CELEX: 62010FJ0041
Virkamiehet
Henkilöstö

Moises Bermejo Garde vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 7.6.2010 saapuneessa kannekirjelmässään, että päätökset, joilla
Euroopan talous- ja sosiaalikomitean (ETSK) puheenjohtaja on yhtäältä hylännyt työpaikkakiusaamisen johdosta tehdyn avustamispyynnön
ja kieltäytynyt saattamasta asiaa Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) käsiteltäväksi ja toisaalta päättänyt hänen aikaisemmat
tehtävänsä ja määrännyt hänen asemapaikkansa siirrosta, kumotaan ja että ETSK velvoitetaan maksamaan hänelle vahingonkorvausta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Ihmisarvo”, määrätään seuraavaa:
”Ihmisarvo on loukkaamaton. Sitä on kunnioitettava ja suojeltava.”
Perusoikeuskirjan 41 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeus hyvään hallintoon”, 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1. Jokaisella on oikeus siihen, että unionin toimielimet, elimet ja laitokset käsittelevät hänen asiansa puolueettomasti,
oikeudenmukaisesti ja kohtuullisessa ajassa.
2. Tähän oikeuteen sisältyy erityisesti:
a)      jokaisen oikeus tulla kuulluksi ennen kuin häntä vastaan ryhdytään yksittäiseen toimenpiteeseen, joka vaikuttaa häneen epäedullisesti;
b)      jokaisen oikeus tutustua häntä koskeviin asiakirjoihin ottaen huomioon oikeutetun luottamuksellisuuden, salassapitovelvollisuuden
ja liikesalaisuuden vaatimukset;
c)      hallintoelinten velvollisuus perustella päätöksensä.”
Perusoikeuskirjan 31 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeudenmukaiset ja kohtuulliset työolot ja työehdot”, ensimmäisessä kohdassa
määrätään, että ”jokaisella työntekijällä on oikeus terveellisiin, turvallisiin ja ihmisarvoisiin työoloihin ja työehtoihin”.
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 12 a artiklan sanamuoto on
seuraava:
”1. Virkamiehen on pidättäydyttävä kaikenlaisesta työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä.
2. Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on joutunut työpaikkakiusaamisen tai sukupuolisen häirinnän uhriksi.
Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on esittänyt näyttöä työpaikkakiusaamisesta tai sukupuolisesta häirinnästä,
edellyttäen, että virkamies on toiminut rehellisesti.
3. ’Työpaikkakiusaamisella’ tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä, joka
ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä
tai henkistä koskemattomuutta.
4. ’Sukupuolisella häirinnällä’ tarkoitetaan sukupuolisesti värittynyttä käytöstä, jollaista sen kohteeksi joutunut henkilö
ei halua ja jolla pyritään tai joka johtaa tämän henkilön ihmisarvon loukkaamiseen tai painostavan, vihamielisen, loukkaavan
tai kiusallisen tunnelman luomiseen. Sukupuolista häirintää käsitellään sukupuoleen perustuvana syrjintänä.”
Henkilöstösääntöjen 22 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Virkamiehen on viipymättä ilmoitettava suoraan yksikkönsä päällikölle tai pääjohtajalleen tai, jos hän pitää sitä tarpeellisena,
pääsihteerille tai vastaavissa viroissa toimiville henkilöille taikka Euroopan petostentorjuntavirastolle (OLAF) sellaisista
tehtäviään hoitaessaan tai niiden yhteydessä tietoonsa tulleista seikoista, jotka antavat aihetta olettaa petoksen tai korruption
taikka [unionin] etuja vahingoittavan muun laittoman toiminnan mahdollisuutta, tai sellaisista virkatoimiin liittyvistä vakavista
teoista, jotka voivat merkitä, että [unionin] virkamiehelle kuuluvia velvollisuuksia ei ole noudatettu.
Edellä 1 kohdassa mainittu ilmoitus on tehtävä kirjallisesti.
Tätä kohtaa sovelletaan myös siinä tapauksessa, että joku muu henkilö –toimielinten henkilöstöön kuuluva, jonkin toimielimen
palveluksessa minkälaisessa suhteessa tahansa oleva henkilö tai jonkin toimielimen palvelujen suorittaja – on vastaavalla
tavalla jättänyt noudattamatta velvollisuuksiaan.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen saaneen virkamiehen on ilmoitettava viipymättä [OLAFille] kaikista tietoonsa
tulleista seikoista, jotka antavat aihetta olettaa 1 kohdassa tarkoitettujen väärinkäytösten mahdollisuutta.
3. Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen tietojen toimittamisen johdosta edellyttäen,
että virkamies on toiminut maltillisesti ja rehellisesti.
4. Edellä 1, 2 ja 3 kohtaa ei sovelleta muodosta riippumatta asiakirjoihin, raportteihin, muistioihin tai tietoihin, jotka
on tarkoitettu pidettäväksi esillä tai laadittu tai saatettu virkamiehen tietoon jonkin vireillä olevan tai päätökseen saatetun
asian tuomioistuinkäsittelyn yhteydessä.”
Henkilöstösääntöjen 22 b artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Toimielin, johon virkamies kuuluu, ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka luovuttaa 22 a artiklassa tarkoitettuja tietoja
[Euroopan] komission puheenjohtajalle, [Euroopan unionin] tilintarkastustuomioistuimen presidentille, [Euroopan unionin] neuvoston
puheenjohtajalle, Euroopan parlamentin puhemiehelle tai Euroopan oikeusasiamiehelle, jos molemmat seuraavista edellytyksistä
täyttyvät:
a) virkamiehen rehellinen ja maltillinen näkemys on, että luovutetut tiedot ja kaikki niihin sisältyvät väitteet ovat olennaisilta
osin perusteluja; sekä
b) virkamies on sitä ennen toimittanut samat tiedot [OLAFille] tai omalle toimielimelleen ja antanut [OLAFille] tai kyseiselle
toimelimelle luvan ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin määräajassa, jonka [OLAF] tai toimielin asettaa asian monimutkaisuuden
mukaan. Virkamiehelle on annettava kyseinen määräaika asianmukaisesti tiedoksi 60 päivän kuluessa.”
Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY,
Euratom) N:o 1605/2002 (EYVL L 248, s. 1) (jäljempänä varainhoitoasetus) 60 artiklan 6 kohdassa säädetään erityisesti, että
”jos kyseessä on laiton toiminta, petos tai lahjonta, joka saattaa vahingoittaa yhteisön etuja”, toimien taloushallintoon
ja valvontaan osallistuvan henkilön ”on ilmoitettava asiasta voimassa olevassa lainsäädännössä nimetyille viranomaisille ja
elimille”.
Varainhoitoasetuksen soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (EYVL L 357,
s. 1) 72 artiklan sanamuoto on puolestaan seuraava:
”Varainhoitoasetuksen 60 artiklan 6 kohdassa – – tarkoitetut viranomaiset ja elimet ovat [henkilöstösäännöissä] nimetyt elimet
sekä elimet, jotka on nimetty yhteisön toimielinten päätöksissä petostentorjuntaa, lahjontaa tai muuta yhteisöjen etuja vahingoittavaa
laitonta toimintaa koskevien sisäisten tutkimusten edellytyksistä ja menettelyistä.”
ETSK:n työjärjestyksen 72 artiklan 1 kohdassa (jäljempänä työjärjestys) määrätään seuraavaa:
”[Henkilöstösääntöjen] mukaan nimittävän viranomaisen toimivaltuuksia käyttää:
–        pääsihteerin osalta työvaliokunta,
–        [hallintovirkamiesten] tehtäväryhmän AD palkkaluokkiin 16, 15 ja 14 kuuluvien virkamiesten osalta [henkilöstösääntöjen] 13,
29, 30, 31, 32, 40, 41, 49, 50, 51, 78 artiklan sekä 90 artiklan 1 kohdan nojalla työvaliokunta pääsihteerin esityksestä;
henkilöstösääntöjen muiden määräysten nojalla, 90 artiklan 2 kohta mukaan lukien, puheenjohtaja pääsihteerin esityksestä,
–        tehtäväryhmän AD palkkaluokkiin 13, 12 ja 11 kuuluvien virkamiesten osalta puheenjohtaja pääsihteerin esityksestä,
–        tehtäväryhmän AD muihin palkkaluokkiin ja [hallintoavustajien] tehtäväryhmään AST kuuluvien virkamiesten osalta pääsihteeri.”
ETSK teki 11.10.1999 päätöksen nro 363/99 A petostentorjuntaa, lahjontaa tai muuta yhteisöjen etuja vahingoittavaa laitonta
toimintaa koskevien sisäisten tutkimusten edellytyksistä ja menettelyistä.
Päätöksen nro 363/99 A 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Ilmoitusvelvollisuus”, määrätään seuraavaa:
”[ETSK:n] virkamiehen tai toimihenkilön on viipymättä ilmoitettava yksikkönsä päällikölle tai pääjohtajalleen taikka, jos
hän katsoo sen tarpeelliseksi, pääsihteerilleen tai [OLAFille] suoraan sellaisista tietoonsa tulleista seikoista, jotka antavat
aihetta olettaa petoksen tai lahjonnan taikka muun yhteisöjen etuja vahingoittavan laittoman toiminnan mahdollisuutta, tai
sellaisista virkatoimintaan liittyvistä vakavista teoista, jotka voivat merkitä, että virkamies tai toimihenkilö on jättänyt
noudattamatta velvollisuuksiaan tavalla, joka voi johtaa kurinpitotoimiin ja mahdollisesti rikossyytteisiin, taikka että jäsen,
johtohenkilö tai sellainen henkilökunnan jäsen, johon ei sovelleta henkilöstösääntöjä, on vastaavalla tavalla jättänyt noudattamatta
velvollisuuksiaan.
[ETSK:n] pääsihteerin ja yksikönpäälliköiden (tai johtajien) on ilmoitettava viipymättä [OLAFille] kaikista tietoonsa tulleista
seikoista, jotka antavat aihetta olettaa ensimmäisessä kohdassa tarkoitettujen väärinkäytösten mahdollisuutta.
[ETSK:n] johtajaa, virkamiestä ja muun henkilöstön jäsentä ei missään tapauksessa saa kohdella epäoikeudenmukaisesti tai syrjiä
sen vuoksi, että hän on toimittanut ensimmäisessä ja toisessa kohdassa tarkoitetun tiedon.
Jäsenen, joka saa tietoonsa ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuja seikkoja, on ilmoitettava niistä [ETSK:n] puheenjohtajalle
tai, jos hän katsoo sen tarpeelliseksi, suoraan [OLAFille].”

