CELEX: 62013CJ0003
Trimitere preliminară
Antidumping
Regulamentul (CE) nr. 661/2008
Taxă antidumping definitivă la importurile de nitrat de amoniu originar din Rusia
Condiții de scutire
Articolul 3 alineatul (1)
Primul client independent din Uniune
Achiziția de îngrășăminte cu nitrat de amoniu printr‑o societate intermediară
Acordarea liberului de vamă mărfurilor
Cerere de invalidare a declarațiilor vamale
Decizia 2008/577/CE
Codul vamal
Articolele 66 și 220
Eroare
Regulamentul (CEE) nr. 2454/93
Articolul 251
Control ulterior

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea și validitatea Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006 (
JO L 363, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 7, p. 15, denumit în continuare „Codul vamal”), și a Regulamentului (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar (
JO L 253, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 312/2009 al Comisiei din 16 aprilie 2009 (
JO L 98, p. 3
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2454/93”), precum și interpretarea articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 661/2008 al Consiliului din 8 iulie 2008 de instituire a unei taxe antidumping definitive la importurile de nitrat de amoniu originar din Rusia, în urma unei reexaminări efectuate în perspectiva expirării măsurilor, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2), și a unei reexaminări parțiale intermediare, în conformitate cu articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 (
JO L 185, p. 1
, rectificare în
JO 2009, L 339, p. 59
), a Deciziei 2008/577/CE a Comisiei din 4 iulie 2008 de acceptare a angajamentelor oferite în cadrul procedurii antidumping privind importurile de nitrat de amoniu originar din Rusia și Ucraina (
JO L 185, p. 43
, rectificare în
JO 2009, L 339, p. 59
), a articolului 28 TFUE, a articolului 31 TFUE și a articolului 20 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Baltic Agro AS (denumită în continuare „Baltic Agro”), pe de o parte, și Maksu- ja Tolliameti Ida maksu- ja tollikeskus (autoritate fiscală și vamală – Centrul fiscal și vamal Est, denumită în continuare „MTA”), pe de altă parte, cu privire la taxele antidumping și la taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) aferente importurilor de nitrat de amoniu originar din Rusia, a căror plată a fost solicitată în urma unui control ulterior.
Cadrul juridic
Codul vamal
Articolul 66 din Codul vamal prevede:
„(1)   La cererea declarantului, autoritățile vamale invalidează o declarație deja acceptată atunci când acesta furnizează dovada că mărfurile au fost declarate dintr‑o eroare pentru regimul vamal corespunzător acestei declarații sau că, datorită unor împrejurări speciale, plasarea mărfurilor sub un regim vamal pentru care au fost declarate nu se mai justifică.
Cu toate acestea, atunci când autoritățile vamale au informat declarantul în legătură cu intenția lor de a examina mărfurile, nu se acceptă o cerere de invalidare a declarației decât după ce verificarea a avut loc.
(2)   Declarația nu se invalidează după ce s‑a acordat liberul de vamă, cu excepția situațiilor definite în conformitate cu procedura comitetului.
(3)   Invalidarea declarației nu are efect asupra aplicării dispozițiilor penale în vigoare.”
Articolul 220 alineatul (2) din acest cod prevede:
„Cu excepția cazurilor menționate la articolul 217 alineatul (1) al doilea și al treilea paragraf, înscrierea ulterioară în evidența contabilă nu este posibilă în cazul în care:
[…]
(b)
valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui cu bună‑credință și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce privește declarația vamală;
[…]”
Regulamentul nr. 2454/93
Articolul 251 din Regulamentul nr. 2454/93 are următorul cuprins:
„Prin derogare de la articolul 66 alineatul (2) din [Codul vamal], declarația vamală poate fi invalidată după acordarea liberului de vamă, în următoarele situații:
1.
