той включва изискване за ефективна съдебна защита, прогласено също в член 47 от Хартата, което националният съд трябва да спазва (вж. в този смисъл решение Sánchez Morcillo и Abril García,
C‑169/14
,
EU:C:2014:2099
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така член 1 от Директива 89/665 по необходимост трябва да се тълкува с оглед на основните права, които са закрепени в Хартата, по-специално правото на ефективни правни средства за защита, предвидено в член 47 от него (вж. в този смисъл решение Ryneš,
C‑212/13
,
EU:C:2014:2428
, т.
).
Поради това следва да се провери дали правна уредба като разглежданата в главното производство може да се счита за съвместима с принципите на равностойност и на ефективност, както и с полезния ефект на Директива 89/665.
Двете страни на тази проверка се отнасят, от една страна, до размера на единната такса, която следва да се плати за подаването на жалба в производствата пред административния съд в областта на обществените поръчки, и от друга страна, до случаите на кумулиране на такива такси, платени в рамките на едно и също производство пред административния съд в областта на публичните поръчки.
По единната съдебна такса, дължима за подаването на жалба в съдебните производства пред административния съд в областта на обществените поръчки
В самото начало е важно да се припомни, по примера на австрийското правителство, че съгласно член 1, параграф 1 от Директива 89/665 тя се прилага по отношение на процедурите за възлагане на обществени поръчки, попадащи в приложното поле на Директива 2004/18, освен в случаите, в които тези поръчки са изключени в приложение на членове 10—18 от последната директива.
Съгласно член 7, намиращ се в глава II от Директива 2004/18, озаглавена „Приложно поле“, тя обаче се отнася само до обществените поръчки, чиято предполагаема стойност без данъка върху добавената стойност е равна или по-висока от предвидените в тази разпоредба прагове.
От това следва, че обществените поръчки за услуги, възложени от възлагащи органи, различни от централните държавни органи, чиято стойност е под 193000 EUR, не са посочени в Директива 2004/18 и като резултат от това не са посочени и в Директива 89/665.
Що се отнася до принципа на ефективност, следва да се припомни, че режимът на разглежданата в главното производство съдебна такса включва три фиксирани размера на единната такса, а именно 2000 EUR, 4000 EUR и 6000 EUR, за трите категории обществени поръчки, а именно тези на стойност, равна или по-ниска от 200000 EUR, тези, чиято стойност е между 200000 и 1000000 EUR, и тези на стойност над 1000000 EUR.
От представената пред Съда преписка следва, че системата на фиксираните размери на единната такса е пропорционална на стойността на обществената поръчка, която попада в една от тези три категории и като цяло има регресивен характер.
Всъщност дължимата единна такса, изразена в процент от „максималните“ стойности на трите категории обществени поръчки, варира от 1,0 % до 1,036 % от стойността на поръчката, ако тя е между 193000 EUR и 200000 EUR, от 0,4 % до 2,0 %, ако тази стойност е между 200000 EUR и 1000000 EUR, и съответства на 0,6 % от стойността на поръчката или по-малко, ако посочената стойност надхвърля 1000000 EUR.
Тази дължима съдебна такса за подаването на жалба в административните съдебни производства в областта на обществените поръчки, които не надхвърлят 2 % от стойността на съответната поръчка, не могат да направят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза в областта на обществените поръчки.
Никой от тези доводи, повдигнати от запитващата юрисдикция или от заинтересованите, които са представили становища пред Съда, не оборва тази констатация.
По-специално що се отнася до определянето на единната такса в зависимост от стойността на разглежданата в главното производство обществена поръчка, а не в зависимост от ползата за предприятието, участващо в процедурата за възлагане на обществена поръчка, следва да се посочи, от една страна, че множество държави членки признават възможността да се изчислят дължимите съдебни такси въз основа на цената на предмета на спора.
От друга страна, както отбелязва генералният адвокат в точка 40 от заключението си, в областта на обществените поръчки система, която изисква индивидуално оценяване за всяка процедура за възлагане на обществена поръчка и за всяко предприятие, резултатът от което би могъл да бъде оспорен, би била тромава и непредвидима.
Що се отнася до прилагането на италианската единна такса във вреда на икономическите оператори с малки финансови възможности, следва да се отбележи, от една страна, по примера на Комисията, че тази такса се налага без разлика, що се отнася до формата и размера ѝ, по отношение на всички правни субекти, които искат да подадат жалба срещу решение, прието от възлагащите органи.
Следва да се приеме, че тази система не поражда дискриминация между операторите, извършващи дейност в един и същи сектор.
Освен това от разпоредбите на директивите на Съюза в областта на обществените поръчки, каквато е член 47 от Директива 2004/18 следва, че участието на предприятие в обществена поръчка предполага съответен икономически и финансов капацитет.
Най-сетне, макар жалбоподателят да е бил длъжен да внесе единната такса при подаването на съдебната си жалба срещу решение в областта на обществените поръчки, загубилата делото страна по принцип е длъжна да заплати на спечелилата делото страна направените от нея съдебни разноски.
Що се отнася до принципа на равностойност, обстоятелството, че в областта на процедурите за възлагане на обществени поръчки дължимата такса е по-голяма, от една страна, от сумите, дължими по административните съдебни производства, разглеждани по общия ред, и от друга страна, от съдебните такси, събирани в гражданските съдебни производства, не може само по себе си да докаже наличието на нарушение на този принцип.
В действителност принципът на равностойност, както беше припомнен в точка 46 от настоящото решение, включва равно третиране на жалбите, основани на нарушение на националното право, и тези, подобни, които са основани на нарушение на правото на Съюза, а не равностойност на националните процесуални разпоредби, приложими към съдебните спорове от друго естество, каквито са гражданските производства, от една страна, и административните съдебни производства, от друга, или към съдебни спорове, попадащи в два различни клона на правото (вж. решение ÖBB Personenverkehr,
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
, т.