Tosiseikat
Kantaja, joka on ollut virkamies vuodesta 1990 lähtien, aloitti ETSK:n palveluksessa 1.6.1991, ja hänet määrättiin oikeudelliseksi
neuvonantajaksi hallinnon, henkilöstön ja varainhoidon osastoon.
Kantaja nimitettiin 1.6.1997 alkaen hallinnon, henkilöstön ja varainhoidon osaston oikeudellisen yksikön päälliköksi.
Kantaja ylennettiin 1.4.2007 tehtäväryhmän AD palkkaluokkaan 13.
ETSK:n uusi pääsihteeri W (jäljempänä pääsihteeri) aloitti tehtävässään 1.10.2008.
Seuraavana päivänä pääsihteeri lähetti hallintotiedotteen, jossa hän ilmoitti henkilöstölle, että hän hoitaisi väliaikaisesti
tuolloin avoimena ollutta henkilöstöhallinnon ja taloudellisten resurssien osaston johtajan virkaa.
On selvää, että vähän sen jälkeen, kun W oli nimitetty pääsihteeriksi, hänen ja kantajan väliset suhteet heikkenivät kantajan
moittiessa pääsihteeriä erityisesti oikeudelliseen yksikköön kohdistuvasta ”laittomasta” painostuksesta.
Kantaja toimitti 7.12.2009 ETSK:lle ilmoituksen, joka oli osoitettu ETSK:n puheenjohtajalle (jäljempänä puheenjohtaja) sekä
ETSK:aan kuuluvien työmarkkinaosapuolten kolmen ryhmän puheenjohtajille niiden ETSK:n työvaliokunnan jäsenten ominaisuudessa.
Kyseisessä ilmoituksessa, jossa oli liitteitä ja asiakirja-aineistoa, kantaja ilmoitti ETSK:n työvaliokunnalle (jäljempänä
työvaliokunta) nimenomaan henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohtaan viitaten lukuisista vakavista väärinkäytöksistä, joihin
se väittää pääsihteerin ja vähäisemmässä määrin henkilöstöhallinnon ja taloudellisten resurssien osaston yksikön ”työhönotto,
urakehitys ja täydennyskoulutus” päällikön syyllistyneen tehtäviensä hoidossa. Kantaja ilmoitti erityisesti seuraavista seikoista:
–        oikeudelliseen yksikköön kohdistettu painostus
–        kieltäytyminen määräämästä kurinpidollista seuraamusta lainvastaisiin tekoihin syyllistyneelle virkamiehelle ja saattamasta
näitä tekoja OLAFin käsiteltäväksi
–        johtajan virkojen lainvastainen täyttäminen ETSK:ssa.
Samassa ilmoituksessa kantaja vaati työvaliokuntaa nimenomaan
–        ”aloittamaan hallinnollisen tutkimuksen [jonka tarkoituksena oli] näyttää toteen tapahtuneet teot ja väärinkäytökset”
–        ”antamaan hänelle tiedoksi henkilöstösääntöjen 22 b artiklan 1 kohdan b alakohdassa mainitun määräajan”
–        ”toteuttamaan toimenpiteitä [pääsihteeristön] asianmukaisen toiminnan palauttamiseksi”
–        ”takaamaan oikeudellisen yksikön riippumattomuuden [Euroopan unionin] tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetetuin edellytyksin”
–        ”johtamaan luonteeltaan henkilökohtaiset vastuuvelvollisuudet, jotka ovat välttämättömiä OLAFin tarpeellisen asiaan puuttumisen
johdosta”.
Kantaja esitti myös edelleen 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukaisen avustamispyynnön
työvaliokunnalle, jotta tämä ryhtyisi ”tarvittaviin toimenpiteisiin saadakseen päättymään [häneen kohdistuvan]” pääsihteerin
”harjoittaman työpaikkakiusaamisen”.
Kantaja ilmoitti samana päivänä päivätyillä sähköpostiviesteillä muille työvaliokunnan jäsenille, että hän oli jättänyt heidän
ryhmiensä toimitiloihin kullekin heistä tarkoitetun kirjekuoren, joka sisälsi 7.12.2009 päivätyn ilmoituksen jäljennöksen.
Kantajan mukaan nämä kirjekuoret eivät olleet saapuneet vastaanottajilleen, koska puheenjohtaja ja ryhmien kolme puheenjohtajaa
olivat estäneet niiden jakelun.
Puheenjohtaja antoi 10.12.2009 kabinettipäällikölleen määräyksen suorittaa ”alustava tutkimus” tiedoista, jotka kantaja oli
ilmoittanut 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa.
Puheenjohtajan kabinettipäällikkö toteutti tämän määräyksen täytäntöönpanotoimena niiden henkilöiden kuulemisen, joita 7.12.2009
päivätty ilmoitus koski. Kantajaa kuultiin erikseen kahteen otteeseen 15.12.2009 ja 14.1.2010.
Tammikuun 2010 lopussa puheenjohtajan kabinettipäällikkö laati kertomuksen, joka koski kantajan 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa
esittämiä väitteitä ETSK:ssa tapahtuneista työpaikkakiusaamisesta ja väärinkäytöksistä. Puheenjohtajan kabinettipäällikkö
katsoi tässä kertomuksessa, että nämä väitteet eivät olleet perusteltuja. Hän totesi erityisesti, että vaikka oikeudellisen
yksikön ja pääsihteerin välillä vallitsi ”kireä ilmapiiri”, tämä ”vaikeus näytt[i] – – johtuvan pääosin [oikeudellisen yksikön]
roolia koskevasta mielipide-erosta”, ja että ”työpaikkakiusaamiseksi luokitellut eri tapahtumat [olivat] ainoastaan osoituksia
tästä erosta, joita mahdollisesti pahensivat huomattavat kulttuuriset erot oikeudellisella alalla sekä osapuolten henkilökohtaiset
ominaisuudet”.
Puheenjohtaja pyysi 22.2.2010 käydyn keskustelun aikana kantajaa luopumaan vaatimuksista, jotka sisältyivät tämän tekemään
7.12.2009 päivättyyn ilmoitukseen.
Kantaja torjui kyseisen pyynnön 26.2.2010 päivätyssä kirjeessä selittäen, että ”arvioituaan aivan vilpittömästi, että väärinkäytöksiä
esiintyi – –, [hän] ei v[oinut] nyt puhua itseään vastaan ilman tunnetta henkilöstösääntöjen 21 artiklan rikkomisesta”. Kantaja
korosti lisäksi ”sitä seikkaa, ettei hänen menettelytavassaan, joka oli ehdottomasti ammatillinen, ollut kyse mistään henkilökohtaisesta
intressistä tai ristiriidasta”.
Puheenjohtaja hylkäsi 3.3.2010 tehdyllä päätöksellä nro 088/10 A (jäljempänä 3.3.2010 tehty päätös) ”työvaliokunnan hänelle
16.2.2010 antaman toimivaltuuden perusteella” 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa olevat vaatimukset kokonaisuudessaan, ”koska
tosiseikkoja, joihin on viitattu, ei v[oitu] luokitella rikolliseksi toiminnaksi eikä henkilöstösääntöjen kurinpitosäännösten
rikkomiseksi”.
Tässä samassa päätöksessä, jossa todettiin, että ”sovittelua o[li] yritetty mutta että – – [kantaja] ei o[llut] hyväksynyt
ehdotettua ratkaisua”, puheenjohtaja katsoi, että ”väite pääsihteerin tai muiden virkamiesten harjoittamasta työpaikkakiusaamisesta
ei [ollut] perusteltu, koska asiaa koskevat käytettävissä olleet niukat todisteet [viittasivat] päinvastaiseen suuntaan kuin
kantelun tekijän esittämät argumentit”, ja että ”syytöstä, joka koski vallan väärinkäyttöä ja työvaliokunnan toimivaltuuksien
väärinkäyttöä pääsihteerin toimesta, ei [ollut] todistettu”.
Lisäksi puheenjohtaja katsoi kyseisessä päätöksessä, että ”pääsihteeri osoitta[isi] [kantajan] tehtävään, joka vastaa hänen
pätevyyttään ja palkkaluokkaansa ja jossa hän voi säilyttää yksikönpäällikön korvauksena, jotta hänelle osoitetaan lähitulevaisuudessa
tämänluontoinen tehtävä, jos sellaista ei [ollut] välittömästi avoimena, kuitenkin muussa kuin oikeudellisessa yksikössä”.
Lopuksi puheenjohtaja lisäsi, että ”pääsihteeri ilmoitta[isi] muista hallinnollisista toimenpiteistä, joilla voidaan edesauttaa
hallintotoiminnan asianmukaista sujumista ja väärinkäsityksistä ja erimielisyyksistä yli pääsemistä pääsihteeristössä noudattaen
hyvän hallinnon periaatetta ja periaatetta, jonka mukaan eri rakenteet vastaavat nille kuuluvan toimivallan käyttämisestä
ja niille kuuluvien vastuutehtävien hoitamisesta ja valtuuksien käyttämisestä”.
Kyseinen 3.3.2010 tehty päätös annettiin tiedoksi kantajalle sen tekopäivänä sen alkuperäisenä, italiankielisenä versiona
ja tämän jälkeen 10.3. sen espanjan- ja ranskankielisinä versioina.
Puheenjohtaja teki 3.3.2010 tehtyyn päätökseen 24.3.2010 ”lisäyksen”, jossa täsmennettiin, että ”[3.3.2010 tehdyn] päätöksen
[täytäntöönpano]toimenpiteet, jotka pääsihteeri toteutta[isi], pan[taisiin täytäntöön] puheenjohtajan alaisuudessa” (jäljempänä
24.3.2010 päivätty lisäys).
Samana päivänä 24.3.2010 tehdyllä päätöksellä nro 133/10 A puheenjohtaja päätti kantajan hoitamat oikeudellisen yksikön päällikön
tehtävät ”pääsihteeriä kuultuaan ja yhteisymmärryksessä tämän kanssa” ”yksikön edun mukaisesti” ja ”välittömin vaikutuksin”
ja täsmensi, että kantaja ”siirret[täisiin] yksikönpäällikön tehtäviin ja toiseen ETSK:n yksikköön [6.]4.2010 alkaen” (jäljempänä
aikaisempien tehtävien päättämistä koskeva päätös).
Puheenjohtaja siirsi 13.4.2010 tehdyllä päätöksellä nro 184/10 A ”pääsihteeriä kuultuaan ja hänen suostumuksellaan” kantajan
viran ”toiminnallisista syistä” logistiikkaosastolle ”yksikönpäälliköksi – – hoitamaan erityisesti sopimuksia ja tarjouspyyntöjä
koskevia oikeudellisia asioita”. Kyseisen päätöksen oli tarkoitus tulla voimaan 6.4.2010 (jäljempänä muihin tehtäviin siirtoa
koskeva päätös).
Kantaja teki 3.6.2010 päivätyllä ilmoituksella henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisesti hallinnollisen valituksen
seuraavista päätöksistä:
–        3.3.2010 tehty päätös
–        24.3.2010 tehty lisäys
–        aikaisempien tehtävien päättämistä koskeva päätös
–        muihin tehtäviin siirtoa koskeva päätös.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen, joka koskee hallinnollisen valituksen kohteena olevien päätösten kumoamista,
henkilöstösääntöjen 91 artiklan 4 kohdan mukaisesti ennen hallinnolliseen valitukseen annettavaa päätöstä. Samana päivänä
hän saattoi virkamiestuomioistuimen käsiteltäväksi myös välitoimihakemuksen, jossa vaadittiin näiden samojen päätösten täytäntöönpanon
lykkäämistä.
Asianosaisille ilmoitettiin henkilöstösääntöjen 91 artiklan 4 kohdan mukaisesti 11.6.2010 päivätyillä kirjaamon kirjeillä
pääasian käsittelyn lykkäämisestä.
Virkamiestuomioistuimen presidentti hylkäsi välitoimihakemuksen 14.7.2010 antamallaan määräyksellä.
Hallinnollisen valituksen hylkäämistä koskevan päätöksen, joka tehtiin 1.10.2010 ja annettiin tiedoksi kantajalle 15.10.2010,
jälkeen asianosaisille ilmoitettiin henkilöstösääntöjen 91 artiklan 4 kohdan mukaisesti käsittelyn jatkumisesta virkamiestuomioistuimessa.
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        kumoaa 3.3.2010 tehdyn päätöksen, 24.3.2010 tehdyn lisäyksen, aikaisempien tehtävien päättämistä koskevan päätöksen ja muihin
tehtäviin siirtoa koskevan päätöksen
–        velvoittaa ETSK:n maksamaan hänelle 17 500 euroa vahingonkorvauksena
–        velvoittaa ETSK:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.
ETSK vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan, välitoimimenettelyyn liittyvät kulut mukaan lukien.

Oikeudellinen arviointi
1.
Vaatimukset, jotka koskevat 3.3.2010 tehdyn päätöksen ja 24.3.2010 tehdyn lisäyksen kumoamista
Aluksi on määritettävä 3.3.2010 tehdyn päätöksen ja 24.3.2010 tehdyn lisäyksen ulottuvuus, mikä edellyttää, että ensin täsmennetään
7.12.2009 päivätyn ilmoituksen sisältöä.
Kantaja saattoi 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa hallinnon käsiteltäväksi tosiseikkoja, jotka voidaan ryhmitellä kahteen
erilliseen luokkaan.
Ensimmäiseksi asianomainen virkamies antoi ilmi seikkoja, jotka koskivat häntä suoraan. Erityisesti hän syytti pääsihteeriä
työpaikkakiusaamisesta, joka tapahtui pääosin oikeudelliseen yksikköön kohdistetun ”laittoman” painostuksen muodossa. Hän
esitti hallinnolle henkilöstösääntöjen 24 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisen avustamispyynnön, joka koski lähinnä sitä,
että oikeudellinen yksikkö jätetään pois pääsihteerin suorasta vastuualueesta (jäljempänä avustamispyyntö).
Toiseksi asianomainen virkamies kiinnitti 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa huomiota myös seikkoihin, jotka – vaikka ne eivät
koskeneetkaan häntä suoraan – voivat hänen näkemyksensä mukaan vahingoittaa ETSK:n etuja. Näin ilmianto koski erityisesti
pääsihteerin kieltäytymistä määräämään lainvastaisiin tekoihin syyllistyneelle virkamiehelle kurinpitoseuraamusta, lausuntotyön
osaston A sekä henkilöstöhallinnon ja taloudellisten resurssien osaston johtajan virkojen täyttämistä koskevassa menettelyssä
tapahtuneita lainvastaisuuksia tai vielä sitä, että pääsihteeri käytti luvatta työvaliokunnan erioikeuksia muiden ETSK:n virkamiesten
nimittämisessä. Kantaja pyysi, että nämä tiedot ilmoitetaan välittömästi OLAFille henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 2 kohdan
mukaisesti (jäljempänä pyyntö asian saattamisesta OLAFin käsiteltäväksi).
Kun 7.12.2009 päivätyn ilmoituksen sisältö on näin määritelty, on todettava, että puheenjohtaja hylkäsi 3.3.2010 tehdyllä
päätöksellä sekä avustamispyynnön että pyynnön asian saattamisesta OLAFin käsiteltäväksi ja ilmoitti lisäksi kantajalle, että
hänet siirretään jatkossa muihin tehtäviin, minkä siirron menettelytavat pääsihteeri täsmentäisi. Myöhemmin puheenjohtaja
lisäsi 24.3.2010 tehdyssä lisäyksessä, että hän tulisi vastaamaan kantajan siirtämistä muihin tehtäviin koskevista yksityiskohdista.
Näin ollen on lausuttava peräkkäin
–        vaatimuksista, jotka koskevat 3.3.2010 tehdyn päätöksen kumoamista siltä osin kuin siinä on todettu, että kantaja siirrettäisiin
muihin tehtäviin, ja vaatimuksista, jotka koskevat 24.3.2010 tehdyn lisäyksen kumoamista
–        vaatimuksista, jotka koskevat 3.3.2010 tehdyn päätöksen kumoamista siltä osin kuin siinä on hylätty pyyntö asian saattamisesta
OLAFin käsiteltäväksi
–        vaatimuksista, jotka koskevat 3.3.2010 tehdyn päätöksen kumoamista siltä osin kuin sillä on hylätty avustamispyyntö.