în cazul în care se stabilește că mărfurile au fost declarate în mod eronat pentru un regim vamal care presupune obligația de a plăti drepturi de import în loc să fie plasate sub alt regim vamal, autoritățile vamale invalidează declarația dacă se prezintă o cerere în acest sens în termen de trei luni de la data acceptării declarației, cu condiția ca:
—
mărfurile să nu fi fost utilizate în alte condiții decât cele prevăzute de regimul vamal sub care acestea ar fi trebuit să fie plasate;
—
la data declarării, mărfurile să fi fost destinate a fi plasate sub alt regim vamal, ale cărui cerințe erau îndeplinite integral, și ca
—
mărfurile să fie declarate neîntârziat pentru regimul vamal căruia îi erau destinate în realitate.
Declarația de plasare a mărfurilor sub acest din urmă regim vamal intră în vigoare la data acceptării declarației invalidate.
Autoritățile vamale pot permite ca perioada de trei luni să fie depășită în cazuri excepționale, temeinic justificate;
[…]”
Regulamentul nr. 661/2008
Considerentele (159) și (161) ale Regulamentului nr. 661/2008 sunt formulate după cum urmează:
„(159)
Pentru a permite în continuare Comisiei și autorităților vamale să supravegheze în mod eficace respectarea angajamentelor de către societăți, atunci când cererea de punere în liberă circulație este prezentată autorităților vamale competente, scutirea de la taxa antidumping urmează să fie condiționată de (i) prezentarea unei facturi conforme cu angajamentul, sub forma unei facturi comerciale care să conțină cel puțin elementele enumerate și declarația stipulată în anexă; (ii) faptul că bunurile importate sunt fabricate, transportate și facturate direct de către societățile menționate către primul client independent din Comunitate și (iii) faptul că bunurile declarate și prezentate la vamă corespund exact descrierii de pe factura conformă cu angajamentul. În cazul în care condițiile menționate mai sus nu sunt îndeplinite, se aplică taxa antidumping corespunzătoare în momentul acceptării declarației de punere în liberă circulație.
[…]
(161)
Importatorii ar trebui să știe că se poate aplica o datorie vamală, ca și un risc comercial obișnuit, în momentul acceptării declarației de punere în liberă circulație, astfel cum este descris în considerentele (159) și (160), chiar dacă Comisia a acceptat un angajament oferit de producătorul de la care aceștia au cumpărat direct sau indirect.”
Articolele 1 și 2 din Regulamentul nr. 661/2008 impun taxe antidumping definitive având valori diferite la importul de nitrat de amoniu și de anumite îngrășăminte și de alte produse care conțin nitrat de amoniu originare din Rusia.
Articolul 3 alineatele (1) și (2) din acest regulament are următorul cuprins:
„(1)   Importurile declarate pentru punerea în liberă circulație facturate de societăți ale căror angajamente sunt acceptate de Comisie și al căror nume este menționat în Decizia 2008/577/CE (și modificările acesteia) trebuie scutite de taxa antidumping instituită de articolul 2, în următoarele condiții:
—
acestea să fie fabricate, transportate și facturate direct de către societățile menționate pentru primul client independent din Comunitate;
—
astfel de importuri să fie însoțite de o factură conformă cu angajamentul, care este o factură comercială conținând cel puțin elementele și declarația menționate în anexa la prezentul regulament;
—
bunurile declarate și prezentate la vamă să corespundă exact descrierii de pe factura conformă cu angajamentul.
(2)   La momentul acceptării declarației de punere în liberă circulație este percepută o datorie vamală:
—
în cazul în care se confirmă faptul că, în ceea ce privește importurile prezentate la alineatul (1), una sau mai multe dintre condițiile menționate în respectivul alineat nu sunt îndeplinite sau
[…]”
Decizia 2008/577
Decizia 2008/577 enunță în considerentul (21):
„Pentru a permite Comisiei să monitorizeze eficient respectarea angajamentelor de către societăți, atunci când cererea de punere în liberă circulație este prezentată autorităților vamale competente, scutirea de taxa antidumping va fi condiționată de: (i) prezentarea unei facturi corespunzătoare angajamentului care trebuie să conțină cel puțin elementele enumerate în anexa la Regulamentul (CE) nr. 661/2008 și în anexa la Regulamentul (CE) nr. 662/2008 al Consiliului […]; (ii) faptul că mărfurile importate sunt fabricate, expediate și facturate direct de către societățile menționate primului client independent din Comunitate și (iii) faptul că mărfurile declarate și prezentate la vamă corespund exact descrierii de pe factura corespunzătoare angajamentului. În cazul în care o astfel de factură nu este prezentată sau în cazul în care aceasta nu corespunde cu produsul prezentat la vamă, trebuie plătit nivelul corespunzător al taxei antidumping.”