).
В случая никой от повдигнатите пред Съда доводи не може да подкрепи твърдението, че италианската система на единната такса би следвало да се прилага по различен начин спрямо жалбите, основани на правата, които правните субекти извличат от правото на Съюза относно обществените поръчки, в сравнение с тези, основани на нарушение на вътрешното право, които имат същия предмет.
От това следва да се заключи, че дължимата съдебна такса при подаването на жалба пред административния съд в областта на обществените поръчки, каквато е разглежданата в главното производство единна такса, не накърнява нито полезния ефект на Директива 89/665, нито принципите на равностойност и на ефективност.
По кумулирането на единните такси, дължими в рамките на едно и също съдебно административно производство в областта на обществените поръчки
Съгласно националната правна уредба единната такса се плаща не само при вписването в регистъра на жалбата пред първата инстанция, подадена срещу решение на органа по възлагането в областта на обществените поръчки, но същият размер следва да бъде заплатен и за инцидентните жалби и допълнителните основания, с които се въвеждат нови искания в рамките на производството.
От акта за преюдициално запитване следва, че съгласно циркулярно писмо на Segretario Generale della Giustizia Amministrativa от 18 октомври 2001 г., единствено подаването на самостоятелни процесуални документи спрямо жалбата пред първата инстанция, които целят да разширят съществено предмета на спора, поражда основание за плащане на допълнителни такси.
Събирането на няколко съдебни такси кумулативно в рамките на едно и също съдебно административно производство не противоречи по принцип нито на член 1 от Директива 89/665, разгледан в светлината на член 47 от Хартата, нито на принципите на равностойност и на ефективност.
Действително това плащане допринася по принцип за доброто функциониране на съдебната система, доколкото представлява източник на финансиране на правораздавателната дейност на държавите членки и възпира подаването на явно неоснователни жалби или такива, които целят единствено да забавят производството.
Тези цели не могат да обосноват прилагането на няколко съдебни такси, каквито са разглежданите в главното производство, освен когато предметът на жалбите или допълнителните основания са действително различни и съставляват съществено разширяване на предмета на вече висящия спор.
Обратно, ако случаят не е такъв, задължението за допълнително заплащане на такива съдебни такси поради подаването на такива жалби или основания е в противоречие с достъпността на правните средства за защита, гарантирана в Директива 89/665 и с принципа на ефективност.
Когато дадено лице подава няколко съдебни жалби или повдига няколко допълнителни основания в рамките на едно и също съдебно производство, само обстоятелството, че крайната цел на това лице е да получи дадена обществена поръчка, не означава задължително идентичност на предмета на жалбите му или на неговите основания.
В случай на оспорване от засегната страна националният съд следва да разгледа предмета на подадените от един и същи правен субект жалби или повдигнатите от него основания в рамките на едно и също производство. Ако националният съд установи, че този предмет действително не е различен или не представлява съществено разширяване на предмета на висящия вече спор, той е длъжен да освободи жалбоподателя от задължението да заплати кумулативни съдебни такси.
Освен това никой от повдигнатите пред Съда доводи не може да оспори съответствието на кумулирането на единните такси с принципа на равностойност.
С оглед на изложеното по-горе на поставения въпрос следва да се отговори, че:
—
Член 1 от Директива 89/665, както и принципите на равностойност и на ефективност трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която изисква заплащането на съдебна такса, каквато е разглежданата в главното производство единна съдебна такса, дължима при подаване на жалба пред административния съд в областта на обществените поръчки.
—
Член 1 от Директива 89/665, както и принципите на равностойност и на ефективност допускат както събирането на няколко съдебни такси за подаването на няколко жалби пред съд, отнасящи се до едно и също възлагане на обществена поръчка, така и задължаването на жалбоподателя да заплати допълнителни съдебни такси при предявяване на допълнителни основания, отнасящи се до същото възлагане на обществена поръчка, в рамките на висящото съдебно производство. Все пак, в случай на оспорване от засегната страна, националният съд следва да разгледа предмета на подадените от един и същи правен субект жалби или повдигнатите от него основания в рамките на едно и също производство. Ако установи, че този предмет е идентичен, следва да освободи жалбоподателя от задължението да заплати кумулативни съдебни такси.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 1 от Директива 89/665/ЕИО на Съвета от 21 декември 1989 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, отнасящи се до прилагането на производства по обжалване при възлагането на обществени поръчки за доставки и за строителство, изменена с Директива 2007/66/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2007 година, както и принципите на равностойност и на ефективност трябва да бъдат тълкувани в смисъл, че допускат национална правна уредба, която изисква заплащането на съдебна такса, каквато е разглежданата в главното производство единна съдебна такса, дължима при подаване на жалба пред административния съд в областта на обществените поръчки.

2)
Член 1 от Директива 89/665, изменена с Директива 2007/66, както и принципите на равностойност и на ефективност допускат както събирането на няколко съдебни такси за подаването на няколко жалби пред съд, отнасящи се до едно и също възлагане на обществена поръчка, така и задължаването на жалбоподателя да заплати допълнителни съдебни такси при предявяване на допълнителни основания, отнасящи се до същото възлагане на обществена поръчка, в рамките на висящото съдебно производство. Все пак, в случай на оспорване от засегната страна, националният съд следва да разгледа предмета на подадените от един и същи правен субект жалби или повдигнатите от него основания в рамките на едно и също производство и ако установи, че този предмет е идентичен, следва да освободи жалбоподателя от задължението да заплати кумулативни съдебни такси.

Подписи
(
*
)   Език на производството: италиански.