Vaatimukset, jotka koskevat 3.3.2010 tehdyn päätöksen kumoamista siltä osin kuin siinä on todettu, että kantaja siirrettäisiin
muihin tehtäviin, ja vaatimukset, jotka koskevat 24.3.2010 tehdyn lisäyksen kumoamista
Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, asianomaiselle vastaisia ovat ainoastaan sellaiset toimet tai toimenpiteet,
joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin suoraan ja välittömästi muuttaen tämän oikeusasemaa
selvästi (ks. asia F-52/09, Da Silva Pinto Branco v. unionin tuomioistuin, tuomio 14.9.2010, 32 kohta), ja tällaisten toimien
tai toimenpiteiden toteuttajana on oltava toimivaltainen viranomainen ja niiden on sisällettävä hallinnon lopullinen kannanotto
(ks. vastaavasti asia T-95/04, Lavagnoli v. komissio, tuomio 17.5.2006, 35 kohta). Pelkästään se, että toimivaltainen viranomainen
ilmaisee aikomuksensa tehdä tulevaisuudessa tietyn päätöksen, ei ole omiaan luomaan vastaavia oikeuksia tai velvollisuuksia
asianomaiselle virkamiehelle tai asianomaisille virkamiehille (yhdistetyt asiat T-33/89 ja T-74/89, Blackman v. parlamentti,
tuomio 16.3.1993, 27 kohta).
Kun puheenjohtaja ilmoitti käsiteltävässä asiassa 3.3.2010 tehdyssä päätöksessä kantajalle, että tälle annettaisiin ”hänen
pätevyyttään ja palkkaluokkaansa vastaava tehtävä – – muussa kuin oikeudellisessa yksikössä”, hän ilmoitti ainoastaan hallinnon
aikomuksesta siirtää asianomainen tulevaisuudessa muihin tehtäviin, eikä se luonut näin tehdessään tällä pelkällä aikomuksen
ilmaisulla kantajalle oikeuksia tai velvollisuuksia. Sama koskee 24.3.2010 tehtyä lisäystä, jossa puheenjohtaja rajoittui
ilmoittamaan, että ”[3.3.2010 tehdyn päätöksen] [täytäntöönpano]toimenpiteet, jotka pääsihteeri toteutta[isi], pan[taisiin]
täytäntöön puheenjohtajan alaisuudessa”.
Näin ollen – ja kun on selvää, että kantajan tosiasiallinen siirto muihin tehtäviin tapahtuu vasta hänen aikaisempien tehtäviensä
päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevien päätösten nojalla – edellä mainitut vaatimukset on jätettävä tutkimatta.

Vaatimukset, jotka koskevat 3.3.2010 tehdyn päätöksen kumoamista siltä osin kuin sillä on hylätty pyyntö asian saattamisesta
OLAFin käsiteltäväksi
Kantaja vaatii virkamiestuomioistuinta kumoamaan 3.3.2010 tehdyn päätöksen siltä osin kuin sillä on hylätty pyyntö asian saattamisesta
OLAFin käsiteltäväksi ja esittää näiden vaatimusten tueksi useita kanneperusteita, jotka koskevat henkilöstösääntöjen 22 a
artiklan toisen kohdan, päätöksen nro 363/99 A 2 artiklan toisen kohdan, varainhoitoasetuksen 60 artiklan 6 kohdan, asetuksen
N:o 2342/2002 72 artiklan sekä Euroopan unionin yleisen talousarvion täytäntöönpanoa koskevista sisäisistä säännöistä tehdyn
päätöksen 005/03 A 11 artiklan rikkomista.
On tutkittava, voidaanko edellä mainitut vaatimukset ottaa tutkittavaksi.
Tältä osin on ensinnäkin tärkeää muistuttaa, että henkilöstösäännöissä, sellaisina kuin ne ovat muutettuina 22.3.2004 annetulla
neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 723/2004, vahvistetaan virkamiehen oikeus varoittaa esimiehiään tai ulkopuolista elintä
havaitsemistaan vakavista väärinkäytöksistä toimielimessään, jotta nämä väärinkäytökset tulisivat ilmi ja jotta niistä määrätään
tarvittaessa seuraamus. Siten henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään nimenomaan, että
”virkamiehen on viipymättä ilmoitettava suoraan yksikkönsä päällikölle tai pääjohtajalleen tai, jos hän pitää sitä tarpeellisena,
pääsihteerille tai vastaavissa viroissa toimiville henkilöille taikka [OLAFille] sellaisista tehtäviään hoitaessaan tai niiden
yhteydessä tietoonsa tulleista seikoista, jotka antavat aihetta olettaa petoksen tai korruption taikka [unionin] etuja vahingoittavan
muun laittoman toiminnan mahdollisuutta, tai sellaisista virkatoimiin liittyvistä vakavista teoista, jotka voivat merkitä,
että [unionin] virkamiehelle kuuluvia velvollisuuksia ei ole noudatettu”.
ETSK:n henkilöstöä koskevassa erityistapauksessa virkamiehen tai toimihenkilö oikeudesta varoittaa esimiehiään tai suoraan
OLAFia säädetään myös erikseen päätöksen nro 363/99 A 2 artiklan ensimmäisessä kohdassa, jonka mukaan ”[ETSK:n] virkamiehen
tai toimihenkilön on viipymättä ilmoitettava yksikkönsä päällikölle tai pääjohtajalleen taikka, jos hän katsoo sen tarpeelliseksi,
pääsihteerilleen tai [OLAFille] suoraan sellaisista tietoonsa tulleista seikoista, jotka antavat aihetta olettaa petoksen
tai lahjonnan taikka muun yhteisöjen etuja vahingoittavan laittoman toiminnan mahdollisuutta, tai sellaisista virkatoimintaan
liittyvistä vakavista teoista, jotka voivat merkitä, että virkamies tai toimihenkilö on jättänyt noudattamatta velvollisuuksiaan
tavalla, joka voi johtaa kurinpitotoimiin ja mahdollisesti rikossyytteisiin, taikka että jäsen, johtohenkilö tai sellainen
henkilökunnan jäsen, johon ei sovelleta henkilöstösääntöjä, on vastaavalla tavalla jättänyt noudattamatta velvollisuuksiaan”.
Toiseksi on korostettava, että silloin kun virkamies käyttää hänelle henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdan ensimmäisessä
alakohdassa myönnettyä mahdollisuutta varoittaa esimiehiään tai ulkopuolista elintä, kyseisten henkilöstösääntöjen 22 a artiklan
2 kohdassa asetetaan henkilölle, joka on saanut ilmoituksen, velvollisuus ”ilmoit[taa] viipymättä [OLAFille] kaikista tietoonsa
tulleista seikoista, jotka antavat aihetta olettaa [henkilöstösääntöjen 22 a artiklan] 1 kohdassa tarkoitettujen väärinkäytösten
mahdollisuutta”.
Tästä velvollisuudesta ilmoittaa OLAFille varoituksen esittäneen virkamiehen toimittamat tiedot muistutetaan ETSK:n osalta
myös päätöksen nro 363/99 A 2 artiklan toisessa kohdassa, jonka mukaan ”[ETSK:n] pääsihteerin ja yksikönpäälliköiden (tai
johtajien) on ilmoitettava viipymättä [OLAFille] kaikista tietoonsa tulleista seikoista, jotka antavat aihetta olettaa [tämän
artiklan] ensimmäisessä kohdassa tarkoitettujen väärinkäytösten mahdollisuutta”.
Lopuksi varainhoitoasetuksen 60 artiklan 6 kohdan ja asetuksen N:o 2342/2002 72 artiklan yhdistetyistä säännöksistä seuraa,
että ”taloushallintoon ja valvontaan” toimielimessä osallistuvan henkilön on ilmoitettava OLAFille ”jos esille tulee laiton
toiminta, petos tai lahjonta, joka saattaa vahingoittaa yhteisön etuja”.
Virkamiestuomioistuimen on ratkaistava kysymys siitä, onko päätös, jossa esimies, jolle virkamies on luovuttanut henkilöstösääntöjen
22 a artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun kaltaisia tietoja, katsoo, ettei niitä tarvitse ilmoittaa OLAFille,
kyseiselle virkamiehelle vastainen toimi vai ei, ja jos niin missä määrin.
Tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi siinä erityistapauksessa, että tiedot, jotka ovat peräisin esimiehiään varoittaneelta
virkamieheltä, koskevat seikkoja, jotka eivät koske virkamiestä suoraan, vaikka ne vahingoittavatkin unionin etuja tai paljastavat
yhden tai useamman työntekijän syyllistyneen vakavaan virkamiehelle kuuluvien velvollisuuksien noudattamatta jättämiseen.
On nimittäin muistutettava, että henkilöstösääntöjen 22 a artiklan mukaan virkamies, joka aikoo ilmoittaa mahdollisesta laittomasta
toiminnasta tai virkamiehelle kuuluvien velvollisuuksien vakavasta noudattamatta jättämisestä, voi toimittaa suoraan OLAFille
todisteet, joita hän katsoo pitävänsä hallussaan näihin väärinkäytöksiin liittyen. Siten siinä tilanteessa, että henkilö,
jolle virkamies on tehnyt ilmoituksen, kieltäytyy saattamasta asiaa OLAFin käsiteltäväksi, kyseisellä virkamiehellä on aina
mahdollisuus kääntyä suoraan OLAFin puoleen.
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan virkamies ei voi nostaa kannetta yleisen lainmukaisuuden tai toimielinten edun
nimissä, ja hän voi vedota kanteen tueksi vain häneen itseensä liittyviin kanneperusteisiin (asia T-178/97, Moncada v. komissio,
määräys 7.7.1998, 39 kohta). Sen hyväksyminen, että virkamies, joka on varoittanut esimiestään väärinkäytöksistä, jotka eivät
koske häntä suoraan, voisi nostaa kanteen, joka kohdistuu tämän esimiehen kieltäytymiseen ilmoittamasta näitä tietoja OLAFille,
merkitsisi kuitenkin sen myöntämistä, että kyseinen virkamies on oikeutettu toimimaan yleisen lainmukaisuuden nimissä. Tällainen
päätelmä on kuitenkin tehty rajoittamatta kyseisen virkamiehen mahdollisuutta nostaa tällaisesta päätöksestä kanne siinä tapauksessa,
että hän katsoisi joutuneensa sellaisen päätöksen kohteeksi, joka vahingoittaa hänen etujaan hänen esimiehilleen annettujen
tietojen johdosta.
Käsiteltävässä asiassa, kuten on todettu, seikat, jotka kantaja antoi ilmi asian saattamista OLAFin käsiteltäväksi koskevassa
pyynnössään, eivät koskeneet häntä suoraan, koska hänen siinä esittämänsä syytökset kohdistuivat erityisesti pääsihteerin
kieltäytymiseen määräämästä kurinpitoseuraamusta ETSK:n virkamiehelle, johtajan virkojen sääntöjenvastaiseen täyttämiseen
ETSK:ssa tai edelleen pääsihteerin harjoittamaan työvaliokunnalle kuuluvien etuoikeuksien luvattomaan käyttöön ETSK:n muiden
virkamiesten nimittämisessä.
Tästä seuraa, että 3.3.2010 tehty päätös, siltä osin kuin siinä on hylätty pyyntö saattaa asia OLAFin käsiteltäväksi, ei ole
kantajalle vastainen päätös ja että tämän vuoksi vaatimukset, jotka koskevat tämän päätöksen kumoamista, on tältä osin jätettävä
tutkimatta.