Prin această decizie, Comisia Europeană a acceptat angajamentele de preț prezentate, conform articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 al Consiliului din 22 decembrie 1995 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene (
JO 1996, L 56, p 1
, Ediție specială, 11/vol. 12, p. 223), de producătorii‑exportatori ruși de nitrat de amoniu „JSC Acron [denumită în continuare «Acron»], Veliky Novgorod, Rusia, și JSC Dorogobuzh, Dorogobuzh, Rusia, membre ale societății holding «Acron»”.
Litigiul principal și întrebările preliminare
În lunile octombrie 2009 și ianuarie 2010, Baltic Agro, stabilită în Estonia, a cumpărat 5000 de tone de îngrășământ cu nitrat de amoniu, printr‑o societate estoniană intermediară, Magnet Grupp OÜ (denumită în continuare „Magnet Grupp”). În acest scop, au fost încheiate mai multe contracte de cumpărare între Acron și Magnet Grupp, pe de o parte, și între Magnet Grupp și Baltic Agro, pe de altă parte. Prin aceste contracte, Acron a vândut 10000 de tone de îngrășământ cu nitrat de amoniu către Magnet Grupp, iar Baltic Agro a cumpărat 5000 de tone din această marfă de la Magnet Grupp. Potrivit acestor contracte, Baltic Agro s‑a angajat să încheie formalitățile vamale aferente mărfurilor și să achite TVA‑ul.
Potrivit instanței de trimitere, în lunile ianuarie și februarie 2010, doi reprezentanți vamali au depus cinci declarații vamale având ca obiect declarația de import a 1751,5 tone de îngrășământ cu nitrat de amoniu. Aceste declarații menționau, ca destinatar al mărfurilor importate, Baltic Agro și, ca expeditor, Acron pentru două dintre ele și Ventoil SIA, o societate de transport letonă, pentru celelalte trei.
La 1 martie și la 23 aprilie 2010, reprezentanții vamali respectivi au solicitat invalidarea acestor declarații la MTA, pentru motivul că în ele era menționată Baltic Agro ca destinatară a mărfurilor în loc de Magnet Grupp.
La 3 martie 2010, MTA a efectuat un control ulterior al celor cinci declarații vamale, pentru a stabili dacă erau corecte valoarea în vamă a mărfurilor importate, calculul și plata taxelor la import.
La 31 mai 2010, pe baza controlului ulterior, MTA a adoptat două decizii de impunere prin care Baltic Agro era obligată la plata taxelor vamale și a TVA‑ului aferente mărfurilor importate, pentru motivul că nu erau întrunite condițiile de scutire de taxele antidumping vizate la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008, și anume că Baltic Agro nu era primul client independent din Uniunea Europeană.
Baltic Agro a formulat o acțiune în anulare împotriva deciziilor respective la Tartu halduskohus (Tribunalul Administrativ din Tartu), susținând că faptul că a utilizat o societate intermediară pentru importurile în cauză, în speță Magnet Grupp, era lipsit de relevanță pe plan fiscal.
La 25 aprilie 2011, Tartu Halduskohus a respins această acțiune, considerând că Baltic Agro nu putea să beneficieze de scutirea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008 din moment ce nu a dobândit mărfurile importate direct de la producător.
La 25 mai 2011, Baltic Agro a declarat apel la Tartu ringkonnakohus (Curtea de Apel din Tartu), prin care solicita anularea acestei decizii de respingere.
