CELEX: 62012CJ0265
Articolul 56 TFUE
Libera prestare a serviciilor
Directiva 2005/29/CE
Practici comerciale neloiale
Protecția consumatorilor
Oferte comune care cuprind cel puțin un serviciu financiar
Interdicție
Excepții

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (
JO L 149, p. 22
, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260) și a articolului 56 TFUE.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Citroën Belux NV (denumită în continuare „Citroën”), pe de o parte, și Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF) (Federația intermediarilor de asigurări și financiari), în legătură cu o practică comercială a Citroën care constă într-o ofertă gratuită de asigurare CASCO pentru o durată de șase luni la cumpărarea unui vehicul Citroën, practică considerată neloială de FvF.
Cadrul juridic
Reglementarea Uniunii
Considerentul (9) al Directivei 2005/29 are următorul cuprins:
„[...] Serviciile financiare și bunurile imobile, date fiind complexitatea și riscurile serioase care le caracterizează, trebuie să facă obiectul unor cerințe detaliate, inclusiv al unor obligații pozitive pe care comercianții trebuie să le respecte. Din acest motiv, în domeniul serviciilor financiare și al bunurilor imobile, prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a continua eforturile peste nivelul dispozițiilor prezentei directive în scopul de a proteja interesele economice ale consumatorilor. [...]”
Articolul 3 din Directiva 2005/29, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatele (1) și (9):
„(1)   Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5, înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.
[...]
(9)   În legătură cu «serviciile financiare» în sensul Directivei 2002/65/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 privind comercializarea la distanță a serviciilor financiare de consum și de modificare a Directivei 90/619/CEE a Consiliului și a Directivelor 97/7/CE și 98/27/CE (
JO L 271, p. 16
, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 183)] și bunurile imobile, statele membre pot impune cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de prezenta directivă în domeniul în care aceasta din urmă are ca obiect apropierea dispozițiilor în vigoare.”
Articolul 2 litera (b) din Directiva 2002/65 definește noțiunea „serviciu financiar” ca fiind „orice serviciu privind banca, creditarea, asigurarea, pensiile personale, investițiile sau plățile”.
Reglementarea belgiană
Articolul 72 din Legea din 6 aprilie 2010 privind practicile pieței și protecția consumatorilor (
Belgisch Staatsblad
, 12 aprilie 2010, p. 20803, denumită în continuare „Legea din 6 aprilie 2010”) prevede:
„§ 1   Se interzice orice ofertă comună adresată consumatorului dacă cel puțin o componentă a acesteia este un serviciu financiar, efectuată de o întreprindere sau de diferite întreprinderi care acționează într-un scop comun.
§ 2   Prin derogare de la alineatul 1, pot face obiectul unei oferte comune:
1°
servicii financiare care constituie un întreg;
La propunerea miniștrilor competenți și a ministrului finanțelor, Regele poate desemna serviciile oferite în sectorul financiar care constituie un întreg;
2°
servicii financiare și bunuri și servicii de valoare neînsemnată admise de uzanțele comerciale;
3°
servicii financiare și bilete de participare la loterii autorizate în mod legal;
4°
servicii financiare și obiecte pe care sunt aplicate inscripții publicitare care nu pot fi îndepărtate și care sunt clar vizibile și care nu se găsesc ca atare în comerț, cu condiția ca prețul de achiziționare al acestora plătit de întreprindere să nu depășească 10 euro fără TVA [taxa pe valoarea adăugată] sau 5 % din prețul de vânzare fără TVA al serviciului financiar cu care sunt oferite. Proporția de 5 % se aplică dacă cuantumul corespunzător acestui procent depășește 10 euro;
5°
servicii financiare și fotografii color, viniete și alte imagini cu valoare comercială minimă;
6°
servicii financiare și bonuri constând în documente care, după achiziționarea unui anumit număr de servicii, dau dreptul la o ofertă gratuită sau la o reducere de preț la achiziționarea unui serviciu similar, în măsura în care acest avantaj este procurat de același vânzător și nu depășește o treime din prețul serviciilor dobândite anterior.
Bonurile trebuie să menționeze limita eventuală a duratei lor de validitate, precum și modalitățile ofertei.
Atunci când întreprinderea întrerupe oferta, consumatorul trebuie să beneficieze de avantajul oferit la prorata cumpărăturilor efectuate anterior.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Citroën este o întreprindere care importă vehicule marca Citroën în Belgia. Ea comercializează bunuri prin intermediul unei rețele de distribuitori agreați.
La 10 decembrie 2010, Citroën a început o campanie publicitară pe tema „Vreau totul”. Această campanie s-a desfășurat cel puțin până la sfârșitul lunii februarie 2011.