Vaatimukset, jotka koskevat 3.3.2010 tehdyn päätöksen kumoamista siltä osin kuin sillä on hylätty avustamispyyntö
Kantaja esittää edellä mainittujen vaatimusten tueksi useita väitteitä, jotka voidaan pääasiallisesti ryhmitellä kolmeen kanneperusteeseen,
jotka koskevat
–        puheenjohtajan toimivallan puuttumista 3.3.2010 tehdyn päätöksen tekemiseen, menettelyn noudattamatta jättämistä ja perusoikeuskirjan
41 artiklan rikkomista
–        henkilöstösääntöjen 86 artiklan, henkilöstösääntöjen liitteen IX, kurinpitomenettelyjä ja hallinnollisia tutkimuksia koskevista
yleisistä täytäntöönpanosäännöksistä tehdyn ETSK:n puheenjohtajan päätöksen nro 635/05 A (jäljempänä henkilöstösääntöjen liitteen
IX yleiset täytäntöönpanosäännökset) rikkomista ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista
–        henkilöstösääntöjen 24 artiklan rikkomista ja avustamisvelvollisuuden laiminlyöntiä, perusoikeuskirjan määräysten rikkomista
ja ilmeistä arviointivirhettä.
Kanneperuste, joka koskee puheenjohtajan puuttuvaa toimivaltaa 3.3.2010 tehdyn päätöksen tekemiseen, menettelyn noudattamatta
jättämistä ja perusoikeuskirjan 41 artiklan rikkomista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että 3.3.2010 tehdyn päätöksen, siltä osin kuin sillä on hylätty avustamispyyntö, olisi pitänyt tehdä työvaliokunta
eikä puheenjohtaja, kuten on tapahtunut.
Kantaja lisää, että ETSK syyllistyi joukkoon menettelyllisiä sääntöjenvastaisuuksia, kun se jätti noudattamatta erityisesti
perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistettua hyvän hallinnon periaatetta sekä 23.10.2007 hyväksyttyjä työvaliokunnan toimintaa
koskevia sääntöjä. Kantajan mukaan työvaliokunnan jäsenet eivät nimittäin koskaan päässeet tutustumaan avustamispyyntöön sen
puheenjohtajaa ja ryhmien puheenjohtajia lukuun ottamatta. Lisäksi työvaliokunnan jäsenet eivät myöskään voineet tutustua
avustamispyynnön hylkäämistä koskevaan päätösluonnokseen. Lopuksi työvaliokunnan kokousten pöytäkirjoissa ei kantajan mukaan
mainita lopulta tehdystä päätöksestä eikä työvaliokunnan jäsenten lausumista.
ETSK vaatii kanneperusteen hylkäämistä.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Työjärjestyksen 72 artiklan 1 kohdan kolmannen luetelmakohdan sanamuodon mukaan henkilöstösäännöissä nimittävälle viranomaiselle
myönnettyjä valtuuksia käyttää palkkaluokkiin AD 13, AD 12 ja AD 11 kuuluvien virkamiesten osalta puheenjohtaja pääsihteerin
esityksestä.
Käsiteltävässä asiassa on selvää, että kantaja oli palkkaluokan AD 13 virkamies 3.3.2010 tehdyn päätöksen tekoajankohtana
siltä osin kuin sillä hylättiin avustamispyyntö. Puheenjohtaja teki tämän päätöksen siis työjärjestyksen 72 artiklan 1 kohdan
kolmatta luetelmakohtaa noudattaen. Tästä seuraa, ettei kantajalla ole perusteita väittää, että edellä mainitun päätöksen
olisi pitänyt tehdä työvaliokunta eikä puheenjohtaja.
Koska lisäksi – kuten on juuri todettu – toimivalta lausua avustamispyynnöstä kuului puheenjohtajalle, ei työvaliokunnalle,
väite, joka koskee 3.3.2010 tehtyyn päätökseen liittyviä menettelyllisiä virheitä siltä osin kuin erityisesti työvaliokunnan
jäsenet eivät osallistuneet avustamispyynnön käsittelyyn, on hylättävä tehottomana.
Tästä seuraa, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
Kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 86 artiklan, henkilöstösääntöjen liitteen IX ja henkilöstösääntöjen liitteen
IX yleisten täytäntöönpanosäännösten rikkomista sekä puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää esittäneensä avustamispyynnössä ainakin vähäistä näyttöä työpaikkakiusaamisesta, jonka kohteeksi hän väittää
joutuneensa, ja erityisesti pääsihteerin yrityksistä vahingoittaa oikeudellisen yksikön riippumattomuutta. Sen sijaan, että
puheenjohtaja olisi aloittanut – kuten hänen olisi pitänyt tehdä – henkilöstösääntöjen 86 artiklan 2 kohdassa, henkilöstösääntöjen
liitteessä IX olevassa 1 ja 2 artiklassa ja henkilöstösääntöjen liitteen IX yleisten täytäntöönpanosäännösten 2 artiklassa
tarkoitetun hallinnollisen tutkimuksen, hän kuitenkin vain rajoittui antamaan kabinettipäällikkönsä suoritettavaksi pelkän
alustavan tutkimuksen, jonka päätelmiä ei sitä paitsi ilmoitettu hänelle ennen 3.3.2010 tehtyä päätöstä.
ETSK vaatii puolustuksessaan kanneperusteen hylkäämistä.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
On tärkeää muistuttaa, että unionin toimielinten tehtävänä on henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla suojella henkilöstöään
ahdistelulta tai nöyryyttävältä kohtelulta myös esimiesten taholta. Lisäksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että
hallinnon on avustamisvelvollisuuden mukaisesti yksikön järjestyksen tai työrauhan vaarantuessa puututtava riittävän voimakkaasti
asioiden kulkuun ja toimittava olosuhteiden edellyttämällä nopeudella ja huolellisuudella tosiseikkojen toteamiseksi ja asianmukaisten
johtopäätösten tekemiseksi niiden perusteella tietoisena kaikesta asiaan liittyvästä. Tätä varten riittää, että toimielimeltään
suojaa vaativa virkamies esittää edes vähäistä näyttöä siitä, että hyökkäykset, joiden kohteeksi hän väittää joutuneensa,
ovat todellisia. Kyseisen toimielimen on toteutettava tällaisten seikkojen perusteella asianmukaiset toimenpiteet ja erityisesti
tehtävä hallinnollinen tutkimus todetakseen kantelun taustalla olevat tosiseikat yhteistyössä kantelun esittäjän kanssa (asia
224/87, Koutchoumoff v. komissio, tuomio 26.1.1989, 15 ja 16 kohta; asia T-5/92, Tallarico v. parlamentti, tuomio 21.4.1993,
31 kohta ja asia T-136/98, Campogrande v. komissio, tuomio 5.12.2000, 42 kohta).
Käsiteltävässä asiassa asiakirja-aineistosta ilmenee, että avustamispyynnön esittämisen seurauksena puheenjohtaja antoi kolmen
päivän päästä eli 10.12.2009 kabinettipäällikölleen määräyksen suorittaa ”alustava tutkimus” väitteistä, jotka koskevat työpaikkakiusaamista
ja väärinkäytöksiä, joista pääsihteeriä moititaan. Kuultuaan 15.12.2009 ja 14.1.2010 kantajaa ja kuultuaan avustamispyynnössä
syytettyjä henkilöitä puheenjohtajan kabinettipäällikkö laati tammikuussa 2010 yksityiskohtaisen kertomuksen, jossa hän tarkasteli
ja käsitteli sitä, ovatko kantajan pääsihteeriä vastaan esittämät eri syytökset perusteltuja. Tässä tilanteessa ETSK täytti
velvollisuuden, joka sillä oli edellisessä kohdassa mieliin palautetun oikeuskäytännön mukaan, eli velvollisuuden tehdä hallinnollinen
tutkimus todetakseen avustamispyynnön taustalla olevat tosiseikat yhteistyössä pyynnön esittäjän kanssa.
Siitä väitteestä, jonka mukaan ETSK:n olisi pitänyt aloittaa henkilöstösääntöjen 86 artiklan 2 kohdassa, henkilöstösääntöjen
liitteessä IX olevassa 1 ja 2 artiklassa ja henkilöstösääntöjen liitteen IX yleisten täytäntöönpanosäännösten 2 artiklassa
tarkoitettu hallinnollinen tutkimus, on todettava, että se on hylättävä. Vaikka näistä säännöksistä ilmenee, että niissä säädetyt
hallinnolliset tutkimukset liittyvät kurinpitomenettelyyn ja että ne saadaan aloittaa ainoastaan silloin, kun todisteet antavat
olettaa virkamiehen jättäneen noudattamatta velvollisuuksiaan, avustamispyyntöön ei sisältynyt mitään seikkaa, joka olisi
oikeuttanut – edes suorittamatta ensin alustavaa tutkimusta – aloittamaan tällaisen pääsihteeriin kohdistuvan luonteeltaan
kurinpidollisen hallinnollisen tutkimuksen.
Lopuksi ei voida hyväksyä väitettä, jonka mukaan ETSK olisi puolustautumisoikeuksien vastaisesti jättänyt toimittamatta kantajalle
ennen avustamispyynnön hylkäämistä puheenjohtajan kabinettipäällikön laatiman kertomuksen päätelmät sekä hänen suorittamansa
tutkimuksen yhteydessä järjestettyjen kuulemisten pöytäkirjat. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen missä tahansa menettelyssä,
jota käydään tiettyä henkilöä vastaan ja joka voi johtaa hänelle vastaiseen päätökseen, on unionin oikeuden perusperiaate,
jota on noudatettava vaikka tästä menettelystä ei olisi annettu mitään määräyksiä (ks. esim. asia T-36/96, Gaspari v. parlamentti,
tuomio 10.7.1997, 32 kohta). Käsiteltävässä asiassa avustamispyynnöllä aloitettua menettelyä ei voida kuitenkaan katsoa menettelyksi,
joka on aloitettu kantajaa vastaan (ks. asia T-67/99, K v. komissio, tuomio 27.6.2000, 72 kohta). Näin ollen 3.3.2010 tehty
päätös, siltä osin kuin sillä hylättiin avustamispyyntö, ei sisältynyt niiden päätösten joukkoon, joiden osalta puolustautumisoikeuksia
on noudatettava.
Tämän vuoksi toinen kanneperuste on hylättävä.
Kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 24 artiklan rikkomista, avustamisvelvollisuuden noudattamatta jättämistä, perusoikeuskirjan
määräysten rikkomista ja ilmeistä arviointivirhettä
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että hän on joutunut työpaikkakiusaamisen uhriksi ja että tämän johdosta puheenjohtaja teki avustamispyynnön
hylätessään ilmeisen arviointivirheen, rikkoi henkilöstösääntöjen 24 artiklaa ja jätti noudattamatta avustamisvelvollisuutta
ja rikkoi perusoikeuskirjan 1 artiklaa sekä 31 artiklan 1 kohtaa, joissa määrätään, että ”ihmisarvo on loukkaamaton [ja] sitä
on kunnioitettava ja suojeltava” ja että ”jokaisella työntekijällä on oikeus terveellisiin, turvallisiin ja ihmisarvoisiin
työoloihin ja työehtoihin”.
ETSK vastaa, että kantaja luokittelee työpaikkakiusaamiseksi pelkät henkilösuhteissa pääsihteerin kanssa ilmenneet ongelmat
ja luonteeltaan oikeudellisia asioita koskevat erimielisyydet.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa määritellään työpaikkakiusaaminen ”sopimattomaksi käytökseksi”, jonka osoittaminen
edellyttää kahden kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä. Ensimmäinen edellytys koskee tekoja, puheita, eleitä tai kirjoituksia,
joiden esiintymisen on oltava ”pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä”, mikä edellyttää, että työpaikkakiusaaminen on ymmärrettävä
menettelyksi, joka kestää välttämättä tietyn aikaa ja edellyttää toistuvia tai jatkuvia sekä ”tahallisia” toimia. Toinen päällekkäinen
edellytys, joka on liitetty ensimmäiseen rinnastuskonjunktiolla ”ja”, koskee sitä, että näillä puheilla, teoilla, eleillä
tai kirjoituksilla loukataan henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta. Koska adjektiivi
”tahallinen” koskee ensimmäistä eikä jälkimmäistä edellytystä, on mahdollista tehdä kaksi päätelmää. Yhtäältä henkilöstösääntöjen
12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen puheiden, tekojen, eleiden tai kirjoitusten on oltava tahallisia, millä suljetaan
tahaton käytös tämän säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle. Toisaalta ei sitä vastoin edellytetä, että näiden puheiden, tekojen,
eleiden tai kirjoitusten tarkoituksena olisi ollut loukata jonkun henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä
koskemattomuutta.
Toisin sanoen kyse voi olla henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta työpaikkakiusaamisesta vaikka kiusaaja
ei olisi tarkoittanut teoillaan loukata uhrin ihmisarvoa tai heikentää tahallaan hänen työolojaan. Jo se riittää, että hänen
toimistaan on objektiivisesti aiheutunut tällaisia seurauksia, siltä osin kuin ne ovat olleet tahallisia (ks. vastaavasti
asia F-52/05, Q v. komissio, tuomio 9.12.2008, 135 kohta, jota unionin yleinen tuomioistuin ei ole kumonnut tältä osin asiassa
T-80/09 P, komissio v. Q 12.7.2011 antamassaan tuomiossa, ja asia F-42/10, Skareby v. komissio, tuomio 16.5.2012, 65 kohta).
Nimenomaan näiden seikkojen valossa on lausuttava väitteestä, joka koskee työpaikkakiusaamisen olemassaoloa, mikä edellyttää
sen tutkimista, ovatko toimet, joista kantaja moittii pääsihteeriä, todellisia, ja sen määrittämistä, onko näillä toimilla
objektiivisesti loukattu tämän persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta.
Ensinnäkin kantaja väittää, että pääsihteeri yritti painostaa häntä allekirjoittamaan oikeudellisen yksikön päällikkönä oikeudellisia
lausuntoja, jotka ovat oikeudellisesti virheellisiä. Tällainen oli kantajan mukaan tilanne erityisesti erään virkamiehen taannehtivan
ylentämisen yhteydessä.
Asiakirja-aineistosta ilmenee tältä osin, että puheenjohtaja päätti 25.1.2009 vuoden 2008 ylennyskierroksen yhteydessä ylentää
erään virkamiehen taannehtivasti 1.1.2008 lukien rikkoen selvästi ETSK:ssa voimassa olevia sääntöjä.
Vaikka tämä päätös tehtiin ”pääsihteerin esityksestä”, on kuitenkin tärkeää korostaa, että kantaja ei ole syyttänyt tätä kyseisen
laittoman päätöksen tekijäksi ja on jopa myöntänyt, että pääsihteeri toimi erään ETSK:n puheenjohtajaksi pyrkineen työvaliokunnan
jäsenen painostuksen alaisena.
Kantaja ei ole myöskään esittänyt yhtään riittävän vakuuttavaa seikkaa sen väitteen tueksi – jonka ETSK on sitä paitsi muodollisesti
kiistänyt –, jonka mukaan pääsihteeri olisi antanut hänelle 8.6.2009 pidetyn kokouksen aikana käskyn laatia oikeudellinen
lausunto, jonka tarkoituksena on osoittaa kyseessä olevan päätöksen laillisuus. Varsinkaan tämän kokouksen pöytäkirjasta,
jonka kantaja itse on sitä paitsi laatinut, ei saada näyttöä tällaisesta painostuksesta eikä myöskään pääsihteerin tämän kokouksen
aikana julki lausumista häneen kohdistuvista loukkauksista.
Lisäksi on totta, että pääsihteeri lähetti tuona samana päivänä eli 8.6.2009 ETSK:n työntekijöille sähköpostiviestin, jossa
hän ilmoitti, että siinä tapauksessa, että asianomaisesta taannehtivaa ylentämistä koskevasta päätöksestä nostettaisiin kanne,
olisi turvauduttava asianajajan palveluihin, koska ”oli selvää, ettei kantaja voi[nut] avustaa hallintoa tämän määräämällä
tavalla”.
Kun kuitenkin otetaan huomioon olosuhteet, joissa kyseinen sähköpostiviesti on lähetetty, virkamiestuomioistuin katsoo, ettei
sen tarkoituksena ollut asettaa kyseenalaiseksi kantajan ammatillista pätevyyttä vaan todeta kantajan kyseessä olevan ylennyspäätöksen
laillisuuteen kohdistamien toistuvien arvostelujen johdosta, että ETSK:n puolustaminen on annettava asianajajan tehtäväksi
siinä tapauksessa, että asiasta nostetaan kanne tuomioistuimessa. Sitä paitsi kantaja mainitsee 8.6.2009 pidetystä kokouksesta
laatimassaan pöytäkirjassa, että hän itse oli ehdottanut pääsihteerille tätä ratkaisua.
Näin ollen väite, jonka mukaan pääsihteeri olisi yrittänyt painostaa oikeudellista yksikköä, on hylättävä.
Toiseksi kantaja väittää, että ETSK julkaisi avointa virkaa koskevan ilmoituksen, jossa valintamenettelyyn osallistumisen
edellytykset laadittiin tarkoituksellisesti niin, että hänen hakemuksensa suljettiin pois.
Tältä osin asiakirja-aineistosta ilmenee, että ETSK:n intranetissä julkaistiin 6.7.2009 henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1
kohdassa säädetyn menettelyn mukaisesti ilmoitus avoimesta virasta nro 26/09 (jäljempänä ensimmäinen viranhakuilmoitus), jonka
tarkoituksena oli ETSK:n yleisten asiain osaston johtajan palkkaluokan AD 14 viran täyttäminen, ja että tässä ilmoituksessa,
joka oli tarkoitettu ETSK:n ja unionin muiden toimielinten virkamiehille, vaadittiin muiden edellytysten muassa, että ”hakijalla
on oltava kahden Euroopan unionin virallisen kielen perusteellinen taito ja vähintään yhden Euroopan unionin muun virallisen
kielen taito” ja täsmennettiin, että ”osaston tarpeiden vuoksi [oli] erittäin suotavaa, että hakijalla [oli] hyvä [englannin]
ja [ranskan] kielen taito”. Kantaja jätti hakemuksensa ensimmäisessä viranhakuilmoituksessa tarkoitettuun virkaan.
Myöhemmin sen jälkeen, kun työvaliokunta päätti 29.9.2009 peruuttaa ensimmäisen viranhakuilmoituksen ja ”julkaista uudelleen
[ilmoituksen avoimesta virasta] henkilöstösääntöjen 29 artiklan [1 ja 2 kohdan] mukaan”, avointa virkaa koskeva ilmoitus nro
43/09, jonka tarkoituksena oli saman yleisten asiain osaston johtajan viran täyttäminen, julkaistiin sekä ETSK:n intranetissä
että Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL C 247 A, s. 1, jäljempänä uusi viranhakuilmoitus). Uudessa viranhakuilmoituksessa
olevat kielitaitovaatimukset olivat siitä lähtien seuraavat: ”Hakijalla on oltava yhden Euroopan unionin virallisen kielen
perusteellinen taito ja vähintään kahden Euroopan unionin muun virallisen kielen erittäin hyvä taito. Osaston tarpeiden vuoksi
on erittäin suotavaa, että hakijalla on hyvä englannin ja ranskan kielten taito.” Kantaja vahvisti hakemuksensa uudessa viranhakuilmoituksessa
tarkoitettuun virkaan ennen kuin hän peruutti hakemuksensa 3.12.2009.
Kuten virkamiestuomioistuin on katsonut antamassaan erillisessä tuomiossa (asia F-51/10, Bermejo Garde v. ETSK, tuomio 25.9.2012),
tällaisesta kielitaitovaatimusten muuttamisesta aiheutui, että kantajan hakemus yleisten asiain osaston johtajan virkaan suljettiin
käytännössä pois, koska kantajalla oli ainoastaan yhden virallisen kielen (espanjan) perusteellinen taito, vähintään erittäin
hyvä toisen virallisen kielen (ranska) taito mutta ainoastaan ”hyvä taito” kolmannessa unionin virallisessa kielessä (englanti).
Virkamiestuomioistuin päätteli tästä, että uusi viranhakuilmoitus oli siten kantajalle vastainen toimi.
Kantaja ei kuitenkaan esitä täsmällisiä ja yhtäpitäviä aihetodisteita, jotka voisivat tukea väitettä, jonka mukaan kielitaitovaatimusten
muuttamisen tarkoituksena oli hänen hakemuksensa poissulkeminen.
Asiakirja-aineistosta ilmenee päinvastoin, että ETSK ilmoitti kantajalle ja muille hakijoille, joka hänen tapaansa olivat
tehneet hakemuksensa ensimmäisen viranhakuilmoituksen perusteella, että heidän katsotaan– jos he eivät toisin ilmoita – olevan
hakijoita myös uuden viranhakuilmoituksen osalta, mikä on ristiriidassa harkintavallan väärinkäyttöä koskevan väitteen kanssa.
Lisäksi on tärkeää korostaa, kuten myös asiakirja-aineistosta ilmenee, että uuteen viranhakuilmoitukseen sisältyneisiin vaatimuksiin
nähden täysin samanlaiset kielitaitovaatimukset sisältyivät myös aikaisempaan avointa virkaa koskevaan ilmoitukseen, joka
julkaistiin 24.2.2009 ja jonka tarkoituksena oli täyttää henkilöstöhallinnon ja taloudellisten resurssien osaston johtajan
virka.
Kolmanneksi kantaja väittää, että pääsihteeri kutsunut hänet 15.10.2009 järjestettyyn kokoukseen ilmoittaen syyksi hyvien
suhteiden palauttamisen pääsihteerin ja oikeudellisen yksikön välillä, mutta että tosiasiassa kokous oli todellinen ”kurinpidollinen
kuuleminen”. Kantaja ei kuitenkaan esitä mitään näyttöä siitä, että kyseessä oleva kokous olisi ollut luonteeltaan sellainen.
Varsinkaan se, että kokouksessa oli läsnä pääsihteerin tukena yksikön ”Henkilöstön avustaminen, henkilökohtaiset oikeudet,
yhtäläiset mahdollisuudet” päällikkö, ei muodosta tällaista näyttöä.
Näin ollen on niin, että koska teoilla, joista kantaja arvostelee pääsihteeriä – riippumatta siitä, tarkastellaanko niitä
erikseen vai kokonaisuutena – ei loukata objektiivisesti kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta,
kanneperuste, jonka mukaan puheenjohtaja teki ilmeisen arviointivirheen kieltäytyessään toteamasta, että kantaja oli joutunut
työpaikkakiusaamisen uhriksi ja hylätessään avustamispyynnön, on hylättävä.
Lopuksi on niin, että vaikka kantaja väittää, että puheenjohtaja oli yrittänyt saada hänet peruuttamaan avustamispyyntönsä,
mikä kantajan mielestä osoittaa erityisesti puheenjohtajan puolueellisuuden, tämä seikka osoittaa vain, että puheenjohtaja,
joka oli vakuuttunut kantajan esittämien työpaikkakiusaamista koskevien syytösten perusteettomuudesta, yritti huolenpitovelvollisuutta
ja hyvän hallinnon periaatetta noudattaen ratkaista riidan sovinnollisesti. Joka tapauksessa tuollainen aloite ei voi vaikuttaa
3.3.2010 tehdyn päätöksen – joka tehtiin, kuten on todettu, säännönmukaisen menettelyn päätteeksi ja jossa ei ole arviointivirhettä
– laillisuuteen siltä osin kuin sillä on hylätty avustamispyyntö.
Edellä esitetystä seuraa, että vaatimukset, jotka koskevat 3.3.2010 tehdyn päätöksen kumoamista siltä osin kuin sillä hylättiin
avustamispyyntö, on hylättävä.
2.
Vaatimukset, jotka koskevat aikaisempien tehtävien päättämistä koskevan päätöksen ja muihin tehtäviin siirtoa koskevan päätöksen
kumoamista
Edellä mainittujen päätösten, jotka ovat niiden ulottuvuus huomioon ottaen kantajalle vastaisia toimia, kumoamista koskevien
vaatimusten tueksi (ks. asia T-51/01, Fronia v. komissio, tuomio 16.4.2002, 32 kohta) esitetään pääasiallisesti seitsemän
kanneperustetta, jotka koskevat
–        toimen toteuttajan toimivallan puuttumista
–        puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteen loukkaamista
–        perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä
–        henkilöstösääntöjen 12 a, 22 a ja 86 artiklan rikkomista
–        ilmeistä arviointivirhettä
–        avustamisvelvollisuuden laiminlyöntiä ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista
–        henkilöstösääntöjen 22 b artiklan 1 kohdan rikkomista.