Instanța de trimitere ridică problema dacă, ținând seama de faptul că nu era primul client independent din Uniune, Baltic Agro poate să invoce scutirea de taxele antidumping prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008. În această privință, instanța amintită ridică problema dacă, pentru a beneficia de scutirea respectivă, primul client și importatorul trebuie să fie întotdeauna aceeași persoană.
Instanța menționată ridică și problema consecințelor unei declarații vamale eronate. În această privință, își pune întrebarea dacă faptul că, ulterior formulării unei cereri de invalidare a declarațiilor de către reclamanta din litigiul principal, autoritatea vamală a acceptat declarațiile respective sau a desfășurat un control ulterior nu demonstrează existența unei erori din partea acestei autorități, deschizând reclamantei menționate posibilitatea de a beneficia de procedura prevăzută la articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, care permite invalidarea unor declarații precum cele în discuție în litigiul principal.
În sfârșit, instanța de trimitere ridică problema dacă utilizarea unei societăți intermediare, precum Magnet Grupp, pentru a importa mărfuri în Uniune nu constituie un tratament inegal în fața legii, dat fiind că un importator care nu utilizează un astfel de intermediar beneficiază de scutirea de taxele antidumping prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008. Potrivit instanței de trimitere, acest tratament este disproporționat și creează o inegalitate între doi importatori care se află în aceeași situație, ceea ce este contrar dreptului Uniunii și în special articolului 20 din cartă.
În aceste condiții, Tartu ringkonnakohus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008 […] trebuie interpretat în sensul că importatorul și primul client independent din [Uniune] trebuie să fie întotdeauna una și aceeași persoană?
2)
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008 […] coroborat cu Decizia nr. 2008/577 […] trebuie interpretat în sensul că scutirea de taxa antidumping se aplică numai pentru primul client independent din [Uniune] care nu a revândut bunurile înainte de a le declara?
3)
Articolul 66 din Codul vamal […] coroborat cu articolul 251 din Regulamentul nr. 2454/93 […] și cu celelalte dispoziții procedurale privind modificările ulterioare ale declarației vamale trebuie interpretat în sensul că atunci când, la importul unui bun, se menționează în declarație un destinatar greșit trebuie să fie posibile, la cerere, invalidarea declarației și corectarea mențiunii privind destinatarul chiar și după acordarea liberului de vamă în cazul în care, dacă s‑ar fi înscris destinatarul corect, ar fi trebuit să se aplice scutirea de taxe vamale prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008 […] sau articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal […] trebuie interpretat, în aceste împrejurări, în sensul că autoritățile vamale nu au dreptul să opereze o înscriere ulterioară în evidența contabilă?
4)
În măsura în care răspunsul este negativ pentru ambele aspecte ale alternativei cuprinse în cea de a treia întrebare, este compatibil cu articolul 20 din cartă […] coroborat cu articolul 28 alineatul (1) TFUE și cu articolul 31 TFUE faptul că articolul 66 din Codul vamal […] coroborat cu articolul 251 din Regulamentul nr. 2454/93 […] și cu celelalte dispoziții procedurale privind modificările ulterioare ale declarației vamale nu permite, la cerere, invalidarea declarației și corectarea mențiunii privind destinatarul după acordarea liberului de vamă în cazul în care, dacă s‑ar fi înscris destinatarul corect, ar fi trebuit să se aplice scutirea de taxe vamale prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008 […]?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008 trebuie interpretat în sensul că o societate stabilită într‑un stat membru, care a cumpărat nitrat de amoniu de origine rusă prin intermediul unei alte societăți stabilite de asemenea într‑un stat membru, în vederea importului în Uniune, poate fi considerată primul client independent din Uniune în sensul acestei dispoziții, putând astfel să beneficieze de scutirea de taxa antidumping definitivă instituită de regulamentul menționat pentru acest nitrat de amoniu.
Este necesar să se arate de la bun început că scutirea de taxele antidumping nu poate fi acordată decât în anumite condiții, în cazuri expres prevăzute, și constituie astfel o excepție de la regimul normal al taxelor antidumping. Dispozițiile care prevăd o asemenea scutire sunt, prin urmare, de strictă interpretare (a se vedea prin analogie Hotărârea Söhl & Söhlke, C‑48/98,
EU:C:1999:548
, punctul 52, precum și Hotărârea Isaac International, C‑371/09,
EU:C:2010:458
, punctul 42).