Oferta publicitară era redactată astfel:
„«6 luni CASCO gratis»” este valabil pentru fiecare asigurare CASCO integrală încheiată în primul an. Această asigurare este valabilă atât pentru autoturisme, cât și pentru vehiculele utilitare vândute prin distribuitori oficiali Citroën, cu excepția vehiculelor demonstrative sau a celor de închiriat. Sunt valabile condițiile de acceptare ale asigurării Citroën. Asigurarea Citroën este un produs al Servis Versicherungs-NV având licența nr. 1396. PSA Finance Belux NV (CBFA nr. 019 653A) își desfășoară activitatea ca agent de asigurări pentru Servis-NV. Distribuitorii Citroën autorizați de către CBFA își desfășoară activitatea în calitate de subagenți pentru PSA Finance Belux NV [...]. Această ofertă de asigurare este valabilă independent de alte produse sau servicii care nu se referă la vehiculul ce va fi asigurat.”
În opinia FvF, aceste condiții de salon reprezintă, din perspectiva oferirii unei asigurări CASCO gratuite timp de șase luni cu ocazia cumpărării unui vehicul Citroën, o ofertă comună interzisă. Aceasta a pus în întârziere Citroën prin scrisoarea din 22 decembrie 2010.
Citroën a răspuns prin scrisoarea din 23 decembrie 2010, precizând că oferta este valabilă pentru orice nouă încheiere a unei asigurări CASCO pentru un an, iar nu doar la cumpărarea unui vehicul Citroën nou. În opinia Citroën, nu există o condiționare între oferta de asigurare CASCO gratuită timp de șase luni și cumpărarea unui nou vehicul de această marcă.
La 18 ianuarie 2011, FvF a solicitat rechtbank van koophandel te Brussel încetarea acestei practici comerciale pentru motivul că era contrară articolului 72 alineatul 1 din Legea din 6 aprilie 2010.
Prin hotărârea din 13 aprilie 2011, rechtbank van koophandel te Brussel a considerat în primă instanță că oferta în litigiu constituie într-adevăr o ofertă comună în sensul articolului 2 punctul 27 din Legea din 6 aprilie 2010 și că se adresează potențialilor cumpărători de vehicule noi. Acesta a apreciat că respectiva ofertă constituie o ofertă comună interzisă în temeiul articolului 72 alineatul 1 din legea menționată și că o astfel de ofertă reprezintă un act contrar practicilor oneste ale pieței, interzis, în consecință, în temeiul articolului 95 din aceeași lege.
Citroën a formulat apel împotriva acestei hotărâri la hof van beroep te Brussel. Instanța de trimitere consideră că oferta în litigiu constituie o ofertă comună și că obținerea unei asigurări CASCO gratuite timp de șase luni era efectiv supusă, în percepția consumatorului mediu, cumpărării unui vehicul Citroën nou.
Instanța de trimitere amintește că, în temeiul articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29, în legătură cu serviciile financiare și bunurile imobile, statele membre pot impune cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de această directivă. Instanța de trimitere apreciază că această dispoziție poate face obiectul a trei interpretări diferite. Potrivit unei prime interpretări, interdicția unei oferte comune care cuprinde un serviciu financiar este conformă cu Directiva 2005/29, indiferent dacă serviciul financiar este sau nu este elementul principal al ofertei. Potrivit unei a doua interpretări, interdicția unei astfel de oferte nu este conformă cu această directivă decât dacă serviciul financiar este un element determinant al ofertei comune. O a treia interpretare ar impune constatarea că o astfel de interdicție nu este conformă cu directiva menționată în măsura în care articolul 3 alineatul (9) din aceasta, ca excepție de la principiul armonizării complete, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. În sfârșit, instanța de trimitere ridică problema conformității Legii din 6 aprilie 2010 cu articolul 56 TFUE.
În aceste condiții, hof van beroep te Brussel a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29/CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții precum articolul 72 [din Legea din 6 aprilie 2010], care – sub rezerva cazurilor prevăzute limitativ de lege – interzice în principiu orice ofertă comună adresată consumatorului dacă cel puțin o componentă a acesteia este un serviciu financiar?
2)
Articolul 56 TFUE, privind libera prestare a serviciilor, trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții precum articolul 72 [din Legea din 6 aprilie 2010], care – sub rezerva cazurilor prevăzute limitativ de lege – interzice în principiu orice ofertă comună adresată consumatorului dacă cel puțin o componentă a acesteia este un serviciu financiar?
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorilor având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 50 din Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB-VAB și Galatea (
C-261/07 și C-299/07, Rep., p. I-2949
), Curtea a decis că ofertele comune constituie acte comerciale care se înscriu în mod clar în cadrul strategiei comerciale a unui operator și care urmăresc în mod direct promovarea și derularea vânzărilor acestuia, astfel încât acestea constituie practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2005/29 și, în consecință, intră în domeniul de aplicare al acesteia.