Kanneperuste, joka koskee toimen toteuttajan toimivallan puuttumista
Asianosaisten lausumat
Kantaja huomauttaa, että riippumatta siitä, miltä asia muodollisesti näyttää, aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin
tehtäviin siirtoa koskevat päätökset teki todellisuudessa pääsihteeri eikä puheenjohtaja, mistä on osoituksena se seikka,
että puheenjohtaja delegoi aikaisempien tehtävien päättämistä koskevassa päätöksessä pääsihteerille kantajan uusia tehtäviä
koskevan päätöksen tekemisen.
Joka tapauksessa kantaja lisää, että kyseessä olevien päätösten sanamuodosta ilmenee, että ne tehtiin pääsihteerin kuulemisen
jälkeen ja yhteisymmärryksessä tämän kanssa, vaikka tässä asiassa työjärjestyksen 72 artiklan 1 kohdassa myönnetään pääsihteerille
ainoastaan esityksenteko-oikeus.
ETSK vastaa, että puheenjohtajalla oli toimivalta tehdä aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevat
päätökset.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten tämän tuomion 69 kohdassa todetaan, ETSK:n työjärjestyksen 72 artiklan 1 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan henkilöstösäännöissä
nimittävälle viranomaiselle annettuja toimivaltuuksia käyttää palkkaluokkien AD 13, AD 12 ja AD 11 virkamiesten osalta puheenjohtaja
pääsihteerin esityksestä.
Käsiteltävässä asiassa aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevien päätösten sanamuodosta ilmenee,
että nämä päätökset teki puheenjohtaja, mistä on osoituksena tämän allekirjoitus kyseisten päätösten lopussa.
Kantaja vetoaa kuitenkin siihen seikkaan, että puheenjohtaja totesi 24.3.2010 tehdyssä lisäyksessä, että aikaisempien tehtävien
päättämistä koskevan päätöksen ”[täytäntöön]panotoimenpiteet”, toisin sanoen hänen uusien tehtäviensä määrittämisen, ”toteutta[isi]
pääsihteeri”. Pelkästään tästä sanamuodosta ei voida kuitenkaan päätellä, että aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin
tehtäviin siirtoa koskevat päätökset, joissa on puheenjohtajan allekirjoitus, teki todellisuudessa pääsihteeri eikä puheenjohtaja.
Sitä paitsi puheenjohtaja korosti 24.3.2010 tehdyssä lisäyksessä, että kyseiset ”[täytäntöönpano]toimenpiteet” toteutettaisiin
”hänen alaisuudessaan”.
Lopuksi on niin, että vaikka puheenjohtaja totesi aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevissa
päätöksissä, että ne tehtiin ”yhteisymmärryksessä pääsihteerin kanssa”, tällainen muotoilu – joskin epäonnistunut – ei merkitse
sitä, että puheenjohtaja luuli virheellisesti olevansa sidottu pääsihteerin myönteiseen lausuntoon ja ymmärsi siten väärin
hänellä työjärjestyksen 72 artiklan 1 kohdan kolmannen luetelmakohdan perusteella olevien toimivaltuuksien laajuuden.
Tästä seuraa, että kanneperuste, joka koskee toimen toteuttajan toimivallan puuttumista, on hylättävä perusteettomana.

Kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että puheenjohtaja loukkasi erityisesti perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdassa vahvistettua puolustautumisoikeuksien
kunnioittamisen periaatetta, koska puheenjohtaja ei kuullut häntä ennen aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin
siirtoa koskevien päätösten tekemistä.
ETSK vaatii, että kanneperuste on hylättävä.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännössä on todettu, että virkamiehen tahdon vastaisesti tapahtuvaa muihin tehtäviin siirtoa koskeva päätös, jota
tarkastellaan käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisessa henkilösuhdeongelmiin liittyvässä asiayhteydessä, edellyttää
puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteen, joka on unionin oikeuden perusperiaate, noudattamista, vaikka tästä
menettelystä ei olisi annettu mitään määräyksiä (asia C-59/06 P, Marcuccio v. komissio, tuomio 6.12.2007, 46 kohta).
Näin ollen tällainen päätös voidaan tehdä vasta sen jälkeen, kun asianomaiselle on annettu mahdollisuus tuoda päätösluonnoksesta
tehokkaasti esille kantansa nimittävän viranomaisen aloitteesta tapahtuvan suullisen ja/tai kirjallisen näkemystenvaihdon
yhteydessä, minkä toteen näyttäminen on tämän tehtävänä (em. asia Marcuccio v. komissio, tuomion 47 kohta).
Käsiteltävässä asiassa asiakirja-aineistosta ilmenee, että puheenjohtaja ilmoitti 3.3.2010 tehdyssä päätöksessä kantajalle
aikomuksestaan siirtää hänet muihin tehtäviin, koska puheenjohtaja ilmoitti hänelle, että hänet siirrettäisiin lähiaikoina
”hänen pätevyyttään ja palkkaluokkaansa vastaavaan tehtävään – – muussa kuin oikeudellisessa yksikössä”.
Kantaja, joka oli 3.3.2010 tehdyn päätöksen vastaanottaja, saattoi siten vapaasti esittää kaikki huomautukset siinä tarkoitetusta
muihin tehtäviin siirtoa koskevasta suunnitelmasta.
Koska näin ollen kantajalle oli annettu mahdollisuus tuoda esille kantansa ennen kuin puheenjohtaja teki aikaisempien tehtävien
päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevat päätökset, kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen
periaatteen loukkaamista, on hylättävä.