Potrivit articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008, importurile acceptate de Comisie pot fi scutite de taxa antidumping dacă aceste importuri respectă cele trei condiții cumulative prevăzute la respectivul articol 3. În primul rând, acestea trebuie să fie fabricate, transportate și facturate direct de către societățile menționate pentru primul client independent din Uniune. În această privință, articolul 3 alineatul (1) prima liniuță din acest regulament impune expres, prin utilizarea termenului „direct”, o legătură strânsă între, pe de o parte, societatea responsabilă de fabricarea, transportul și facturarea mărfii importate și, pe de altă parte, primul client independent din Uniune.
În al doilea rând, importurile care pot beneficia de această scutire trebuie să fie însoțite de o factură conformă cu angajamentul, care este o factură comercială conținând cel puțin elementele și declarația menționate în anexa la Regulamentul nr. 661/2008.
În al treilea rând, bunurile declarate și prezentate la vamă trebuie să corespundă exact descrierii de pe factura conformă cu angajamentul și să îndeplinească astfel cerințele menționate la punctul anterior.
Pe de altă parte, articolul 3 alineatul (2) din regulamentul respectiv precizează că o datorie vamală se naște la momentul acceptării declarației de punere în liberă circulație în cazul în care se confirmă că importurile vizate la alineatul (1) al acestui articol nu îndeplinesc una sau mai multe dintre condițiile menționate la alineatul (1) amintit.
Articolul 3 din Regulamentul nr. 661/2008 trebuie interpretat în lumina considerentului (159) al aceluiași regulament, care arată că scutirea de taxa antidumping este subordonată condițiilor precizate la acest articol, pentru a permite Comisiei și autorităților vamale să supravegheze în mod eficace respectarea angajamentelor de către societăți, atunci când cererea de punere în liberă circulație este prezentată autorităților vamale competente. În consecință, în cazul în care condițiile menționate mai sus nu sunt îndeplinite, se aplică taxa antidumping corespunzătoare în momentul acceptării declarației de punere în liberă circulație.
În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 33 din concluzii, cerințele precizate la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008 coroborate cu considerentul amintit sunt justificate de rațiuni care țin de controlul, efectuat atât de Comisie, cât și de autoritățile competente ale statelor membre, al executării angajamentelor asumate.
Or, astfel cum reiese din cererea de decizie preliminară, rezultă că mărfurile în discuție în litigiul principal nu au fost facturate și trimise direct de Acron către Baltic Agro, întrucât aceasta din urmă, pe de o parte, nu a cumpărat mărfurile direct de la Acron, aceasta fiind societatea al cărei angajament a fost acceptat de Comisie prin Regulamentul nr. 661/2008, și, pe de altă parte, nu a cumpărat decât o parte dintre mărfurile vândute de Acron către Magnet Grupp, chiar dacă Baltic Agro era menționată în declarațiile vamale ca destinatară a tuturor mărfurilor vândute de Acron. În asemenea împrejurări, nu se poate considera că este îndeplinită prima condiție prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008, astfel încât nu se aplică scutirea de taxa antidumping instituită de acest regulament.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare preliminară adresată că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008 trebuie interpretat în sensul că o societate stabilită într‑un stat membru, care a cumpărat nitrat de amoniu de origine rusă prin intermediul unei alte societăți stabilite de asemenea într‑un stat membru, în vederea importului în Uniune, nu poate fi considerată primul client independent din Uniune în sensul acestei dispoziții și, așadar, nu poate beneficia de scutirea de taxa antidumping definitivă instituită de regulamentul menționat pentru acest nitrat de amoniu.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 66 și articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că se opun ca o autoritate vamală să opereze o înscriere ulterioară în evidența contabilă a unei taxe antidumping atunci când, ca în împrejurările din cauza principală, au fost introduse cereri de invalidare a declarațiilor vamale pentru motivul că indicarea destinatarului care era menționat în acestea era eronată și că autoritatea amintită a acceptat declarațiile respective sau a efectuat un control după primirea cererilor în cauză.