În consecință, ofertele comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar, obiect al interdicției în discuție în cauza principală, constituie deopotrivă practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2005/29 și, prin urmare, se supun prescripțiilor edictate de aceasta din urmă.
În continuare, trebuie amintit că Directiva 2005/29 efectuează, în principiu, o armonizare completă a normelor privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori pe plan comunitar, astfel încât statele membre nu pot să adopte, după cum prevede expres articolul 4 din directivă, măsuri mai restrictive decât cele definite de directiva menționată, nici chiar pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor (a se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft,
C-304/08, Rep., p. I-217
, punctul 41 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29, intitulat „Domeniul de aplicare”, instituie o excepție la obiectivul de armonizare completă în ceea ce privește în special serviciile financiare în sensul Directivei 2002/65.
Or, reiese din considerentul (9) al Directivei 2005/29 că serviciile financiare, date fiind complexitatea și riscurile serioase care le caracterizează, trebuie să facă obiectul unor cerințe detaliate, inclusiv al unor obligații pozitive pe care comercianții trebuie să le respecte. Se menționează de asemenea că, în ceea ce privește aceste servicii, directiva nu aduce atingere dreptului statelor membre de a continua eforturile peste nivelul dispozițiilor acestei directive în scopul de a proteja interesele economice ale consumatorilor.
Prin „serviciu financiar” în sensul Directivei 2002/65 trebuie înțeles „orice serviciu privind banca, creditarea, asigurarea, pensiile personale, investițiile sau plățile”. Pentru definirea serviciilor financiare, Legea din 6 aprilie 2010 reia aceeași definiție la articolul 2 punctul 24. În consecință, ofertele comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar, precum cea care face obiectul unei interdicții în cauza principală, intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29.
Astfel, în conformitate cu această dispoziție, în legătură cu serviciile financiare, statele membre pot impune cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de această directivă.
Pe de altă parte, trebuie arătat că modul de redactare a articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 se limitează la a permite statelor membre să adopte norme naționale mai stricte în ceea ce privește serviciile financiare, fără altă precizare. Astfel, acesta nu impune nicio limită cu privire la gradul de restricție a normelor naționale în această privință și nu prevede criterii referitoare la gradul de complexitate sau de risc pe care trebuie să îl prezinte serviciile menționate pentru a face obiectul unor norme mai stricte. Din modul de redactare a acestei dispoziții nu reiese nici că normele naționale mai restrictive nu pot privi decât ofertele comune constituite din mai multe servicii financiare sau nu pot viza decât ofertele comune al căror serviciu financiar constituie elementul principal.
În consecință, contrar susținerilor Citroën, nu trebuie limitată aplicarea articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 la ofertele comune compuse din mai multe servicii financiare sau la ofertele comune care cuprind un serviciu financiar complex.
O astfel de interpretare este conformă obiectivului urmărit de dispoziția menționată. Astfel, considerentul (9) al Directivei 2005/29 conferă în mod expres statelor membre posibilitatea de a adopta măsuri mai riguroase în ceea ce privește serviciile financiare pentru a garanta un nivel ridicat de protecție a consumatorilor. Intenția legiuitorului Uniunii este, așadar, aceea de a lăsa statelor membre competența de a aprecia ele însele caracterul restrictiv pe care doresc să îl dea acestor măsuri și să le lase în această privință o marjă de manevră, aceasta putând merge până la edictarea unei interdicții.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorului având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorului având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.
În ceea ce privește admisibilitatea celei de doua întrebări, FvF consideră că aceasta este inadmisibilă în măsura în care, atunci când un anumit domeniu a fost armonizat la nivelul Uniunii Europene, măsurile naționale în acest domeniu nu trebuie apreciate în raport cu dispozițiile Tratatului FUE, ci în raport cu cele ale acestei măsuri de armonizare.
În această privință, trebuie amintit că, desigur, orice măsură națională într-un domeniu care a făcut obiectul unei armonizări exhaustive la nivelul Uniunii trebuie să fie apreciată în raport cu dispozițiile acestei măsuri de armonizare, iar nu cu dispozițiile din dreptul primar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 decembrie 2003, Deutscher Apothekerverband,
C-322/01, Rec., p I-14887
, punctul 64 și jurisprudența citată). Cu toate acestea, astfel cum reiese din considerentul (9) și din articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29, această din urmă dispoziție prevede tocmai că, în ceea ce privește serviciile financiare, Directiva 2005/39 nu realizează o armonizare exhaustivă și lasă statelor membre o marjă de manevră, care trebuie exercitată cu respectarea tratatului.