Perusteluvelvollisuutta koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevia päätöksiä ei ole perusteltu,
mikä on perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan vastaista.
ETSK vaatii, että kanneperuste on hylättävä.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisessa kohdassa säädetyn perusteluvelvollisuuden
tarkoituksena on yhtäältä, että henkilölle, jota asia koskee, annetaan riittävästi tietoa, jotta hän voi arvioida, onko hänelle
vastainen päätös perusteltu ja onko kanteen nostaminen tuomioistuimessa tarkoituksenmukaista, ja toisaalta, että tuomioistuin
voi tutkia toimenpiteen laillisuuden (asia T-132/03, Casini v. komissio, tuomio 15.9.2005, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohdassa vahvistetaan, että hyvää hallintoa koskevaan perusoikeuteen sisältyy
erityisesti ”hallintoelinten velvollisuus perustella päätöksensä”.
Lisäksi päätös, joka merkitsee virkamiehen siirtoa vastoin hänen tahtoaan, on henkilöstösääntöjen 25 artiklassa tarkoitettu
virkamiehelle vastainen toimi ja se on näin ollen perusteltava (asia T-129/98, Sabbioni v. komissio, tuomio 23.11.1999, 28
kohta).
Lopuksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusteluvelvollisuuden laajuutta on jokaisessa tapauksessa arvioitava konkreettisten
olosuhteiden perusteella (asia 61/76, Geist v. komissio, tuomio 14.7.1977, 28 kohta ja asia C-169/88, Prelle v. komissio,
tuomio 13.12.1989, 9 kohta). Päätös on riittävästi perusteltu erityisesti silloin, kun se on tehty asianomaisen virkamiehen
tuntemassa asiayhteydessä, jonka perusteella virkamies voi ymmärtää häntä koskevan päätöksen merkityksen (asia T-198/02, N
v. komissio, tuomio 1.4.2004, 70 kohta).
Kuten oikeuskäytännöstä ilmenee, päätös on tehty asianomaisen virkamiehen tuntemassa asiayhteydessä ja vastaa tämän vuoksi
henkilöstösääntöjen 25 artiklan perusteluvaatimuksia silloin, kun olosuhteiden, joissa kyseessä oleva päätös on tehty, sekä
päätöstä täydentävien hallintotiedotteiden ja muiden ilmoitusten perusteella voidaan saada selville olennaiset seikat, jotka
ovat ohjanneet hallintoa sen päätöksessä (em. asia Sabbioni v. komissio, tuomion 29 ja 30 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on totta, että aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevia päätöksiä ei
perusteltu oikeudellisesti riittävällä tavalla ja että erityisesti aikaisempien tehtävien päättämistä koskevassa päätöksessä
vain vedotaan yleisesti ”yksikön etuun”.
On kuitenkin todettava, että aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevat päätökset tehtiin kantajan
tuntemassa asiayhteydessä. Puheenjohtaja nimittäin ilmoitti 3.3.2010 tehdyssä päätöksessä kantajalle, että muihin tehtäviin
siirtoa koskeva toimenpide, joka hänen osaltaan lähitulevaisuudessa toteutettaisiin, oli perusteltu sen vuoksi, että hänen
pääsihteeriä vastaan esittämänsä ”työpaikkakiusaamista” koskevat väitteet oli hylätty, ja lisäsi, että tämän toimenpiteen,
kuten muidenkin muihin tehtäviin siirron yhteydessä mahdollisesti toteutettavien toimenpiteiden tarkoituksena oli ”edistää
hallintotoiminnan sujuvuutta” ja mahdollistaa se, että ”pääsihteeristön sisäiset väärinkäsitykset ja erimielisyydet voitetaan
noudattaen hyvän hallinnon periaatetta ja periaatetta, jonka mukaan eri rakenteet vastaavat niille kuuluvan toimivallan käyttämisestä
ja niille kuuluvien vastuutehtävien hoitamisesta ja valtuuksien käyttämisestä,”. Lisäksi kantajan riidanalaisista päätöksistä
tekemän hallinnollisen valituksen sisällöstä ilmenee, että hän oli tietoinen siitä, että nämä päätökset oli tehty sen vuoksi,
että avustamispyyntö ja pyyntö asian saattamisesta OLAFin käsiteltäväksi olivat hallinnon näkökulmasta perusteettomia.
Joka tapauksessa on niin, että vaikka oletetaan, ettei kantaja olisi voinut ymmärtää kyseisten päätösten ulottuvuutta sen
asiayhteyden perusteella, jossa aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevat päätökset tehtiin,
on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan perustelujen puutteellisuus voidaan korjata hallinnon oikeudenkäynnin aikana
antamilla lisätäsmennyksillä (ks. asia T-158/94, Brunagel v. parlamentti, tuomio 19.9.1996, 115 kohta). Asian laita oli täten
käsiteltävässä asiassa, kun ETSK esitti vastineessaan ja vastaajan vastauksessa yksityiskohtaisesti aikaisempien tehtävien
päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevien päätösten perustana olevat tosiasialliset ja oikeudelliset perusteet. Siten
ETSK huomautti erityisesti vastineessa, että ”kantajan kantelussaan esittämien syytösten henkilökohtaisuuden aste ja voimakkuus
erityisesti pääsihteerin henkilöön nähden [olivat] horjuttaneet luottamusta, jota kantajalle uskottu tehtävä [oikeudellisen
yksikön] päällikkönä aivan erityisesti edellyttää” ja että ”ainoa sekä toimielimen että kantajan etujen näkökulmasta toteutettavissa
oleva ratkaisu [oli] antaa viimeksi mainitulle tehtävä, joka ei tuo mukanaan läheistä suhdetta pääsihteeriin”.
Tästä seuraa, että kolmas kanneperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, on hylättävä.

Kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 12 a, 22 a ja 86 artiklan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää joutuneensa henkilöstösääntöjen 12 a, 22 a ja 86 artiklan kanssa ristiriidassa olevan peitellyn seuraamuksen
uhriksi esitettyään työnantajalleen avustamispyynnön ja ilmoitettuaan tälle pääsihteerin tekemistä vakavista väärinkäytöksistä.
ETSK vaatii, että kanneperuste on hylättävä.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 2 kohdassa säädetään, että ”toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on joutunut
työpaikkakiusaamisen tai sukupuolisen häirinnän uhriksi”, ja että ”toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka
on esittänyt näyttöä työpaikkakiusaamisesta tai sukupuolisesta häirinnästä, edellyttäen, että virkamies on toiminut rehellisesti”.
Henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 3 kohdassa puolestaan säädetään, että ”toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle”,
joka saatuaan tietoonsa henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja seikkoja, toisin sanoen seikkoja, jotka
antavat aihetta olettaa ”petoksen tai korruption taikka [unionin] etuja vahingoittavan muun laittoman toiminnan mahdollisuutta”,
tai virkamiehelle kuuluvan velvollisuuden vakavan noudattamatta jättämisen, ilmoittaa siitä viipymättä yksikkönsä päällikölle
tai suoraan OLAFille, ”edellyttäen, että virkamies on toiminut maltillisesti ja rehellisesti”. Lopuksi henkilöstösääntöjen
86 artiklan 1 kohdan mukaan ”virkamiehelle tai entiselle virkamiehelle, joka tahallisesti tai tuottamuksellisesti jättää täyttämättä
näiden henkilöstösääntöjen mukaiset velvollisuutensa, voidaan määrätä kurinpitoseuraamus”.
Käsiteltävässä asiassa ei voida kiistää sitä, että kantajalle aiheutui haittaa 7.12.2009 päivätyn ilmoituksensa, joka sisälsi
avustamispyynnön ja pyynnön asian saattamisesta OLAFin käsiteltäväksi, lähettämisen johdosta. Asianomainen nimittäin menetti
kyseisen ilmoituksen vuoksi oikeudellisen yksikön päällikön tehtävät, joita hän oli hoitanut vuoden 1997 kesäkuusta alkaen.
Tämä haitta voi kuitenkin merkitä sitä, että ETSK on rikkonut henkilöstösääntöjen 12 a ja 22 a artiklaa, ainoastaan sillä
edellytyksellä, että näytetään toteen, että kantaja on todella ilmoittanut rehellisesti seikat, jotka antavat aihetta olettaa,
että kysymys oli yhtäältä työpaikkakiusaamisesta, jonka uhriksi hän oli joutunut, toisaalta petoksesta tai korruptiosta taikka
muusta laittomasta toiminnasta tai virkamiehelle kuuluvien velvollisuuksien vakavasta noudattamatta jättämisestä.
Tältä osin sen ratkaisemiseksi, käyttikö virkamies rehellisesti henkilöstösääntöjen 12 a ja 22 a artiklassa säädettyä ilmoitusoikeutta,
virkamiestuomioistuimen on otettava huomioon tiettyjä tekijöitä.
Virkamiestuomioistuimen on aluksi tutkittava, koskevatko tiedot, jotka virkamies päättää ilmoittaa esimiehilleen tai mahdollisesti
suoraan OLAFille, väärinkäytöksiä, jotka ovat – siinä tapauksessa, että ne ovat todellisia – luonteeltaan selvästi vakavia.
Tästä on osoituksena se seikka, että henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdassa mainitaan petoksen tai korruption kuuluvan
laittomaan toimintaan, jonka ilmoittamista tarkoitetaan, ja toiminnan edellytetään lisäksi olevan ”[unionin] etuja vahingoittava[a]”.
Samalla tavoin edelleen henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdan mukaan virkamiehelle kuuluvien velvollisuuksien noudattamatta
jättämisestä voidaan ilmoittaa vain sillä edellytyksellä, että se on ”vakav[a]”.
Toinen huomioon otettava tekijä on luovutettujen tietojen todenperäisyys tai ainakin todennäköisyys. Ilmaisuvapauden käyttö,
johon kuuluu virkamiehen mahdollisuus ilmoittaa työpaikkakiusaamisesta tai laittomista teoista tai virkamiehelle kuuluvien
velvollisuuksien vakavasta noudattamatta jättämisestä, sisältää nimittäin velvollisuuksia ja vastuita, ja sen, joka päättää
luovuttaa tällaisia tietoja, on varmistettava huolellisesti, sikäli kuin olosuhteet sen sallivat, että ne ovat paikkansapitäviä
ja uskottavia. Siten virkamiehen, joka ilmoittaa väärinkäytöksistä, jotka hänen näkemyksensä mukaan kuuluvat henkilöstösääntöjen
12 a ja 22 a artiklan soveltamisalaan, on varmistuttava siitä, että syytökset, joita hän esittää, perustuvat paikkansapitäviin
tosiseikkoihin tai ainakin, että niillä on riittävä ”tosiasiapohja” (ks. asia Heinisch v. Saksa, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen
tuomio 21.7.2011, nro 28274/08, 79 §). Tältä osin oikeuskäytännössä on katsottu, että henkilöstösääntöjen 22 a artikla koski
ainoastaan konkreettisten tosiseikkojen ilmoittamista, joiden ensimmäinen arviointi on voinut saada niistä ilmoittaneen virkamiehen
olettamaan kohtuudella, että kysymys on laittomasta toiminnasta tai vakavasta laiminlyönnistä, ja että tämä säännös on lisäksi
sovitettava yhteen virkamiehille kuuluvien objektiivisuuden ja puolueettomuuden velvollisuuksien, heidän viranhoitoonsa kohdistuvaa
arvonantoa koskevan huolenpitovelvollisuuden ja heidän lojaalisuusvelvollisuutensa kanssa, sekä sen velvollisuuden kanssa,
jonka mukaan on kunnioitettava kyseessä olevien henkilöiden kunniaa ja syyttömyysolettamaa (asia F-77/09, Nijs v. tilintarkastustuomioistuin,
tuomio 13.1.2011, 66–70 kohta).
Virkamiestuomioistuimen on myös otettava huomioon keinot, joita virkamies on käyttänyt ilmoituksen tekemistä varten, ja sen
on erityisesti henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvien väärinkäytösten osalta tutkittava, onko
virkamies kääntynyt toimivaltaisen viranomaisen tai elimen puoleen eli ilmoittanut asiasta ”suoraan yksikkönsä päällikölle
tai pääjohtajalleen tai, jos hän pitää sitä tarpeellisena, pääsihteerille tai vastaavissa viroissa toimiville henkilöille
taikka [OLAFille]”.
Lopuksi laittomuuksista ilmoittavan virkamiehen vaikutin on toinen tekijä arvioitaessa sitä, onko tämä toiminut rehellisesti.
Ilmoitusta, jonka vaikuttimena on henkilökohtainen kauna tai vihamielisyys tai odotettavissa oleva henkilökohtainen etu, erityisesti
rahallinen hyöty, ei voida pitää rehellisesti tehtynä.
Virkamiestuomioistuimen on tarkasteltava edellä esitettyjen seikkojen valossa sitä, onko henkilöstösääntöjen 12 a, 22 a ja
86 artiklan rikkomista koskeva kanneperuste perusteltu.
Käsiteltävässä asiassa on selvää, että kantaja esitti 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa vakavin sanamuodoin lähinnä pääasiassa
pääsihteeriin kohdistuvia syytöksiä, joissa kantaja syytti tätä häneen kohdistuvasta työpaikkakiusaamisesta ja laittomasta
toiminnasta niin, että tietyt näistä teoista merkitsivät Belgian rikoslain rikkomista.
Virkamiestuomioistuin katsoo kuitenkin, ettei 7.12.2009 päivättyyn ilmoitukseen sisältynyt mitään seikkaa, joka voisi antaa
aihetta olettaa, että kysymyksessä oli henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettu työpaikkakiusaaminen tai henkilöstösääntöjen
22 a artiklassa tarkoitettu laiton toiminta tai virkamiehelle kuuluvien velvollisuuksien vakava noudattamatta jättäminen.
Kantaja on nimittäin ensiksi arvostellut pääsihteeriä siitä, että tämä on harjoittanut häneen kohdistuvaa työpaikkakiusaamista,
koska tämä on muun muassa vaatinut häntä laatimaan oikeudellisesti virheellisiä lausuntoja. Kantaja ei ole kuitenkaan esittänyt,
kuten edellä on todettu, yhtäkään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin osoittaa tai ainakin olettaa, että hän on joutunut
sellaisen toiminnan kohteeksi, jolla on loukattu hänen persoonaansa, ihmisarvoaan taikka hänen fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan.
Toiseksi kantaja on myös ilmoittanut pääsihteerin kieltäytyneen saattamasta OLAFin käsiteltäväksi tapausta, jossa virkamies
oli anastanut ETSK:lle kuuluvia tarvikkeita, ja jättäneen määräämättä kyseiselle virkamiehelle kurinpitoseuraamusta. Pääsihteerin
tällaista toimintaa ei voida kuitenkaan luokitella henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi laittomaksi
toiminnaksi tai virkamiehelle kuuluvien velvollisuuksien vakavaksi noudattamatta jättämiseksi, kun otetaan huomioon erityisesti
kyseessä olevan virkamiehen anastamien tarvikkeiden vähäinen arvo ja kurinpitolautakunnan lausunto, jonka mukaan hänelle ei
tullut määrätä mitään kurinpitoseuraamusta. Lisäksi on tärkeää korostaa, että pääsihteeri antoi henkilöstösääntöjen liitteessä
IX olevan 3 artiklan b alakohdan perusteella kyseiselle virkamiehelle huomautuksen.
Kolmanneksi kantaja on syyttänyt pääsihteeriä sekä varainhoitoasetuksen 27 artiklan että henkilöstösääntöjen liitteessä IX
olevan 21 artiklan 1 kohdan säännösten rikkomisesta. Kantajan mukaan pääsihteeri nimittäin antoi määräyksen maksaa edellisessä
kohdassa mainitun virkamiehen asianajajalle 32 019 euron suuruisen summan, joka vastasi kyseistä virkamiestä vastaan aloitetun
kurinpitomenettelyn mutta myös ennen kurinpitomenettelyn aloittamista suoritetun tutkinnan yhteydessä aiheutuneita asianajajan
palkkiokuluja. Kuten kantaja muistuttaa, henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 21 artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin,
että toimielimen on otettava vastattavakseen yksinomaan kustannukset, jotka ovat aiheutuneet sellaisesta kurinpitomenettelystä,
joka ei ole johtanut seuraamusten määräämiseen.
Ei ole kuitenkaan osoitettu, että kyseessä olevat palkkiot eivät olisi aiheutuneet yksinomaan rikkomiseen syyllistynyttä virkamiestä
vastaan aloitetusta kurinpitomenettelystä. Vaikka lisäksi kantaja on yksikönpäällikkönä voinut oikeutetusti epäillä kyseisen
summan kokonaismäärää, kun otetaan huomioon vastaavat menettelyt Euroopan unionin henkilöstöä koskevissa asioissa, asiakirjoista
ei ilmene, että tämä summa olisi ollut selvästi kohtuuton ja että tämän vuoksi pääsihteerin antama määräys sen maksamisesta
olisi oikeuttanut esittämään pyynnön asian saattamisesta OLAFin käsiteltäväksi, kun otetaan huomioon kurinpitomenettelyn kesto
ja kurinpitolautakunnan pitämien istuntojen määrä.
Neljänneksi kantaja antoi 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa ilmi sääntöjenvastaisuuksia, jotka hänen mukaansa rasittivat
vuonna 2009 lausuntotyön osaston A johtajan ja henkilöstöhallinnon ja taloudellisten resurssien osaston johtajan virkojen
täyttämismenettelyä ja jotka koskivat pääasiallisesti näiden virkojen hoitamisen edellyttämiä pätevyysvaatimuksia, valintalautakuntien
kokoonpanoa tai hakemusten tarkastelua. Vaikka onkin totta, että puheenjohtajan kabinettipäällikkö on itse vahvistanut tutkimuskertomuksessaan
tapahtuneet ”valitettavat – – virheet”, asiakirja-aineistosta ei kuitenkaan ilmene, että ne olisivat olleet vakavuudeltaan
henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja väärinkäytöksiä. Lopuksi asianomainen virkamies itse täsmensi 7.12.2009
päivätyssä ilmoituksessa yhtäältä, että lausuntotyön osaston A johtajan virkaan hyväksytty hakija oli valittu menettelyn päätteeksi,
jossa ei ollut ”käytännön mahdollisuuksia virheisiin tai vilppiin”, toisaalta, että henkilöstöhallinnon ja taloudellisten
resurssien johtajan palvelukseen ottamiseksi järjestetty menettely peruutettiin lopulta vähän ennen 7.12.2009 päivätyn ilmoituksen
lähettämistä.
Viidenneksi asiakirja-aineistosta ei ilmene, toisin kuin 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa väitetään, että pääsihteeri käytti
luvatta työvaliokunnan tai puheenjohtajan toimivaltuuksia tiettyjen ETSK:n korkeiden virkamiesten nimittämisessä. Vaikka lisäksi
onkin totta, että 7.12.2009 päivätyn ilmoituksen lähettämispäivänä pääsihteeri oli hoitanut yli vuoden ajan väliaikaisesti
henkilöstöhallinnon ja taloudellisten resurssien johtajan tehtäviä, tällainen tilanne, jonka puheenjohtajan kabinettipäällikkö
luokitteli tutkimuskertomuksessaan ”epänormaaliksi”, ei ollut vakavuudeltaan sellainen, että siitä voitaisiin tehdä henkilöstösääntöjen
22 a artiklan 1 kohdan mukainen ilmoitus. Sama koskee myös kantajan pääsihteeriin kohdistamaa moitetta, jonka mukaan tämä
ei kuvaillut riittävän täsmällisesti apulaispääsihteerin tehtävien ja virkavelvollisuuksien luonnetta.
Kuudenneksi ja viimeiseksi kantaja on myös syyttänyt 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessa henkilöstöhallinnon ja taloudellisten
resurssien osaston yksikön ”Työhönotto, urakehitys ja täydennyskoulutus” päällikköä ja katsonut, että tämä rikkoi henkilöstösääntöjen
11 a artiklan 1 kohtaa, jonka sanamuodon mukaan ”virkamies ei tehtäviään hoitaessaan saa käsitellä sellaista asiaa, johon
liittyy suoraan tai välillisesti tämän riippumattomuuden mahdollisesti vaarantava henkilökohtainen, erityisesti perheeseen
liittyvä tai taloudellinen etu – –”. Tältä osin asiakirja-aineistosta nimittäin ilmenee, että kyseinen henkilöstöhallinnon
ja taloudellisten resurssien osaston yksikönpäällikkö oli hakenut tämän saman osaston johtajan virkaa ja että hän yritti vakuuttaa
oikeudellisen yksikön jäsenet sen antaman lausunnon, joka koski palkkaluokan AD 14 virkamiehen mahdollisuutta jättää hakemuksensa
kyseiseen virkaan, virheellisyydestä. Kun kuitenkin otetaan huomioon yksikönpäällikön hoitamat tehtävät, se, että tämä on
ilmaissut olevansa eri mieltä oikeudellisen yksikön lausunnon sisällöstä, ei voi sellaisenaan osoittaa tämän virkamiehen jättäneen
noudattamatta henkilöstösääntöjen 11 a artiklan 1 kohdasta johtuvia velvollisuuksiaan.
Siten 7.12.2009 päivättyyn ilmoitukseen sisältyvät tiedot eivät tuoneet ilmi vakavuudeltaan sellaisia hallinnollisia sääntöjenvastaisuuksia,
että ne antaisivat aihetta olettaa, että kysymyksessä on työpaikkakiusaaminen, jonka uhriksi kantaja on joutunut, eikä yleisemmin,
että kysymyksessä olisi petos tai korruptio tai muu laiton toiminta tai virkamiehelle kuuluvien velvollisuuksien vakava noudattamatta
jättäminen henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
Vaikka lisäksi henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdassa säädetään, että virkamiehen, joka aikoo käyttää tässä artiklassa
taattua ilmoituksen tekemistä koskevaa oikeuttaan on ”ilmoitettava suoraan yksikkönsä päällikölle tai pääjohtajalleen tai,
jos hän pitää sitä tarpeellisena, pääsihteerille tai vastaavissa viroissa toimiville henkilöille”, on korostettava, että kantaja
ei vain lähettänyt 7.12.2009 päivättyä ilmoitustaan puheenjohtajalle sekä ryhmien puheenjohtajille vaan hän ilmoitti sähköpostiviestillä,
joka lähetettiin samana päivänä kuin 7.12.2009 päivätty ilmoitus jätettiin, työvaliokunnan muille jäsenille jättäneensä näiden
ryhmien tiloihin kutakin jäsentä varten kirjekuoren, joka sisältää jäljennöksen kyseisestä ilmoituksesta. Pyrkiessään levittämään
erityisen laajalle kyseiseen ilmoitukseen sisältyviä syytöksiä asianomainen laiminlöi velvollisuuttaan noudattaa äärimmäistä
varovaisuutta ja mahdollisimman suurta itsehillintää OLAFin toimivaltaan kuuluvien väitteiden levittämisessä (em. asia Nijs
v. tilintarkastustuomioistuin, tuomion 80 kohta).
Näin ollen kantaja ei voi perustellusti väittää, että aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevat
päätökset, joilla ei sitä paitsi otettu pois hänen yksikönpäällikön asemaansa, olisi tehty henkilöstösääntöjen 12 a artiklan
2 kohdan ja 22 a artiklan 3 kohdan vastaisesti tai että ne merkitsivät kyseisten henkilöstösääntöjen 86 artiklan vastaista
peiteltyä seuraamusta.
Tämän vuoksi neljättä kanneperustetta ei voida hyväksyä.