Trebuie amintit, în primul rând, că articolul 66 din Codul vamal prevede că o cerere de invalidare poate fi acceptată atunci când declarantul furnizează dovada că marfa a fost declarată dintr‑o eroare pentru regimul vamal corespunzător acestei declarații sau că regimul vamal pentru care a fost declarată nu se mai justifică. Potrivit aceluiași articol, declarația menționată nu poate fi invalidată după acordarea liberului de vamă mărfii decât în situațiile enumerate limitativ în special la articolul 251 din Regulamentul nr. 2454/93.
În al doilea rând, articolul 220 alineatul (2) litera (b) din codul respectiv precizează că înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor care rezultă dintr‑o datorie vamală nu este posibilă în cazul în care valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui cu bună‑credință.
Or, în speță, din niciun element al dosarului nu rezultă că, în împrejurările cauzei principale, sunt aplicabile articolul 66 și articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal.
Astfel, în ceea ce privește articolul 66 din Codul vamal, rezultă că Baltic Agro nu a susținut și nici chiar nu a pretins că marfa a fost declarată din eroare pentru regimul vamal corespunzător declarațiilor în discuție în litigiul principal. În consecință, după cum a arătat avocatul general la punctele 46 și 47 din concluzii, articolul 66 din Codul vamal nu se aplică în asemenea împrejurări.
În ceea ce privește articolul 220 alineatul (2) litera (b) din codul menționat, trebuie subliniat că, în cauza principală, niciun element din dosarul prezentat Curții nu permite să se conchidă că indicarea de către reprezentanții vamali a Baltic Agro ca destinatar în declarațiile lor vamale sau acceptarea sau efectuarea unui control al unor astfel de declarații ulterior introducerii unei cereri de invalidare a acestora constituie o eroare săvârșită de autoritatea vamală.
În orice caz, chiar dacă se presupune că aceste elemente constituie o eroare care permite invalidarea declarațiilor vamale în discuție în litigiul principal, trebuie subliniat că astfel de împrejurări nu ar permite Baltic Agro să beneficieze de scutirea de taxa antidumping instituită de Regulamentul nr. 661/2008 din moment ce, după cum reiese din cuprinsul punctului 31 din prezenta hotărâre, această societate nu ar îndeplini condițiile prevăzute la articolul 3 din acest regulament pentru a fi considerată primul client independent din Uniune.
În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 66 și articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca o autoritate vamală să opereze o înscriere ulterioară în evidența contabilă a unei taxe antidumping atunci când, ca în împrejurările din cauza principală, au fost introduse cereri de invalidare a declarațiilor vamale pentru motivul că indicarea destinatarului care era menționat în acestea era eronată și că autoritatea amintită a acceptat declarațiile respective sau a efectuat un control după primirea cererilor în cauză.
Cu privire la a patra întrebare
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 66 din Codul vamal și articolul 251 din Regulamentul nr. 2454/93 sunt conforme cu dreptul fundamental al egalității în fața legii consacrat la articolul 20 din cartă în cazul în care, în cadrul Tarifului vamal comun la care fac trimitere articolele 28 TFUE și 31 TFUE, dispozițiile menționate din Codul vamal și din Regulamentul nr. 2454/93 nu permit să se invalideze la cerere o declarație vamală eronată și, în consecință, să se acorde beneficiul scutirii de taxa antidumping destinatarului care ar fi putut să o invoce dacă nu s‑ar fi produs eroarea în cauză.
În această privință, instanța de trimitere arată că, în cazul în care dispozițiile Codului vamal și ale Regulamentului nr. 661/2008 în discuție în litigiul principal nu permit să se anuleze declarația vamală pentru a se corecta destinatarul mărfurilor în cauză și împiedică astfel Magnet Grupp să invoce scutirea de taxa antidumping pe care ar fi putut să o pretindă în lipsa unei astfel de erori, se pune problema unei încălcări a dreptului fundamental al egalității în fața legii întrucât cele două societăți în discuție în litigiul principal, care se află în esență în aceeași situație, nu ar fi tratate în același fel.