Desigur, o reglementare națională, precum cea în discuție în cauza principală, care este, potrivit cuprinsului său, aplicabilă fără deosebire operatorilor belgieni și operatorilor altor state membre, nu poate intra, în general, sub incidența dispozițiilor referitoare la libertățile fundamentale garantate de tratat decât în măsura în care aceasta se aplică unor situații care au legătură cu schimburile comerciale dintre statele membre (a se vedea Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez,
C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629
, punctul 40, precum și Hotărârea din 10 mai 2012, Duomo Gpa și alții, C-357/10-C-359/10, punctul 26 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, în speță nu se poate exclude ca întreprinderi stabilite în alte state membre decât Regatul Belgiei să fie interesate să propună în acest din urmă stat membru oferte comune care cuprind cel puțin un element financiar, precum cea care face obiectul litigiului principal.
În consecință, este necesar să se examineze dacă interdicția generală a ofertelor comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar respectă articolul 56 TFUE.
În ceea ce privește fondul, reiese dintr-o jurisprudență constantă că libera circulație a serviciilor prevăzută la articolul 56 TFUE impune nu numai eliminarea oricărei discriminări pe motiv de cetățenie sau naționalitate față de prestatorul de servicii stabilit în alt stat membru, ci, în egală măsură, și înlăturarea oricărei restricții, chiar dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre, atunci când este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii analoage (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 februarie 2001, Analir și alții,
C-205/99, Rec., p. I-1271
, punctul 21, și Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Comisia/Italia,
C-439/99, Rec., p. I-305
, punctul 22).
Or, o interdicție precum cea în discuție în cauza principală și prevăzută la articolul 72 alineatul 1 din Legea din 6 aprilie 2010 este de natură să facă mai puțin atractivă prestarea de servicii financiare pe teritoriul belgian pentru întreprinderi stabilite în alte state membre, care doresc să prezinte oferte comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar. Astfel, aceste întreprinderi nu ar putea să propună aceste oferte pe piața belgiană și, în plus, ar fi constrânse să verifice dacă acestea sunt conforme cu dreptul belgian, în timp ce un astfel de demers nu ar fi necesar pentru alte state membre.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o restricție privind libera prestare a serviciilor nu poate fi admisă decât dacă urmărește un obiectiv legitim compatibil cu tratatul și dacă se justifică prin motive imperative de interes general, cu condiția ca, într-un astfel de caz, aceasta să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (a se vedea în special Hotărârea din 18 decembrie 2007, Laval un Partneri,
C-341/05, Rep., p. I-11767
, punctul 101 și jurisprudența citată).
În speță, obiectivul urmărit de articolul 72 din Legea din 6 aprilie 2010 este protecția intereselor consumatorilor, astfel cum reiese în definitiv din însuși titlul acestei legi. Protecția consumatorilor este recunoscută în jurisprudență ca motiv imperativ de interes general care poate justifica o restricție privind libera prestare a serviciilor (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 1982, Oosthoek's Uitgeversmaatschappij,
286/81, Rec., p. 4575
, punctul 16, și Hotărârea din 4 decembrie 1986, Comisia/Franța,
220/83, Rec., p. 3663
, punctul 20).
În ceea ce privește caracterul adecvat al articolului 72 din Legea din 6 aprilie 2010, este necesar să se constate, pe de o parte, că serviciile financiare sunt prin natura lor complexe și prezintă riscuri specifice cu privire la care consumatorul nu este întotdeauna suficient de informat. Pe de altă parte, o ofertă comună este în sine de natură să suscite consumatorului ideea unui avantaj de preț. Rezultă că o ofertă comună având un element care constituie un serviciu financiar prezintă un risc sporit de lipsă de transparență în ceea ce privește condițiile, prețul și conținutul exact al serviciului menționat. În consecință, o astfel de ofertă poate induce în eroare consumatorul cu privire la conținutul efectiv și la caracteristicile reale ale combinației oferite și totodată îl poate priva de posibilitatea de a compara prețul și calitatea acestei oferte cu alte prestații corespunzătoare provenind de la alți operatori economici.
În aceste condiții, o legislație care interzice ofertele comune care cuprind cel puțin un serviciu financiar este de natură să contribuie la protecția consumatorilor.
În ceea ce privește caracterul proporțional al restricției, este necesar să se arate că articolul 72 alineatul 2 din Legea din 6 aprilie 2010 admite excepții de la interdicția generală a unei oferte comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar. Existența acestor excepții indică faptul că legiuitorul belgian a apreciat că în anumite cazuri nu este necesară o mai mare protecție a consumatorilor.
În consecință, interdicția generală a ofertelor comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar, astfel cum este prevăzută la articolul 72 din Legea din 6 aprilie 2010, nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea nivelului ridicat de protecție a consumatorilor urmărit de Directiva 2005/29 și în special pentru protecția intereselor economice ale consumatorilor în domeniul serviciilor financiare.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorului având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”), precum și articolul 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorului având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: olandeza.