Kanneperuste, joka koskee ilmeistä arviointivirhettä
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevissa päätöksissä on ilmeinen arviointivirhe,
koska ne tehtiin yksikön edun vastaisesti. Kantaja korostaa erityisesti, ettei häntä ollut korvattu oikeudellisen yksikön
johdossa ja että ETSK viivytteli näillä päätöksillä sen organisaatioon tehtyjen muutosten tuomista esiin sen organisaatiokaaviossa
työjärjestyksen 71 artiklan 6 kohdan vastaisesti. Hän lisää lopuksi, että hänen uudet tehtävänsä ovat olennaisesti vähempiarvoisia
kuin hänen ennen siirtoa hoitamansa tehtävät.
ETSK vastaa, että aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevat päätökset tehtiin yksikön edun mukaisesti,
koska kantajan ja pääsihteerin välinen luottamus oli kadonnut niiden perusteettomien henkilökohtaisten hyökkäysten johdosta,
jotka ensin mainittu oli kohdistanut viimeksi mainittuun. ETSK:n mukaan ainoa toteutettavissa oleva ratkaisu sekä ETSK:n että
kantajan edun näkökulmasta pakotti sen siirtämään kantajan tehtävään, jossa kaikki läheiset suhteet pääsihteeriin oli suljettu
pois.
ETSK jatkaa huomauttamalla, että kantajan määrääminen uuteen tehtävään ei merkitse hänen vastuutehtäviensä olennaista vähentämistä,
toisin kuin hän väittää.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännössä on katsottu, että vaikka onkin hallinnon etujen mukaista määrätä virkamiehet tehtäviin ottaen huomioon heidän
kykynsä ja henkilökohtaiset toiveensa, ei virkamiehellä voida kuitenkaan katsoa olevan oikeutta hoitaa tai tai pitää itsellään
mitään tiettyä tointa. Näin ollen on niin, että vaikka henkilöstösäännöissä ja erityisesti niiden 7 artiklassa ei säädetä
nimenomaisesti mahdollisuudesta ”siirtää” virkamies ”muihin tehtäviin”, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että toimielimillä
on laaja harkintavalta sen suhteen, kuinka ne organisoivat yksikkönsä niille uskottujen tehtävien mukaisesti, ja sen suhteen,
kuinka ne näiden tehtävien hoitamiseksi määräävät palveluksessaan olevan henkilöstön asemapaikat, edellyttäen kuitenkin yhtäältä,
että tämä asemapaikkaan määrääminen tapahtuu yksikön edun mukaisesti ja toisaalta, että virkojen vastaavuutta noudatetaan
(asia 19/87, Hecq v. komissio, tuomio 23.3.1988, 6 kohta; asia F-55/06, Albuquerque v. komissio, 25.1.2007, 55 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on näin ollen tutkittava, täyttivätkö aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa
koskevat päätökset kaksi edellä mainittua edellytystä.
–       Yksikön etu
Aivan aluksi on muistutettava, että kun otetaan huomioon toimielinten harkintavalta yksikön edun arvioinnissa, virkamiestuomioistuimen
yksikön etuun liittyvän edellytyksen noudattamista koskevan valvonnan on rajoituttava kysymykseen siitä, onko nimittävä viranomainen
pysynyt kohtuullisissa rajoissa, ja ettei se ole käyttänyt harkintavaltaansa ilmeisen virheellisesti (asia T-223/99, Dejaiffe
v. SMHV, tuomio 12.12.2000, 53 kohta).
Tältä osin oikeuskäytännössä todetaan, että virkamiehen asemapaikka voidaan yksikön edun vuoksi siirtää sisäisten, henkilösuhteissa
ilmenneiden ongelmien vuoksi silloin, kun niistä aiheutuu yksikön moitteettomalle toiminnalle vahingollisia vaikutuksia, kestämättömäksi
tulleen hallinnollisen tilanteen saattamiseksi päätökseen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-116/88 ja C-149/88, Hecq v.
komissio, tuomio 7.3.1990, 22 kohta ja asia C-294/95 P, Ojha v. komissio, tuomio 12.11.1996, 41 kohta sekä yhdistetyt asiat
T-78/96 ja T-170/96, W v. komissio, tuomio 28.5.1998, 88 kohta). Tällainen yksikön edun vuoksi päätetty asemapaikan siirto
ei edellytä asianomaisen virkamiehen suostumusta (ks. vastaavasti asia T-23/96, De Persio v. komissio, tuomio 15.9.1998, 138
kohta). Lisäksi tarkasteltaessa sitä, voidaanko henkilösuhteissa ilmenneillä jännitteillä perustella virkamiehen siirtoa yksikön
edun vuoksi, sen määrittäminen, kuka kyseessä olevista vaikutuksista on vastuussa tai ovatko esitetyt moitteet perusteltuja,
ei ole merkitystä (ks. vastaavasti asia 124/78, List v. komissio, tuomio 12.7.1979, 13 kohta ja em. asia Ojha v. komissio,
tuomion 41 kohta).
Käsiteltävässä asiassa ajankohtana, jona päätös aikaisempien tehtävien päättämisestä tehtiin, asianomaisen ja pääsihteerin
väliset suhteet olivat ilmiselvästi 7.12.2009 päivätyn ilmoituksen esittämisen johdosta erityisen ristiriitaiset. Kun otetaan
huomioon oikeudelliselle yksikölle annetut tehtävät ja erityisesti apu, jota viimeksi mainitun on annettava pääsihteerille,
tällaiset suhteet olivat omiaan aiheuttamaan häiriötä ETSK:n toiminnalle.
Näin ollen – ja vaikka 7.12.2009 päivätty ilmoitus ei sisältänyt, kuten on todettu, seikkoja, jotka antavat aihetta olettaa,
että kysymys oli työpaikkakiusaamisesta tai henkilöstösääntöjen 22 a artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista väärinkäytöksistä
– puheenjohtaja ei tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, että yksikön etu vaati, että ETSK:lle vahingolliseksi tullut
hallinnollinen tilanne saatetaan päätökseen ja että se oikeutti kantajan siirron muihin tehtäviin.
–       Virkojen vastaavuus
On muistutettava, että silloin, kun virkamiehelle annettuja tehtäviä muutetaan, henkilöstösääntöjen 7 artiklassa nimenomaan
lausuttu palkkaluokan ja viran vastaavuuden sääntö merkitsee virkamiehen nykyisten tehtävien ja palkkaluokan vertailua eikä
hänen nykyisten ja aikaisempien tehtäviensä vertailua (asia F-119/06, Kerstens v. komissio, tuomio 8.5.2008, 96 kohta).
Näin ollen palkkaluokan ja viran vastaavuuden sääntö ei estä sitä, että päätöksellä annetaan uusia tehtäviä, jotka – vaikka
ne eroavat aikaisemmin hoidetuista tehtävistä ja asianomainen virkamies mieltää niiden merkitsevän hänen valtuuksiensa vähentämistä
– ovat kuitenkin hänen palkkaluokkaansa vastaavan viran mukaisia. Näin ollen virkamiehen valtuuksien todellisella vähentämisellä
rikotaan palkkaluokan ja viran vastaavuuden sääntöä vain, jos uudet tehtävät ovat kokonaisuudessaan selvästi hänen palkkaluokkaansa
ja virkaansa vastaavia tehtäviä vähempiarvoisia, kun otetaan huomioon niiden luonne, merkitys ja määrä (em. asia 19/87, Hecq
v. komissio, tuomion 7 kohta ja asia T-46/89, Pitrone v. komissio, tuomio 23.10.1990, 35 kohta).
Vaikka lopuksi henkilöstösäännöissä pyritään takaamaan virkamiehille saavutettu palkkaluokka sekä tätä palkkaluokkaa vastaava
virka, henkilöstösäännöissä ei myönnetä virkamiehille mitään oikeutta määrättyyn virkaan vaan jätetään päinvastoin nimittävälle
viranomaiselle toimivalta määrätä virkamiehet yksikön edun mukaisesti heidän palkkaluokkaansa vastaaviin eri virkoihin (em.
asia W v. komissio, tuomion 102 kohta). Lisäksi on niin, että vaikka onkin hallinnon etujen mukaista ottaa virkamiesten nimityksissä
huomioon heidän kykynsä ja henkilökohtaiset toiveensa, ei virkamiehellä voida kuitenkaan katsoa olevan oikeutta hoitaa tai
pitää itsellään mitään tiettyä toimea tai kieltäytyä kaikista muista perusvirkansa mukaisista tehtävistä (asia 218/80, Kruse
v. komissio, tuomio 22.10.1981, 7 kohta; yhdistetyt asiat 36/81, 37/81 ja 218/81, Seton v. komissio, tuomio 1.6.1983, 41–44 kohta
sekä em. asia W v. komissio, tuomion 105 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on selvää, että kantaja sijoitettiin siirtopäätöksellä ”yksikönpäällikkönä ja virkoineen” logistiikkaosastolle
”hoitamaan erityisesti oikeudellisia asioita, jotka koskevat sopimuksia ja tarjouspyyntöjä”. Ei ole kuitenkaan osoitettu,
etteivät nämä uudet tehtävät vastaa asianomaisen virkamiehen palkkaluokkaa. Vaikka kantaja huomauttaa, että ennen siirtopäätöstä
sopimuksia ja tarjouspyyntöjä koskevat oikeudelliset kysymykset olivat ETSK:ssa luonteeltaan marginaalisia, tästä seikasta
ei voida päätellä, että tehtävä, johon kuului sopimuksia ja tarjouspyyntöjä koskevien oikeudellisten kysymysten käsittely
logistiikkaosastolla, ei voisi kantajan siirron myötä saada lisää merkitystä ja lisääntyvää huomiota ETSK:ssa asianomaisen
virkamiehen oikeudellisen asiantuntemuksen vuoksi. Sitä paitsi kantaja myöntää itse, että hänen tehtäväkseen uskottiin sopimusten
ja tarjouspyyntöjen oikeudellisia näkökohtia koskevan käsikirjan laatiminen.
Lopuksi se seikka, että kantajan uusiin tehtäviin ei sisälly enää henkilöstön johtamista, ei voi muodostaa näyttöä siitä,
että kyseiset tehtävät olisivat selvästi kantajan palkkaluokkaa vastaavien alapuolella, koska, kuten on todettu, virkahierarkia
korkeimpia palkkaluokkia ei ole välttämättä varattu henkilöille, jotka hoitavat johtotehtäviä, vaan ne voidaan antaa virkamiehille,
jotka hoitavat korkean tason konsultointitehtäviä (em. asia Kerstens v. komissio, tuomion 101 kohta).
Näin ollen kantaja ei voi perustellusti väittää, että muihin tehtäviin siirtoa koskevassa päätöksessä jätettiin ottamatta
huomioon virkojen vastaavuus.
Tästä seuraa, että viides kanneperuste, joka koskee ilmeistä arviointivirhettä, on hylättävä.