Or, astfel cum s‑a constatat la punctul 38 din prezenta hotărâre, nu este în discuție în litigiul principal nicio eroare de natură să permită invalidarea declarațiilor vamale. În consecință, trebuie să se amintească în această privință că obligația de a furniza informații exacte într‑o declarație vamală revine declarantului. Această obligație nu este decât corolarul principiului irevocabilității declarației vamale, odată ce aceasta a fost acceptată, excepțiile de la acest principiu fiind definite în mod strict de reglementarea Uniunii în domeniu (Hotărârea DP grup, C‑138/10,
EU:C:2011:587
, punctele 39-41).
Trebuie de asemenea să se constate că o întreprindere care a respectat cerințele articolului 3 din Regulamentul nr. 661/2008 și care a completat corect o declarație vamală pentru a putea beneficia de o scutire de taxa antidumping nu se află într‑o situație comparabilă cu o întreprindere care nu a respectat aceste cerințe.
În plus, după cum s‑a constatat la punctele 31 și 39 din prezenta hotărâre, chiar dacă declarațiile vamale în discuție în litigiul principal au fost completate corect, Baltic Agro nu poate să invoce scutirea de taxa antidumping întrucât nu ar îndeplini, în orice caz, cerințele articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 661/2008.
În consecință, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul 66 din Codul vamal și articolul 251 din Regulamentul nr. 2454/93 sunt conforme cu dreptul fundamental al egalității în fața legii consacrat la articolul 20 din cartă în cazul în care, în cadrul Tarifului vamal comun la care fac trimitere articolele 28 TFUE și 31 TFUE, dispozițiile menționate din Codul vamal și din Regulamentul nr. 2454/93 nu permit să se invalideze la cerere o declarație vamală eronată și, în consecință, să se acorde beneficiul scutirii de taxa antidumping destinatarului care ar fi putut să o invoce dacă nu s‑ar fi produs eroarea în cauză.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

1)
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 661/2008 al Consiliului din 8 iulie 2008 de instituire a unei taxe antidumping definitive la importurile de nitrat de amoniu originar din Rusia, în urma unei reexaminări efectuate în perspectiva expirării măsurilor, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2), și a unei reexaminări parțiale intermediare, în conformitate cu articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 384/96, trebuie interpretat în sensul că o societate stabilită într‑un stat membru, care a cumpărat nitrat de amoniu de origine rusă prin intermediul unei alte societăți stabilite de asemenea într‑un stat membru, în vederea importului în Uniunea Europeană, nu poate fi considerată primul client independent din Uniunea Europeană în sensul acestei dispoziții și, așadar, nu poate beneficia de scutirea de taxa antidumping definitivă instituită de Regulamentul nr. 661/2008 pentru acest nitrat de amoniu.

2)
Articolul 66 și articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006, trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca o autoritate vamală să opereze o înscriere ulterioară în evidența contabilă a unei taxe antidumping atunci când, ca în împrejurările din cauza principală, au fost introduse cereri de invalidare a declarațiilor vamale pentru motivul că indicarea destinatarului care era menționat în acestea era eronată și că autoritatea amintită a acceptat declarațiile respective sau a efectuat un control după primirea cererilor în cauză.

3)
Articolul 66 din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1791/2006, și articolul 251 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 312/2009 al Comisiei din 16 aprilie 2009, sunt conforme cu dreptul fundamental al egalității în fața legii consacrat la articolul 20 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene în cazul în care, în cadrul Tarifului vamal comun la care fac trimitere articolele 28 TFUE și 31 TFUE, dispozițiile menționate din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1791/2006, și din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 312/2009, nu permit să se invalideze la cerere o declarație vamală eronată și, în consecință, să se acorde beneficiul scutirii de taxa antidumping destinatarului care ar fi putut să o invoce dacă nu s‑ar fi produs eroarea în cauză.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: estona.