Kanneperuste, joka koskee huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että nimittävä viranomainen on laiminlyönyt huolenpitovelvollisuuttaan ja loukannut hyvän hallinnon periaatetta,
kun se hätiköiden ja perusteettomasti teki aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevat päätökset.
Kantaja lisää, että hänet jätettiin ilman tehtäviä ainakin 13 päiväksi 24.3.–13.4.2010 välisenä aikana.
ETSK vaatii, että kanneperuste on hylättävä.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Vaikka vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hallinnon huolenpitovelvollisuus henkilöstöönsä nähden heijastaa niiden vastavuoroisten
oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainoa, jotka henkilöstösäännöillä on luotu viranomaisen ja julkishallinnon työntekijöiden
välisissä suhteissa, tämän velvollisuuden vaatimukset eivät voi estää nimittävää viranomaista toteuttamasta toimenpiteitä,
jotka se katsoo välttämättömiksi yksikön edun vuoksi, koska jokaisen viran täyttämisen on perustuttava ensisijaisesti yksikön
etuun. Kun otetaan huomioon toimielinten harkintavallan laajuus yksikön edun arvioinnissa, virkamiestuomioistuimen on rajoituttava
tutkimaan sitä, onko nimittävä viranomainen pysynyt hyväksyttävissä rajoissa ja sitä, ettei se ole käyttänyt harkintavaltaansa
ilmeisen virheellisesti.
Koska käsiteltävässä asiassa, kuten on todettu, aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevat päätökset
on tehty yksikön edun mukaisesti ja koska ei ole mitenkään osoitettu, että ne olisivat muodostaneet peitellyn seuraamuksen,
kanneperuste, jonka mukaan edellä mainituilla päätöksillä olisi jätetty noudattamatta huolenpitovelvollisuutta ja loukattu
hyvän hallinnon periaatetta, on hylättävä. Lisäksi on todettava, että vaikka kantaja väittää, että hän oli jäänyt ilman tehtäviä
24.3. ja 13.4.2010 välisenä aikana, tällä seikalla – vaikka se onkin valitettava – ei ole vaikutusta kyseisten päätösten laillisuuteen.
Tästä seuraa, että kuudes kanneperuste on hylättävä.

Kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 22 b artiklan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää lopuksi, että nimittävä viranomainen rikkoi henkilöstösääntöjen 22 b artiklaa, kun se ei 60 päivän kuluessa
7.12.2009 päivätyn ilmoituksen tekemisestä ilmoittanut hänelle kaikkia tarpeellisia tietoja määräajasta, jonka päätyttyä hänellä
olisi ollut oikeus siinä tapauksessa, että hallinto ei ole toteuttanut toimenpiteitä, luovuttaa ilmoitukseensa sisältyvät
tiedot Euroopan komission puheenjohtajalle, Euroopan unionin tilintarkastustuomioistuimen presidentille, Euroopan unionin
neuvoston puheenjohtajalle, Euroopan parlamentin puhemiehelle tai Euroopan oikeusasiamiehelle.
ETSK vaatii, että kanneperuste on hylättävä.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Henkilöstösääntöjen 22 b artiklan 1 kohdan mukaan ”toimielin, johon virkamies kuuluu, ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle,
joka luovuttaa 22 a artiklassa tarkoitettuja tietoja komission puheenjohtajalle, tilintarkastustuomioistuimen presidentille,
neuvoston puheenjohtajalle, Euroopan parlamentin puhemiehelle tai Euroopan oikeusasiamiehelle, jos molemmat seuraavista edellytyksistä
täyttyvät: a) virkamiehen rehellinen ja maltillinen näkemys on, että luovutetut tiedot ja kaikki niihin sisältyvät väitteet
ovat olennaisilta osin perusteltuja; sekä b) virkamies on sitä ennen toimittanut samat tiedot [OLAFille] tai omalle toimielimelleen
ja antanut [OLAFille] tai kyseiselle toimielimelle luvan ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin määräajassa, jonka [OLAF] tai
toimielin asettaa asian monimutkaisuuden mukaan. Virkamiehelle on annettava kyseinen määräaika asianmukaisesti tiedoksi 60
päivän kuluessa”.
Käsiteltävässä asiassa kantajan esittämä kanneperuste on merkityksellinen ainoastaan, jos nimittävä viranomainen teki kantajalle
haitallisen päätöksen sen vuoksi, että tämä oli kääntynyt henkilöstösääntöjen 22 b artiklan mukaisesti komission puheenjohtajan,
tilintarkastustuomioistuimen presidentin, neuvoston puheenjohtajan, parlamentin puhemiehen tai oikeusasiamiehen puoleen. Sen
lisäksi, ettei ole näytetty toteen eikä edes väitetty, että kantaja käytti tätä henkilöstösääntöjen 22 b artiklassa tarkoitettua
menettelyä, tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevilla päätöksillä ei joka tapauksessa ollut mitään yhteyttä
tällaiseen menettelyyn.
Näin ollen viimeinen kanneperuste on hylättävä tehottomana.
Koska kaikki aikaisempien tehtävien päättämistä ja muihin tehtäviin siirtoa koskevista päätöksistä esitetyt kanneperusteet
on hylätty, vaatimukset, jotka koskevat näiden päätösten kumoamista, on hylättävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kaikki kumoamisvaatimukset on joko jätettävä tutkimatta tai hylättävä perusteettomina.
3.
Vahingonkorvausvaatimukset

Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että hänelle on aiheutunut tämän kanteen kohteena olevien päätösten lainvastaisuuden vuoksi henkistä kärsimystä,
jonka kohtuulliseksi määräksi hän arvioi 15 000 euroa.
Kärsimänsä aineellisen vahingon osalta kantaja korostaa, että hänelle aiheutui oikeudenkäyntiä edeltävästä menettelystä pakollisia
asianajokuluja, joista hän vaatii 1 000 euron suuruista korvausta.
ETSK vaatii, että vahingonkorvausvaatimukset on hylättävä.

Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vaatimukset, jotka koskevat vahingon korvaamista henkilöstöasioissa, on hylättävä sikäli
kuin ne liittyvät läheisesti kumoamisvaatimuksiin, jotka on itsessään hylätty perusteettomina (asia T-330/03, Liakoura v.
neuvosto, tuomio 10.6.2004, 69 kohta). Koska käsiteltävässä asiassa kumoamisvaatimusten tueksi esitettyjen väitteiden tarkastelussa
ei ole ilmennyt mitään riidanalaisia päätöksiä rasittavaa lainvastaisuutta eikä siis mitään virhettä, joka olisi omiaan synnyttämään
hallinnon vastuun, vaatimukset, jotka koskevat kantajalle riidanalaisten päätösten lainvastaisuudesta väitetysti aiheutuneen
aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen korvaamista, on myös hylättävä.
Lisäksi siinä tapauksessa, että kantaja aikoo myös vaatia ETSK:n velvoittamista korvaamaan sellaisista virkavirheistä aiheutunut
vahinko, jotka eivät liity läheisesti kumoamisvaatimuksiin, sellaista vaatimusta ei voitaisi ottaa tutkittavaksi, koska kantaja
ei ole tehnyt hallinnolle henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua hakemusta.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen työjärjestyksen 2 osaston
8 luvun muiden säännösten soveltamista. Saman artiklan 2 kohdan mukaan kohtuuden niin vaatiessa virkamiestuomioistuin voi
päättää, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei
lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja.
Tämän tuomion perusteluista seuraa, että kantaja on asianosainen, joka on hävinnyt asian. Lisäksi ETSK on vaatimuksissaan
nimenomaisesti vaatinut, että hänet velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Joka tapauksessa – kuten on todettu – on
niin, että vaikka kantajan 7.12.2009 päivätyssä ilmoituksessaan esittämät seikat eivät riittäneet osoittamaan tai tekemään
todennäköiseksi sitä, että kysymys oli työpaikkakiusaamisesta tai henkilöstösääntöjen 22 a artiklassa tarkoitetuista vakavista
väärinkäytöksistä, ne toivat kuitenkin esiin joukon sääntöjenvastaisuuksia. Näin ollen on niin, että koska käsiteltävän asian
olosuhteet oikeuttavat soveltamaan työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan säännöksiä, kunkin asianosaisen on siis vastattava
omista oikeudenkäyntikuluistaan, välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut mukaan lukien.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Kreppel
Perillo
Barents
Julistettiin Luxemburgissa 25 päivänä syyskuuta 2012.
W. Hakenberg

H. Kreppel
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.